sou · GQB387d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Och träffades någon form av överenskommelse om arbets- fördelning mellan tjänsterna, enligt vilken IB skulle hålla kontakt med arbetarorg.. Revirstriden mellan polisen och militären hade emellertid inte upphört. fick rikspolischefen regeringens bekräftelse på att säkerhetspolisen ensam skul- le ha huvudansvaret för den inrikes säkerhetstjänsten. rapporterade även direkt till försvarsminister . Det står klart att åtminstone var informerad om återupptagandet av inrikesverksamheten . Däremot har den dåvarande överbefälhavaren förnekat att han känt till något om detta. Någon rapportering från har inte återfunnits i vare sig MUST:s eller . Kommissio- nen återkommer till frågan på vems uppdrag inrikesverksamheten då bedrevs i avsnitt 11.1. Det har konstaterats att det socialdemokratiska partiet mottog rapporter från grupp B rörande främst utrikes men i någon mån även inrikes förhållanden. Sannolikt utbytte därtill informa- tioner vid personliga samtal med högt uppsatta socialdemokrater. Vid kontakterna med uppgiftslämnarna ute på arbetsplatserna före- kom också ett informationsutbyte. De orienteringar som uppgifts- lämnarna då fick kunde vara av värde inte endast för dem som rap- portörer till grupp B utan även för deras fackligt politiska kamp mot kommunisterna. En del av dessa förtroliga meddelare torde knappast ha varit med- vetna om att deras uppgifter skulle komma säkerhetstjänsterna till Elmérs medarbetare tycks nämligen inte alltid ha gjort klart för meddelarna att de arbetade för försvarsstabens räkning. Och meddelarna i sin tur inhämtade uppgifter av arbetskamrater och andra, fick de inte nämna att uppgifterna skulle rapporteras till för- svarsstaben. Åtskilliga uppgiftslämnare, särskilt i det andra ledet, torde därför getts uppfattningen att de arbetade för det socialde- mokratiska partiet. Det är tveksamt om alla dessa informatörer skulle ha medverkat, om de vetat att de uppgifter som de lämnade skulle kunna komma att registreras hos säkerhetstjänsterna och medföra risk för problem för de berörda i arbetslivet. Förfarandet framstår därför som mycket betänkligt. Även IB:s operationsavdelning, som huvudsakligen ägnade sig åt inhämtning av underrättelser utomlands, bedrev viss inrikes verk- samhet. Meddelaren Kandidaten, som övertagits från T-kontoret, infiltrerade således vänsterorganisationer i , enligt uppgift för att stärka sin vänsteridentitet inför underrättelseuppdrag utom- lands. Han rapporterade fram bl.a. om verksamheten inom dessa organisationer. Operationsavdelningen hade också en annan infiltratör, nämligen . Denne var verksam i . Där arbetade han inom FNL-rörelsen, KFML, en lokal Pales- tinagrupp m.fl. organisationer. Hans verksamhet delfinansierades av säkerhetspolisen, som genom IB fick del av hans rapportering. Liksom beträffande Kandidaten har det uppgetts att syftet med infiltrationen skulle ha varit att skulle skaffa sig en identitet för underrättelseuppdrag av annat slag. Tveklöst fanns det dock i hans fall också ett intresse från säkerhetstjänsterna att få upplys- ningar om förhållanden inom vänsterorganisationerna. sök- te provocera sina kamrater att begå brott, t.ex. att överlämna sina pass till honom för vidare befordran till den palestinska organisa- tionen . Han beredde sig också olovligen men med IB:s goda minne och i flertalet fall aktiva deltagande tillträde till åtminstone fem lokaler som disponerades av olika vänstergrupper, där han till- grep eller fotograferade handlingar. bombhotade han flygplan hemmahörande i Mellersta östern. Kommissionen har tidigare hänvisat till ett JO-uttalande om att infiltration av politiska och andra sammanslutningar som inte är olagliga alltid framstår som en kränkning av föreningsfriheten (se avsnitt 7.4). Detta uttalande gjordes just med anledning av den av IB initierade verksamheten i . Det står också klart att IB stått bakom intrången i vänsterorganisationers lokaler och tillgrepp av handlingar där. Också ett av bombhoten gjordes med IB:s goda Eventuella frågor om ansvar för brott är pre- skriberade. Kommissionen vill dock framhålla att det inte annat än i rena nödsituationer är godtagbart för en underrättelse- eller säker- hetstjänst att inom riket och mot personer som är bosatta här an- vända sig av metoder som är kriminaliserade i allmän lag.115 Nödsi- tuationer har det uppenbarligen inte varit fråga om i de här behand- lade fallen. Också rena brottsprovokationer, som ägnat sig åt, är naturligtvis förkastliga (och förbjudna jämväl för polisen). Det skall också erinras om vad kommissionen tidigare anfört om de faror som en förtrolig meddelare kan utsättas för, särskilt om den- ne utnyttjas på ett omdömeslöst sätt. avslöjades IB och verksamheten undergick en grund- lig omorganisation. avgick som chef men blev kvar inom or- ganisationen för att introducera efterträdaren. Han hade också ÖB:s uppdrag att fortsatt bedriva viss underrättelseinhämtning i och och att svara för viss verksamhet i anslutning till krigsorganisation och stay behind-verksamhet. Inom ramen för sådan verksamhet arrangerade han en kurs i för några ledande socialdemokrater där. Vid tillfället diskute- rades bl.a. vänsterextremismen i staden. En av deltagarna, , som var vice ordförande i sjukvårdsstyrelsen i , hade kontaktats av en säkerhetspolis angåen- de cellbildning av KFML(r):are inom sjukhusförvaltningen. På An- derssons initiativ anställdes en yngre socialdemokrat vid sjukvårds- förvaltningen med uppgift bl.a. att vara kontaktman till säkerhets- polisen. Sedan denne s.k. sjukhusspion avslöjats uppstod rykten om att IB skulle ha varit inblandad. Kommissionen har emellertid inte kunnat finna att det förelegat någon annan koppling mellan sjukhusaffären och IB än att i samband med kursen till en av Elmérs medarbetare överlämnat en förteckning över misstänkta KFML(r):are inom sjukhusförvalt- ningen, en förteckning som upprättats av säkerhetspolisen och som skall ha låtit återställa dit. Inget tyder på att personalen i eller i stay behind-organisationen under freds- förhållanden hade till uppgift att bedriva säkerhetsunderrättelse- tjänst. fortsatte också att tillsam- mans med en medarbetare i begränsad omfattning följa upp väns- terextremistisk verksamhet med tonvikt på KFML(r) i och de stalinistiska kommunisterna inom VPK. 115 framhöll i sitt betänkande angående den militära underrättelsetjänsten att verksamheten inom inte fick stå i strid med landets lagar; FöU 1973:25 återkommer till frågan för vems räkning denna inrikes underrättel- seinhämtning bedrevs i avsnitt 11.1. GBU hade meddelare som i inte obetydlig omfattning rapporte- rade också om inrikes förhållanden, trots att detta inte var deras primära inriktning. hade slagit fast att underrättelsetjänstens verksamhet inte fick vara inriktad på uppgif- ter som ankom på polisen.116 anges ut- tryckligen i instruktionen för den hemliga underrättelsetjänsten att verksamheten inte får inriktas på polisiära uppgifter. Även SSI och KSI har dock haft meddelare som spontant rapporterat om förhål- landen av inrikes natur; en av dem rapporterade rentav huvudsakli- gen om sådana förhållanden. SSI vidarebefordrade visserligen såda- na rapporter till säkerhetspolisen men källdrivaren behöll länge kopior av dessa, något som föranledde kritik från FUN. torde KSI hänvisa meddelare som har upplysningar om inrikes förhållanden till säkerhetspolisen. I detta kapitel behandlas kontakterna mellan regeringen och säker- hetstjänsterna och regeringens hotbilder såvitt avser den författ- ningsskyddande verksamheten. Den militära underrättelse- och sä- kerhetstjänsten har av naturliga skäl alltid sorterat under Försvars- departementet medan den polisiära säkerhetstjänsten haft olika hu- vudmän inom regeringen. var det således socialminis- tern som ansvarade för statspolisen. Därefter fördes polisfrågorna över till , där de handlades fram . I och med inrättandet av RPS blev justitieministern ansvarig för des- sa frågor. tog civilministern över ansvaret. åter- fördes dessa frågor till . I slutskedet av beslöt regeringen att den allmän- na säkerhetstjänsten skulle avvecklas och bekämpandet av brott mot rikets säkerhet skulle hanteras av den vanliga polisorganisatio- nen med statspolisintendenten som samordnare. Säkerhetstjänsten beordrades upphöra med den generella registreringen av kommu- nister och uppgifter som endast avsåg att en person var kommunist fick inte lämnas ut vid personalkontroll. Regeringen tycks vid den- na tid inte längre ha uppfattat kommunisterna som ett hot mot ri- kets säkerhet. Statsminister skall således ha förklarat att han inte ansåg det realistiskt att räkna med att det skulle bli kommunistkravaller och femtekolonnverksamhet i Sveri- 1 Detta kapitel grundas bl.a. på uppgifter som lämnats till kommissionen av , , , , , , , , , , . , , , , , , , Per , , , , , , , , , , . ge vid ett krig med . I en sådan situation skulle lan- det stå lika enat som under vinterkriget med undantag för ett par tusen verkligt partitrogna kommunister som lätt skulle kunna iso- leras.2 Mot denna bakgrund ställde sig regeringen avvisande till de propåer som gjordes från militär sida om att personalkontrollen skulle omfatta även kommunister.3 Pragkuppen ändrade i ett slag denna inställning.4 framstod på nytt som ett militärt hot och därmed uppfattades kommunisterna som ett hot mot rikets inre säkerhet. fick ÖB och försvarsstaben successivt ge- hör för sina krav på att kommunistövervakningen skulle återupptas och att personalkontrollen skulle skärpas.5 Till regeringens bered- villighet att tillmötesgå de militära kraven torde ha bidragit den alltmer skärpta utrikespolitiska situationen liksom avslöjandet av öststatsspionage mot . informerade sig regering- en om säkerhetspolisens kartläggning av de svenska kommunister- na.6 och torde det inte ha rått några meningsskiljaktigheter mellan regeringen och säkerhets- tjänsterna rörande den inrikes hotbilden. sågs som en potentiell angripare och det svenska som dess lydiga redskap. SKP och vissa av dess medlemmar och sympatisörer bedömdes redan i fredstid obehörigt verka för sovjetiska intressen och förväntades i en krissituation ställa sig på angriparens sida.7 Endast delar av regeringen hölls närmare informerade om säker- hetsärendena. På grund av deras natur var de i allmänhet inte före- mål för föredragning och diskussion i allmän beredning. Statspolis- intendenten höll regelbundet informerat om alla säkerhetsärenden av betydelse. Han orienterade varje eller var- annan vecka statssekreteraren (sedermera riks- polischefen ) om sådana ärenden. Alla viktigare ären- den anmäldes därefter för inrikesministern som sedan 2Erlander i samtal med amiral och UD-tjänstemannen , dagböcker 10.9.1947, Lunds universitetsbibliotek 4Magnus : Folk och försvar och kampen mot den femte kolonnen s. 18 f; se även statsminister i protokoll från andra kammare 5Av statsminister framgår dock att han reagerade hårt på uppgifter om att Fst/In höll på att bygga upp en egen kommunistövervakningsorganisation; : Dagböcker 1945-1949 6SOU 2002:88 s. 54 ff. 7Erlander antecknade 31.12.1950: Hur går det för oss, om det brakar löst? Vi borde ha be- tydande chanser att hålla oss utanför; men självfallet kommer våra hemmakommunister att göra allt för att vi skall bli anfallna. Däri ligger deras enda chans till makt och inflytande. ; : Dagböcker 1950-1951 fick en föredragning av statspolisintendenten. Inrikesministern anmälde i sin tur viktigare ärenden för statsministern, som på begä- ran kunde få kompletterande upplysningar antingen direkt från statspolisintendenten eller via Inrikesdepartementet.8 Om ett ären- de enbart angick militär personal brukade statspolisintendenten ta kontakt direkt med försvarsstaben eller Försvarsdepartementet och ärendet meddelades för kännedom endast om det förelåg särskilda skäl.9 Försvarsdepartementet behandlade ett stort antal ärenden av sä- kerhetskaraktär, främst personalkontrollärenden. Dessa avsåg dels beslut i vissa fall rörande personer inom försvaret, om vilka det fö- relåg uppgifter som kunde göra vederbörande olämplig för en viss befattning eller uppgift, dels enskildas klagomål över lägre myndig- hets beslut. Sådana ärenden bereddes av säkerhetschefen i försva- rets kommandoexpedition i nära samverkan med försvarsstaben och ibland direkt med statspolisen. Säkerhetschefen föredrog i re- gel ärendena för departementschefen, ibland i närvaro av komman- dochefen och företrädare för den militära säkerhetstjänsten. Dessa ärenden anmäldes som regel inte för statsministern eller annan le- damot av regeringen.10 Som framgått ändrade försvarsministern inte helt sällan lägre myndighets beslut i personalkontrollärenden som förts till hans prövning. Han intog således en något mindre strikt inställning än de militära myndigheterna i ärenden som gällde pla- cering av personer med (misstänkta) sympatier för ytterlighetspar- tier i säkerhetskänsliga befattningar.11 Med anledning av de brister i den interna kommunikationen inom regeringen rörande säkerhetsfrågor, som uppdagats genom Wennerströmaffären, inrättades en tjänst som statssekrete- rare i statsrådsberedningen med uppgift att hålla statsministern in- formerad om de viktiga säkerhetsärenden som handlades av andra statsråd. Dess förste innehavare var . Frågan om vilka faktorer som låg bakom tillkomsten av grupp B har behandlats i avsnitt 9.4. För regeringen kan för- bindelser med utlandet ha ansetts utgöra en komplettering av eller 8Erlander fick på detta sätt upplysningar från säkerhetspolisens övervakning av och de besök som den kommunistiske generaldirektören för , , gjorde där; anteckning 10.6.1949, : Dagböcker 1945-1949. 9Protokoll från första kammare 29.10.1963. dagböcker innehåller flera anteckningar om sammanträffanden med statspolisintendenten . Vid ett av des- sa möten informerade om vad som framkommit vid telefonavlyssning av samtal mel- lan LO:s tidigare vice ordförande och ledaren för SKP ; ut- drag ur dagboksanteckningar , 10Protokoll från första kammare 29.10.1963 rentav en motvikt till T-kontorets inhämtning från närområdet. Så- väl som försvarsminister såg nämligen med viss skepsis på T-kontoret som enligt deras uppfattning domi- nerades av borgerligt sinnade personer. efterträddes som försvarsminister av . Det står klart att denne var informerad om grupp B och dess verksamhet, bl.a. ge- nom sina ganska täta kontakter med . Vilken kännedom andra statsråd hade om organisationen och dess verksamhet är mera oklart. Några personer har inför kommis- sionen lämnat uppgifter om vilken betydelse och dennes nära medarbetare haft för tillkomsten av grupp B. har sålunda uppgett att han tar för givet att fanns med i bilden och att det är uteslutet att inte skall ha fått säga sitt. har, baserat på uppgifter som skall ha lämnat honom, berättat att och tillsammans med några fackföreningsmän bildat Collector och att det är en orimlig tanke att de skulle ha förbigått i en så viktig sak. En offi- cer vid inrikesavdelningen har uppgett att avdelningschefen ofta sade att han och skulle besöka och att Grudemark förutsatte att var informerad. En av Elmérs första sekreterare har berättat att hon hade intrycket att rapporterade till . Det rör sig i samtliga fall om uppgifter grundade på vad andra berättat eller rimlighetsbedöm- ningar. Även om mycket talar för att och i vart fall var informerade, kan några säkra slutsatser inte dras om deras in- blandning. tycks förhållandet mellan ansvariga stats- råd och säkerhetstjänsterna ha varit gott. Såväl som har i sina memoarer således omvittnat de goda relationer som de hade till justitieminister . Med början kom säkerhetstjänsterna och främst säker- hetspolisen att utsättas för stark kritik från radikalt håll. Kritiken tog främst sikte på åsiktsregistreringen och personalkontrollen.12 studerade flertalet av säkerhetspolisens akter rörande de personer som ansett sig felaktigt behandlade vid personalkontroll. Han fick intrycket att ärendena var korrekt handlagda. 12 Se avsnitt 7.2 och (skp) interpellation i andra kammare 11.11.1966 ställde sig också inledningsvis i vart fall officiellt förbehållslöst bakom säkerhetspolisen. Kling förklarade i en riksdagsdebatt att det för den enskilde medborgarens rättssäkerhet viktiga inte var ett polisregisters innehåll utan att de uppgifter som fanns i registret inte fick lämnas ut till obehöriga och att de, i den mån de utlämna- des, var noggrant och objektivt prövade.13 Det finns emellertid en antydan om att var beredd att gå kritikerna till mötes och att han då nedprioriterat hotet från kommunisterna. skriver således i sin dagbok att han fått uppgift om att avsett att vid ett an- förande i säga att någon kontroll av kommunister hade man inte och fick inte ha; sedan ett statsråd ställt kabinettsfråga skulle dock ha vikt sig. 14 Enligt skall haft uppfattningen att säkerhetspolisen präglades av ryss- och kommu- nistskräck. Den parlamentariska nämnden i Wennerströmaffären avlämnade sitt slutbetänkande i vilket inte föreslogs några ändringar i föreskrifterna om säkerhetspolisens registreringar. I samband med att betänkandet offentliggjordes utfär- dade regeringen en kommuniké som klargjorde att regeringen intog en mer restriktiv inställning än nämnden till registreringsfrågan. Grunden för registrering låg enligt statsministern inte i den politis- ka uppfattningen som sådan utan var och förblev risken för sam- hällsfientlig verksamhet. Uppgifter om medlemskap i ett ytterlig- hetsparti skulle inte få registreras automatiskt utan endast då sär- skilda skäl förelåg. Den socialdemokratiska riksdagsgruppen ställde sig bakom regeringen i denna fråga. Huruvida regeringens ställningstagande huvudsakligen var ett ut- tryck för en ändrad hotbildsbedömning eller ett sätt att desarmera en känslig politisk fråga är svårt att ha någon uppfattning om. Vissa statsråd, inte minst utbildningsminister , intog tidigt en förstående inställning till FNL-rörelsens krav på ett amerikanskt tillbakadragande i Sydvietnam.15 De delade knappast säkerhetspoli- sens syn på FNL-rörelsen som ett hot mot rikets säkerhet (även om socialdemokratin av politiska skäl sökte styra opinionsbild- ningen i denna fråga i en egen fåra). var också det första västland som diplomatiskt erkände . 13Protokoll från andra kammare 13.12.1966 14Thede Palms dagboksanteckningar 30.4.1965, KrA 15Palme deltog 21.2.1968 tillsammans med bl.a. Moskvaambassadör i ett fackeltåg i mot militärjuntan i och det amerikanska engagemanget i Viet- nam. Enligt vad har uppgett till kommissionen hade han tidigare inte upplevt några meningsskiljaktigheter inom regeringen rörande registreringen av kommunister. Personalkontrollkungörel- sen med dess åsiktsregistreringsförbud, som regeringen beslutade om , utgjorde enligt en kompromiss, eftersom regeringen ansåg att registreringen av kommunister inte helt kunde undvaras. Kling lämnade också de av utfärdade tjäns- teföreskrifterna till kungörelsen (HT 15) utan erinran, trots att dessa i strid med vad regeringen uttalat kunde leda till att en person registrerades endast på grund av medlemskap i eller sympati med en viss organisation. hade dock regeringens förtroende för säkerhetspo- ledning börjat svikta. Rykten hade sensommaren 1969 nått bl.a. om att betraktade som en säkerhetsrisk, att säkerhetspolisen massavlyssnade telefoner och saboterade be- stämmelserna om personalkontroll. skall inom regeringen ha betraktats som mörkblå och ansetts lida av kommunistskräck.16 Trots detta lyckades rikspolischefen förmå regeringen att ta ställning för att polisen skulle bära det fulla ansva- ret för säkerhetstjänsten inom riket. Detta fick till följd att IB:s in- rikesverksamhet avvecklades och att försvarsstaben beordrades gallra sina personregister. efterträddes som statsminister av . Ny justitieminister efter Kling blev . och rikspolischefen hade svårt att samarbeta, varför kontakterna mellan och huvudsakligen sköttes först av expeditionschefen och sedan av statssekreteraren . försökte stödja Vinges efterträdare , men fungerade i realiteten som chef för säkerhetspolisen. höll säkerhetspolisen fö- redragningar för justitieministern, vid vilka också statssekreteraren i , chefen för polisenheten och statsminis- terns sambandsman deltog. För försvarets kontakter med försvarsministern svarade ÖB eller på hans direkta uppdrag chefen för försvarsstabens säkerhetsavdel- ning. Säkerhetsavdelningens föredragningar för försvarsministern rörde till allt övervägande del personalärenden av sådan art och be- tydelse att de inte ansågs vara av intresse för någon annan rege- ringsmedlem. Försvarsministern vidarebefordrade därför vad som framkommit vid dessa föredragningar till justitieministern endast 16 : Utan omsvep s. 190 ff. då dessa efter hans eget bedömande hade ett sådant innehåll att nå- got eller några av de övriga statsråden borde erhålla information härom. Försvarsministern hade också kommit överens med stats- sekreteraren i statsrådsberedningen om att hålla denne underrättad om de viktigaste ärendena som anmäldes av den militära säkerhets- tjänsten.17 uppges ha varit väl insatt i de personal- frågor som försvarsstabens säkerhetsavdelning aktualiserade. Chefen för försvarsstabens säkerhetsavdelning höll en föredragning inför regeringen om försvarsfientlig verksamhet och uppehöll sig särskilt vid KFML(r). Enligt vad uppgett skall då ha förklarat sig nöjd och sagt att avdelningen skulle fortsätta att följa sådan verksamhet. Så länge som var försvarsminister (fram ) upprätthöll han själv kontakterna med IB. Han förklarade inför försvarsutskottet att det undantagsvis hänt att militära underrättelser som inhämtats av försvarsstabens särskilda byrå rap- porterats direkt till försvarsministern.18 , som ef- terträdde , har inför kommissionen uppgett att han fick sin information direkt från ÖB. träffade han endast vid enstaka tillfällen. Han kände inte till att eller fortsatte någon verksamhet. För kontakterna med IB svarade hans statssekreterare . Den särskilda statssekreterarbefattning vid statsrådsberedningen som inrättats hade fått en annan inrikt- ning än vad som ursprungligen var avsett. efterträdare och ägnade således inte någon nämn- värd uppmärksamhet åt säkerhetsfrågorna. Då tillträdde befattningen uppdrog emellertid statsministern åt honom att svara för samordningen av de polisiära säkerhetsfrågorna och att fungera som mellanhand mellan statsministern och justi- tieministern och mellan justitieministern och rikspolischefen. Alla statsrådsberedningens viktiga kontakter med den militära säker- hetstjänsten sköttes dock direkt av statsministern och vid de sam- manträffanden som hade med fick Pe- terson inte delta. beslöts att statssekreteraren skulle delta i alla föredragningar i Justitie- och Försvarsdepartementen som be- rörde säkerhetsfrågor. Sedan utnämnts till stats- råd ankom det på justitie- och försvarsministrarna att själva svara för samordningen av dessa frågor. En av de första frågor rörande säkerhetspolisens författnings- skyddande verksamhet som regeringen hade att behandla var utlämnandet av uppgifter vid personalkontroll. hade hänskjutit sex personalkontrollärenden till regeringen. I de beslut som regeringen fattade intog man en restriktiv hållning i utlämnandefrågan. Engagemang i VPK an- sågs inte längre utgöra hinder mot placering i säkerhetskänsliga be- fattningar.19 Konflikten i malmfälten /70 torde ha bidragit till att regeringen eller i vart fall statsministern kom att betrakta extrem- vänstern som ett ökande hot. återupptog i viss omfattning IB:s inrikes- verksamhet. Som konstaterats i föregående kapitel står det klart att försvarsminister i vart fall var underrättad om att så skedde. Däremot har det inte varit möjligt att klara ut huruvida statsministern och/eller andra statsråd var informerade. Kommis- sionen återkommer i nästa kapitel till denna del av IB:s verksamhet. uppges inledningsvis ha varit tämligen ointresserad av sä- kerhetspolisens verksamhet.