sou · GQB370d2 · 2003-01-01 00:00:00 — –Att ta emot och registrera förlustanmälan kan inte anses vara en arbetsuppgift av sådan art att det bör vara ett offentligt åtagande att utföra den. –Polisen bör upphöra med denna service åt allmänheten och åt försäkringsbolagen. Polisen har en skyldighet att upprätta en anmälan om brott om anmälaren begär det. Detta förhållande har understrukits av . Det finns inget utrymme för den enskilde polismannen att göra en egen bedömning av om ett brott faktiskt begåtts eller inte. Det förhåller sig annorlunda vad gäller anmälan om förlorat gods. I de fall det är uppenbart för både anmälaren och polismannen att något brott inte begåtts är polisen inte skyldig att ta emot anmälan. Trots detta tar polisen emot anmälningar om förlorat gods. Händelsen har tilldelats en egen kod (9990) i polisens anmälanrutin, RAR (Rationell AnmälanRutin). Förlustanmälningar registreras även i gods- register. Anledningen till att polisen tar emot sådana anmälningar är främst att man uppfattar det som en del av serviceverksamheten gentemot allmänheten och att man av hävd alltid gjort så. Verksamheten som bedrivs inom polisen vad gäller upptagning av förlustanmälan är inte reglerad i lag. 6.2Utredningens förslag i delbetänkandet Utredningen föreslog i delbetänkandet att polisen skall upphöra med verksamheten att registrera förlustanmälningar. Kammarrätten i och kommun ställer sig positiv till utredningens förslag. Kammarrätten i menar att hanteringen av förlustanmälningar är att anse som en ren service åt försäkringsbolagen. anför att förlustanmälningar säkert med fördel kan skötas av annan huvudman. Föreningen pekar på att det är av yttersta vikt att eventuell nyordning inte innebär att exempelvis försäkrings- bedrägerier främjas eller underlättas av ändrade förhållanden som innebär att tröskeln för den enskilde att begå brott blir lägre. Föreningen anför vidare att det är angeläget att polisen på ett enkelt sätt får full tillgång till uppgifterna i ett eventuellt nytt register över förlorat gods. , , kommun, kommun, i län, och ställer sig negativa till förslaget. Synpunkter som framförs är bl.a. att uppgiften att ta upp förlustanmälningar är intimt förknippad med hittegodsverksamheten. Vidare påpekas att en förlustanmälan kan innebära att polismyndigheten kan klara upp stora brott genom möjligheten att kontrollera mot beslagtaget gods eller hittegods. Härutöver anförs att anmälan om förlust hos polisen har en brottsförebyggande effekt. Man menar att det finns risk att försäkringsbedrägerierna ökar avsevärt om anmälan inte behöver göras till polisen. Dessutom påpekas att allmänhetens förtroende för polisen i detta sammanhang är så stort att det också motiverar att polisen behåller uppgifterna anser att förlustanmälan. Såsom redovisats i delbetänkandet finns över huvud taget ingen polisiär relevans i denna arbetsuppgift sett utifrån de utgångs- punkter som vi använt oss av. Eftersom register över förlustanmält gods endast omfattar gods som förlorats under sådana omständlig- heter att det inte finns någon som helst anledning att misstänka att förlusten orsakats av ett brottsligt förfarande finns det enligt vår mening inte några motiv till att hanteringen skall ligga hos polisen. Det har från några remissinstanser framförts att en förlust- anmälan till just polisen har en brottsförebyggande effekt och att detta är ett skäl för att handläggningen av dessa ärenden bör ligga hos polisen. Det kan nog vara så att det tidigare, då en förlustanmälan krävde ett personligt besök hos polisen, fanns en viss brottsförebyggande effekt. Ett krav på ett personligt besök hos polisen kan naturligtvis anses ha en avskräckande effekt på dem som annars skulle ange för högt värde på det förlorade godset i anmälan till försäkringsbolaget eller bedra bolaget genom att falskeligen anmäla att han eller hon förlorat värdefullt gods. Utvecklingen har emellertid gått dithän att en förlustanmälan numera kan lämnas per telefon eller per post. Den eventuella brottsförebyggande effekt som kan ha funnits genom att anmälan gjordes genom ett personligt besök på en polisstation har därmed alltmer kommit att suddats ut. Utredningen har inte kunnat finna något stöd för att rådande ordning med polisens hantering av förlustanmälan har en brottsförebyggande effekt. Utredningen anser därför inte att detta argument ensamt gör att polisen bör ha kvar uppgiften att ta emot förlustanmälningar. Dessutom menar utredningen att den eventuella brottsförebyggande effekt som ligger i uppgiften att ta emot förlustanmälningar bör kunna uppnås genom noggrannare hantering vid försäkringsbolagen. Vi anser att det brottsförebyggande ansvaret i denna fråga, i likhet med övrigt brottsförebyggande arbete, inte kan anses ankomma enbart på polisen. Samtliga sektorer i samhället bör i stället utveckla en brottsförebyggande strategi inom ramen för sin verksamhet. Detta ligger i linje med regeringens brottsförebyggande program, Allas vårt ansvar (Ds 1996:59). Ett annat argument som framförts mot vårt förslag är att uppgiften att ta upp förlustanmälningar är så intimt förknippad med hittegodsverksamheten att polisen även fortsättningsvis bör ta upp sådana anmälningar. sker, såvitt vi kunnat finna, inte spaning i någon större utsträckning mellan register över förlust- anmält gods och hittegodsregister. En del av dessa register förs dessutom manuellt vilket omöjliggör en rimlig jämförelse mellan de olika registren. I landet genomförs nu en uppbyggnad av ett gemensamt hittegodsregister vilket kommer att leda till en större möjlighet till en effektiv registerspaning. Om någon tar på sig ansvaret för att bygga upp ett nationellt register över förlust- anmälningar, t.ex. försäkringsbranschen som har ett gemensamt skadeanmälningsregister, menar vi att det finns goda förutsättningar för polisen att kunna bedriva registerspaning i registret över förlorat gods i den mån polisen omhändertagit upphittat gods av något värde. Möjligheten att registrera förlorat gods är enligt vår mening inte en sådan kollektiv nyttighet som motiverar att någon annan skattefinansierad verksamhet skall ta över ansvaret för uppgiften. Eftersom polisens verksamhet med att ta emot förlustanmälningar inte är reglerad i lag eller förordning fordras därför ingen ändring av detta slag. Det är svårt att utröna hur många årsarbetskrafter inom polis- myndigheten som sysselsätts av arbetsuppgifter med hantering av förlorat gods. Utredningen har emellertid uppskattat att ca 50 årsarbetskrafter inom landets samtliga polismyndigheter tas i anspråk för ifrågavarande arbetsuppgift. Av dessa kan ca 10 årsarbetskrafter beräknas vara polisutbildad personal. Kostnaden för dessa 50 årsarbetskrafter har beräknats till . Om utredningens förslag genomförs frigörs alltså ca 10 polismän och ca 40 civilanställda för annat arbete inom kärnverksamheten. Såsom utredningen redovisat i delbetänkandet kan man förmoda att försäkringsbranschen har ett intresse av att föra register över i vart fall visst förlorat gods på samma sätt som branschen inrättat ett gemensamt skadeanmälningsregister (GSR) . Registret innehåller information om vilka skadeanmälningar en försäkringstagare tidigare gjort. Syftet med registret är att förhindra utbetalningar av försäkringsersättningar som grundar sig på felaktiga uppgifter. Det måste anses ligga tydligt i försäkrings- bolagens intresse att kunna efterspana förlorat gods av ekonomiskt värde. Härutöver finner utredningen att det framlagda förslaget i övrigt inte får några sådana konsekvenser som enligt 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474) motiverar en särskild redo- visning. –Polisen ges möjlighet att lägga ut hittegodsverksamheten på entreprenad. –Polisen skall vara tillståndsmyndighet när det gäller tillstånd att bedriva hittegodsbyrå. –Polisen skall ha insyn i hittegodsbyråns verksamhet på samma sätt som gäller vid pantbanksverksamhet och handel med begagnade varor. –Möjligheten att lägga ut hittegodsverksamheten på entreprenad införs inledningsvis på försök i fyra län och verksamheten skall därefter utvärderas. Det finns ett flertal författningar som reglerar frågor om hittegods bl.a. lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter, förordningen (1985:200) om järnvägs befordringsskyldighet m.m., förordningen (1985:201) om behandling av föremål som har upphittats i spårvägs-, tunnelbane- eller busstrafik och lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled. De mest centrala bestämmelserna finns emellertid i lagen (1938:121) om hittegods (HL) och i kungörelsen (1938:677) med vissa föreskrifter rörande polismyndighets befattning med hittegods (HK). Enligt dessa bestämmelser skall den som hittar något utan oskäligt dröjsmål anmäla fyndet hos polismyndighet. Anmälan kan ske till vilken polismyndighet som helst i landet. Om upphittaren vet vem som är ägare till godset får denne i stället underrätta honom om fyndet. Den som tar befattning med hittegods utan att fullgöra anmälningsskyldigheten på angivet sätt kan dömas för fyndförseel- se enligt 10 kap. 8 § eller för olovligt förfogande enligt 10 kap. 4 § . Det finns emellertid ingen skyldighet för den som påträffar borttappat gods att ta befattning med det. När polismyndigheten fått in en anmälan om hittegods skall myndigheten underrätta ägaren till godset om denne är känd. Polisen har inte någon skyldighet att efterforska okända ägare till anmält hittegods. Av utfärdade föreskrifter angående hantering m.m. av hittegods (FAP 650-2) framgår emellertid att det får anses ligga inom ramen för polisens hjälpande verksamhet att vidta de efterforskningsåtgärder som kan motiveras av godsets värde, ägarens intresse av att återfå godset och med hänsyn tagen till polismyndighetens resurser. Vidare framgår av föreskrifterna att föremål med sökbara identifieringsuppgifter, t.ex. tillverkningsnummer, skall kontrolleras i godsregistret och att om godset inte förekommer i registret bör det föras in där. Då anmälan om hittegods lämnats till polisen på annan ort än fyndorten och då godsets ägare inte är känd, skall polismyndig- heten på fyndorten underrättas. Vidare stadgas att hittegods skall vårdas väl samt att upphittaren har rätt att överlämna godset till polismyndighet. Polismyndig- heten kan dock i vissa situationer besluta att omhänderta godset. Det föreligger således ingen skyldighet för upphittaren att överlämna godset till polismyndighet förutom i de fall där polismyndigheten beslutat att omhänderta godset. Om godset inte kan vårdas utan fara för försämring eller då vården är förenad med alltför stora kostnader eller då det annars finns särskilda skäl för försäljning får polismyndigheten låta försälja hittegods. För att ägaren skall få tillbaka godset skall denne ersätta polismyndighetens och upphittarens skäliga kostnader i anledning av fyndet samt utge skälig hittelön. Utöver detta finns inga lagregler om hur stor hittelönen skall vara. Av ovan nämnda föreskrifter (FAP 650-2) framgår bl.a. att enligt praxis är skälig hittelön av godsets marknadsvärde och att det beträffande upphittade cyklar och mopeder rekommenderas högst för användbar cykel och högst för användbar moped. Om ägare till hittegods inte blir känd från det att fyndet anmäldes hos polismyndighet, eller om ägaren inte inom en månad från det han av polismyndighet underrättats om fyndet, eller om ägaren på annat sätt kan anses ha avstått sin rätt, tillfaller Upphittaren är dock skyldig att ersätta polismyndighetens kostnader i anledning av fyndet. Om godset är i polismyndighetens vård och om upphittaren inte inom efter anmaning utger ersättning för polismyndighetens kostnader, eller om upphittaren på annat sätt får anses ha avstått sin rätt, skall godset tillfalla staten. Ovanstående gäller även för den händelse någon tillvaratar hos honom kvarglömd sak, med undantag för rätt till hittelön. Denna bestämmelse har fått ett utvidgat tillämpningsområde och gäller enligt praxis fynd som görs i affärslokaler, idrottsanläggningar, skolor och liknande institutioner. Utgångspunkten för sådant fynd, institutionsgods, är att institutionen betraktas som upphittare, oavsett vem som anmäler fyndet till polisen. beslut i frågor som avses i hittegodslagen får överklagas hos . beslut får inte överklagas. När hittegods omhändertas av polisen skall kvitto utfärdas och överlämnas till upphittaren. skall föra bok över hittegods. Om polismyndigheten känner till vem som är ägare till hittegodset skall denne underrättas om fyndet och anmodas att inom en månad meddela om han vill lösa godset vid äventyr av att han annars förlorar sin rätt. Om ägares rätt till godset går förlorad har upphittaren rätt till godset. Polisen skall då anmana upphittaren att inom en månad ersätta polisen för dess kostnader i anledning av fyndet vid äventyr av att upphittaren förlorar sin rätt till godset. Den vanligaste typen av hittegods är nycklar, plånböcker, cyklar och mobiltelefoner. Denna typ av upphittat gods brukar vanligtvis lämnas in på polisstationen av upphittaren. När det gäller stort och otympligt gods som båtar, släpvagnar m.m. sker dock anmälan vanligtvis per telefon. När anmälan om upphittat gods gjorts till polisen antecknas detta i ett register. Av landets 21 polismyndigheter har 18 myndigheter ett databaserat register där hittegods antecknas (). Ytterligare en polismyndighet står i begrepp att införa samma register. är dessa register inte sammankopplade mellan de olika polismyndigheterna men meningen är att det så småningom skall utvecklas ett nationellt godsregister där all polisens godshantering finns samlat i ett register. Såsom ovan nämnts finns ingen skyldighet för polisen att efterforska okända ägare till anmält hittegods enligt hittegodslagen men däremot en bestämmelse i föreskrifter och allmänna råd som säger att det ligger inom ramen för polisens hjälpande verksamhet att vidtaga vissa efterforskningsåtgärder. Det sker genom slagning i olika register, bl.a. mot anmälningar av förlorat respektive stulet gods. Annonsering i press förekommer också. Vissa polismyndigheter tar emot allt hittegods oavsett värdet av det upphittade och förvarar godset i föreskriven tid. Vid andra polismyndigheter har man satt en gräns för vilka varor man förvarar som . som har lågt eller inget värde och som inte har uppenbart affektionsvärde eller är sökbart, t.ex. paraplyer, handskar och halsdukar förvaras i regel endast två–. Ytterligare exempel på hittegods som blir allt mer vanligt förekommande är miljöfarliga föremål som t.ex. kylskåp och spisar. Enligt uppgifter från polismyndigheter som utredningen varit i kontakt med synes det finnas ett samband mellan sopstationernas avgifter för att ta emot sådant gods och förekomsten av denna typ av hittegods. Även explosiva varor och pyrotekniska varor anmäls som upphittade. Upphittade husdjur blir vanligtvis placerade hos eller liknande. Eftersom kostnaden för förvaring kan bli mycket höga låter man normalt sälja eller avliva djuret . Om ägaren till hittegods återfinns underrättas denne om fyndet samt om de eventuella kostnader som skall betalas till polisen för hantering och förvaring av godset samt hittelön till upphittaren. Sådant hittegods som tillfaller staten skall normalt säljas. Försäljningen skall ske på affärsmässiga grunder och flera polismyndigheter har träffat avtal med företag som handlar med begagnat gods. Det förekommer även att gods av mindre värde som förvarats hos polisen endast skänks bort till någon hjälporganisation i stället för att slängas. Den finska lagstiftningen om hittegodshantering liknar i stora drag den svenska hittegodslagstiftningen. På samma sätt som i har polisen huvudansvaret för hittegods. I kan emellertid bevilja finska medborgare, finska registrerade sammanslutningar, statliga myndigheter och inrättningar samt kommuner och kommunalförbund tillstånd att hålla en hittegodsbyrå om detta behövs för att hanteringen av hittegods som definieras som inlämningsfynd skall kunna ordnas på ett ändamålsenligt sätt. Inlämningsfynd kan i princip likställas med vad vi kallar institutionsgods och sådant som tas om hand i fortskaffningsmedel i allmän trafik. Ett sådant tillstånd gäller tills vidare men kan återtas om det finns skäl till det. En hittegodsbyrå har enligt vad som bestämts i tillståndsbeslutet rätt att uppbära ersättningar för förvaring, vård, förvaltningskostnader m.m. till ett lägre belopp än det som annars gäller enligt fastställd förordning eller att efterskänka sitt anspråk på ersättning. De regler som gäller allmänt för förstörelse av vissa godstyper gäller även för hittegodsbyråer. övervakar hittegodsbyråernas verksamhet och kan meddela föreskrifter som skall tillämpas i verksamheten. Utredningen har varit i kontakt med Hittegods-Service, (FHS), som startade sin verksamhet . omsätter företaget ca 2 miljoner finska mark per åt och är enligt egen uppgift starkt växande i . Verksamheten startade med att man fick i uppdrag att hantera hittegods och har tagit över flera finlandsfärjors och restaurang- och hotellkedjors hittegods- verksamhet. Upphittat gods hos en kund transporteras till ett lager. Personalen där letar aktivt efter ägare vilket innebär att gods som är märkt oftast kan återställas till ägaren. FHS använder sig av offentliga adressregister inklusive adressregister i . Om ägaren till det upphittade godset inte återfinns försäljs godset på auktion efter lagstadgade tre månaders förvaring. Enligt uppgift har man en omsättning på mellan 40 000–50 000 varor varav 30–kan återlämnas till ägaren. FHS får sina inkomster från fyra källor. En avgift tas ut från ägaren när en upphittad vara återlämnas. Avgiften är av marknadsvärdet. Om marknadsvärdet är högt är avgiften lägre än . Ytterligare inkomster erhålles då gods försäljs genom En annan inkomstkälla är inkomster från betaltelefon då en person som förlorat något ringer upp på ett särskilt nummer och debiteras . Det finns alternativa sätt för den som förlorat något att komma i kontakt med FHS utan att FHS debiterar avgift, nämligen via brev eller e-post. En fjärde inkomstkälla är att de kunder för vilka FHS hanterar hittegods betalar för bortforsling m.m. av gods som upphittats i deras lokaler. FHS hanterar även anmälningar om förlorat gods under förutsättning att godset förlorats inom något av FHS:s kunders områden. Anmälan registreras då och stäms av mot upphittat gods. Än så länge gäller alltså bestämmelserna om hittegodsbyråer endast s.k. inlämningsfynd. Sådant som hittas på offentliga och allmänna platser omfattas inte av dessa regler och skall således lämnas in till polisen. Emellertid har förslag framförts i om att allt hittegods skall kunna tas om hand av hittegodsbyråer och därmed avlasta polisen från denna arbetsuppgift. FHS har redan utarbetat en beredskap för att kunna hantera allt hittegods i om detta förverkligas. 7.2Utredningens förslag i delbetänkandet Utredningen kunde konstatera att det finns starka skäl för att även fortsättningsvis låta samhället ansvara för förhållandet mellan den som hittar ett föremål och föremålets ägare genom den lagstiftning som gäller . Emellertid framfördes två alternativa förslag beträffande själva hanteringen av hittegodset i förhållande till nuvarande ordning med hantering hos polismyndigheten. Det första alternativet är att polisen ges möjlighet att lägga ut verksamheten på entreprenad. Såsom angetts i delbetänkandet kan lämpliga organ för sådan verksamhet vara ideella organisationer som t.ex. eller men även privat- rättsliga subjekt som t.ex. eller försäkrings- bolag i samverkan kan tänkas vara lämpliga. Det andra alternativet är att hittegodshanteringen i sin helhet förs över till kommunen eftersom det framstår som rimligt att betrakta hittegodsverksamheten som en service till invånarna i kommunen och något som mycket väl kan inrymmas i det kommunala ansvaret för medborgarnas trygghet. Remissinstanserna kommenterar främst förslaget att flytta över ansvaret för hittegodshanteringen till kommunerna. Det är endast ett fåtal som yttrar sig över förslaget att polisen ges en möjlighet att lägga ut hanteringen av godset på entreprenad. kommunstyrelse, kommun, kommun, kommun, kommun, , kommun, kommun, kommun, ST-polisväsende, , , , , samt i län avstyrker förslaget att föra över ansvaret för hittegodsverksamheten till kommunerna med motiveringen att det inte kan anses vara en angelägenhet. Man anför bl.a. att det inte finns några besläktade uppgifter hos kommunen och inte heller någon organisation för denna hantering. Vidare anförs att det inte är en uppgift som kan anses ingå i den kommunala serviceskyldigheten. Man menar också att det kan vara svårt att få full kostnadstäckning för hittegodshanteringen. Svenska kommun- förbundet påpekar att visserligen har hittegodshanteringen ett inslag av service men att hanteringen är styrd av hittegodslagen och ger inte det lokala handlingsutrymme som bör känneteckna en uppgift. hänvisar särskilt till att tröskelkostnaden för att upprätthålla denna verksamhet gör att det är ineffektivt att de små kommunerna skall bygga upp en egen organisation för detta. Flera av remissinstanserna ställer sig kritiska till utredningens förslag utifrån uppfattningen att hittegodshanteringen har en tydlig polisiär relevans. Detta anförs av , i län, , ST-polisväsende, , kommun, kommun, kommun samt i län. Bl.a. menar att det hittegods som lämnas in till polisen ofta är stöldgods. tvivlar starkt på att den i polisens utredningsverksamhet nödvändiga godsspaningen skulle kunna bestå och utvecklas effektivt och rättssäkert om någon av de i delbetänkandet förordade förändringarna genomförs. ST-polisväsende pekar framförallt på de negativa effekterna av om samkörning med polisens godsregister inte finns samt att polisen också fortsättningsvis skulle ha möjlighet att bedriva godsspaning inte kommer att fungera i verkligheten utan en stor effektivitetsförlust. och kommun anser att hittegods- hanteringen mycket väl kan läggas ut på entreprenad med hänvisning till uppgiftens art och möjligheten till självfinansiering. pekar på sitt ansvar för sysselsättnings- skapande åtgärder och kan därför tänka sig att hittegodshante- ringen förs över till kommunen, dock endast under förutsättning att kommunen tillförs ekonomiska resurser för ändamålet. anför att hittegodsverksamheten måste, oavsett framtida huvudmannaskap, underkastas stark kontroll från det allmännas sida, att det är av största vikt att uppgifter om gods som tagits omhand finns tillgänglig för polisen samt att det för såväl förlorat som för upphittat gods finns rikstäckande register som görs enkelt tillgängliga för polisen. Bör arbetsuppgiften ankomma på polisen? Såsom utredningen konstaterat i delbetänkandet är syftet med hittegodslagstiftningen att reglera förhållandet mellan den som hittar ett föremål och den som är dess ägare. Utredningen menar att det finns starka skäl för att även fortsättningsvis låta samhället ansvara för denna reglering genom den lagstiftning som finns . Utredningen har vid en genomgång av remissinstansernas yttranden kunnat konstatera att det föreligger ett stort motstånd från bl.a. kommunernas sida att ta över ansvaret för hittegods- hanteringen. Förutsättningarna för att genomföra en sådan förändring framstår som mycket små. Däremot är förhållandena annorlunda när det gäller förslaget att införa en möjlighet för polismyndigheterna att lägga ut hittegodshanteringen på entreprenad. Polisens skyldigheter enligt hittegodslagen och enligt hittegodskungörelsen kan sammanfattas på följande sätt. Polisen skall, när upphittaren så vill, förvara det upphittade godset. Polisen skall även, då så är påkallat, omhänderta godset. Polisen skall vidare lämna bevis till upphittaren när hittegods omhändertas och dessutom föra bok över hittegods. Om egendom tillfaller staten i enlighet med reglerna i hittegodslagen gäller bestämmelserna i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Av dessa framgår bl.a. att sådan egendom i första hand skall säljas och i andra hand förstöras.