sou · GQB3121d6 · 2003-01-01 00:00:00 — Det är inget som hindrar att domstolen därvid beslutar att barnet skall bo växelvis hos föräldrarna, om detta är bäst för barnet. Avgörande för domstolens bedömning av boendefrågan skall vara vad som är bäst för barnet. Rätten skall särskilt fästa avseende vid barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräld- rarna. Hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad. För att rätten skall kunna göra en bedömning av vad som är barnets bästa måste domstolen som regel införskaffa utredning i någon form. Vad som är nödvändigt i fråga om utredning får avgö- ras från fall till fall. Givetvis behöver utredningen så gott som alltid vara mera omsorgsfull om föräldrarna är oense i boendefrågan än om de är ense. I domstolens officialprövningsplikt bör visserligen ligga att domstolen även vid enighet skall fatta sitt beslut efter vad som är bäst för barnet. När föräldrarna är överens har domstolen dock normalt inte anledning att ifrågasätta överenskommelsen. Är föräldrarna ense om hur boendefrågan skall lösas torde den lösning de valt i allmänhet kunna antas vara bäst för barnet. Ett avgörande av domstol om vem barnet skall bo hos kan verk- ställas enligt bestämmelserna i 21 kap. FB. 2.3.2Avtal om barns boende mellan föräldrar som har gemensam vårdnad Är föräldrarna som har gemensam vårdnad överens kan de själva träffa avtal om barnets boende. För att ett sådant avtal skall gälla krävs att det är skriftligt och att det godkänts av socialnämnden. Sådant godkännande får lämnas endast om föräldrarnas överens- kommelse är till barnets bästa. Den prövning som socialnämnden skall göra motsvarar alltså den prövning som domstolen har att göra. inte godkänna föräldrarnas överenskommelse är boendet oreglerat tills föräldrarna träffat ett annat avtal som godkänts av nämnden eller tills domstolen har avgjort tvisten (6 kap. 14 a § andra stycket FB). Det finns i och för sig inga hinder mot att barnets boende lämnas oreglerat i ett avtal mellan parterna om vårdnaden. Det kan emellertid ibland finnas skäl för socialnämnden att som villkor för att ett avtal mellan föräldrarna skall godkännas i barnets intresse kräva att även boendefrågan och umgängesfrågan regleras i avtalet (prop. 19897/98:7 s. 110). Det är viktigt för barnet att kunna ha kontakt med båda sina föräldrar. I anges uttryckligen att barnet skall ha rätt till umgänge med den förälder som barnet inte bor tillsammans med. Genom bestämmelsen tydliggörs att umgänget i första hand är till för barnet samt att det är barnets intressen och behov som skall vara avgörande. Bestämmelsen har karaktär av portalstad- gande. Innehållet i den rätt till umgänge som barnet skall ha bestäms med hänsyn till barnets bästa. Föräldrarna har ett gemen- samt ansvar för att barnets behov av umgänge med en förälder som det inte bor tillsammans med tillgodoses (6 kap. 15 § första stycket. Rätten får besluta om umgänge efter vad som är bäst för barnet. Talan om umgänge får föras av den förälder som vill umgås med sitt barn. Umgänge kan fastställas även om föräldrarna har gemensam vårdnad. Normalt bör man kunna räkna med att föräldrar med gemensam vårdnad kan komma överens om umgänget och att det därför inte behövs något domstolsförordnande. Det har emellertid visat sig att det även vid gemensam vårdnad ibland finns ett behov av att låta domstolen besluta om umgänget. Ett sådant behov kan föreligga mot bakgrund av den möjlighet som domstolen har att besluta om gemensam vårdnad även mot en förälders vilja. Domstolen får förordna om villkor för umgänget, exempelvis att umgänget endast får utövas i närvaro av en person utsedd av social- nämnden. Föräldrarna kan såväl vid gemensam som delad vårdnad träffa avtal om umgänget. En förutsättning för att sådant avtal skall kunna träffas är således att åtminstone en av föräldrarna har vård- naden om barnet. För att föräldrarnas avtal skall gälla krävs dock att det är skriftligt och att det har godkänts av socialnämnden. Även ett sådant avtal kan innehålla villkor för umgänget. Kravet på godkännande får anses gälla även sådana villkor. Har föräldrarna träffat avtal om fördelning av resekostnader vid umgängets SOU 2002:121 Bilaga 6 utövande omfattas det avtalet inte av kravet på godkännande (6 kap. 15 a § andra stycket FB). 2.5Gränsdragningen mellan växelvis boende och umgänge Med växelvis boende avses att barnet vistas ungefär lika mycket hos båda föräldrarna och således har ett varaktigt boende hos envar av dem. Barnet kan dock bara vara folkbokfört hos en förälder. har behandlat frågan om gränsen mellan umgänge och växelvis boende (NJA 1998 s 267). Målet gällde fråga om skyldighet för förälder att utge underhållsbidrag. En förälder som inte är vårdnadshavare är således skyldig att fullgöra sin under- hållsskyldighet genom att betala underhållsbidrag till barnet, om föräldern inte varaktigt bor tillsammans med barnet. HD gjorde därvid den bedömningen att det normalt är fråga om umgänge, och inte om varaktigt boende, när barnet vistas hos den ene föräldern endast en tredjedel av tiden. Även om skillnaden mellan vistelsetiderna hos de båda föräldrarna är mindre, bör bedömningen ofta bli densamma, om det inte finns faktorer som klart pekar i en annan riktning. Detta gäller i särskilt hög grad när barnet till övervägande delen av tiden vistas hos en förälder som är ensam vårdnadshavare och därmed har hela ansvaret för barnets personliga förhållanden. Faktorer utöver vistelsetiden som kan få betydelse vid bedömningen var enligt HD var barnet är folkbok- fört, hur barnets boende är ordnat, var barnet förvarar sina tillhö- righeter och hur barnets försörjning har fördelats mellan föräld- rarna. Frågan om växelvis boende var uppe till bedömning i ett mål vid (dom i mål nr T 1647-99). Hovrätten hänvisade till bestämmelsen i 6 kap. 14 a § förta stycket enligt vilken rätten, när barnet står under vårdnad av båda föräldrarna, får besluta vem av föräldrarna barnet skall bo med. Uttrycket vem av föräldrarna avses även innefatta en möjlighet för domstolen att besluta att barnet skall bo hos båda föräldrarna, dvs. ett växelvis boende (prop. 1997/98:7 s. 112). Av 6 kap. 15 § första stycket framgår att barnet har rätt till umgänge med en förälder som det inte bor tillsammans med. Ett förordnande om umgänge kan därmed enligt vad hovrätten uttalade inte avse en förälder som barnet bor tillsammans med så som är fallet vid växelvis boende, då barnet bor med båda sina Hovrätten fann att förordnande endast skulle ges om barnets boende. I 6 kap. 2 a § har tagits in en övergripande bestäm- melse om att barns bästa skall komma i främsta rummet när frågor om vårdnad, boende och umgänge avgörs. Det gäller alltså såväl för domar och beslut av domstol som för beslut av socialnämnden att godkänna avtal som föräldrarna träffar. Bestämmelsen ansluter till artikel 3 i . I lagen anges inte vad som närmare bestämt skall anses vara barnets bästa. Barnets bästa måste avgöras i varje enskilt fall utifrån en bedömning av de individuella förhållandena. I paragrafen anges några förhållanden som särskilt bör uppmärksammas. Det sägs att avseende särskilt skall fästas vid barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna. Hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad. Risken för att barnet utsätts för övergrepp, olovligen förs bort eller hålls kvar eller annars far illa skall beaktas. Detta utgör självfallet inte någon uttömmanden uppräkning. Vid bedömningen måste hänsyn tas till allt som rör barnets fysiska och psykiska välbefinnande och utveckling. Så långt det är möjligt skall därvid såväl kortsiktiga som långsiktiga effekter för barnet beaktas. Det säger sig självt att det ofta är nära nog omöjligt att objektivt slå fast vad som är bäst för barnet. I sådana fall blir det domstolens resp. socialnämn- dens uppfattning, antagande och bedömning som blir avgörande (prop. 1977/78:7 s. 104). En särskild fråga är därvid vilka beaktanden som bör göras beträffande barns boende. har på uppdrag av reger- ingen undersökt hur barn påverkas av växelvis boende. Socialstyrel- sen har lämnat sin rapport boende (rapporterar ). I undersökningen ingår en teoretisk studie, där två experter i anknytningspsykologi redovisat aktuell forskning. I den teoretiska delen ingår även en genomgång av tidigare forskning samt en redovisning av aktuell debatt inom området. Studien har också en empirisk del. Denna är kvalitativ till sin karaktär. har skett i syfte att få en allsidig belysning av möjlig- heter och problem i det växelvisa boendet. Till rapporten har fogats en bilaga Växelvis boende för små barn – utvecklingspsykologiska aspekter. Med växelvis boende avses enligt rapporten att barnet vistas ungefär lika mycket, och har ett varaktigt boende, hos båda föräld- rarna. Barnet kan dock bara vara folkbokfört hos en förälder. Grän- sen mellan utökat umgänge och växelvis boende kan vara hårfin. Enligt det tidigare redovisade avgörandet av HD är det normalt fråga om umgänge och inte varaktigt boende när barnet vistas hos den ena föräldern endast en tredjedel av tiden. Det framhålls i rapporten att även om skillnaden i vistelsetider hos båda föräld- rarna är mindre, bör bedömningen ofta bli densamma, om det inte finns faktorer som klart pekar i en annan riktning. Faktorer utöver vistelsetiden som kan få betydelse vid bedömningen är enligt rapporten var barnet är folkbokfört, hur barnets boende är ordnat, var barnet förvarar sina tillhörigheter och hur barnets försörjning fördelats mellan föräldrarna. –93 bodde av separerade föräldrars barn i åldrarna 0–växelvis. Växelvis boende var vanligare bland yngre barn än bland äldre och vanligare bland pojkar än flickor. Bland barn var växelvis boende ovanligt. Det växelvisa boendet har ökat till att gälla av alla barn till separerade föräldrar vilket svarar mot av alla barn eller närmare 30 000 barn. Barnets bästa skall utgöra utgångspunkten vid ställningstagandet till en fråga om växelvis boende. Det framhålls i rapporten att daghem och skola är viktiga inslag i alla barns liv. Det anförs vidare: Det är självklart att barn inte kan gå i två skolor. Barnen kan inte heller ha två daghem. Daghemsvistelsen är inte barnpassning, den är ett viktigt inslag i barnets uppväxtmiljö. Barn har svårare än vuxna att upprätthålla många relationer . På daghemmet har barnet viktiga egna vuxen- och kamratkontakter. Gemensamma erfarenheter fördjupar kontakten, här som med föräldrarna. Att bara vara på plats , gör att man inte är riktigt med i det som händer på någondera stället. Det framhålls i rapporten att det fortfarande har betydelse var barnet blir folkbokfört. Föräldrarna kan inte helt styra detta själva. får folkbokföringen mycket stora konsekvenser, t.ex. i form av vilken skola barnet placeras i eller i form av vilka bidrag föräld- rarna kan få. I rapporten framhålls vidare att de ekonomiska frågorna ofta spelar en stor roll. De bidrags- och avgiftssystem som vi har behöver ses över. Det är önskvärt att ett bidragssystem skapas som jämnar ut orättvisor och som möjliggör för föräldrar att få ekonomiskt stöd. Då kan andra aspekter än ekonomiska bli avgörande när besluten fattas. Det sägs vidare i rapporten att det kan vara svårt att övergå från boende med en förälder till växelvis boende. Båda föräldrarna måste vara medvetna och tydliga när de diskuterar de ekonomiska konse- kvenserna, hur man skall dela såväl bidrag som kostnader. Ekono- misk rådgivning kan behövas. I rapporten anförs avslutningsvis följande: Växelvis boende är ett sätt för föräldrar att gemensamt skapa en god uppväxtmiljö för barnet. Om goda förutsättningar finns är växelvis boende ett bra sätt att ge barnet möjlighet till en god och nära kontakt med båda sina föräldrar. Hur barnets boende skall lösas efter föräld- rarnas separation är inte bara en praktisk fråga. Det handlar om barnets rätt och möjligheter att skapa sin egen tillvaro och egna relationer och om barnets rätt att finnas till för sin egen skull – inte bara utifrån föräldrarnas behov. Det kostar på för barn att bo växelvis, men under rätta förutsättningar kan det vara den bästa lösningen. Överläkaren i barnpsykiatri har uttalat sig om bl.a. växelvis boende sett ur barnets perspektiv (Ds 1999:57 Gemensam vårdnad för ogifta föräldrar). pekar på att det mycket lilla barnet, dvs. barn , behöver ha en stabil situation vilket talar mot ett växelvis boende. Han uttalar vidare att barn under hela sin uppväxt är beroende av sin omgivning, av sina kamrater, sin igenkända miljö och sina invanda möjligheter. Växelvis boende bör förutsätta att föräldrarna anpassar sitt boende så att de bor nära varandra så att barnet kan behålla sin miljö. För skolbarn är det en förutsättning att barnet går i samma skola oberoende av om det bor hos mamma eller pappa. Han pekar vidare på att för tonåringen är kamratrelationerna av stor vikt. Ett växelvis boende som innebär byte av miljö är därför mer påfres- tande för en tonåring. De effekter ett växelvis boende kan få för barnet faller givetvis inom ramen för vad domstol respektive socialnämnd har att beakta då domstolen eller nämnden har att ta ställning till vad som är bäst för barnet. 2.7Utövande av gemensam vårdnad Grundläggande bestämmelser om vårdnadshavares ansvar finns i 6 kap. 2 § andra stycket . Närmare regler om vårdna- dens utövande finns i 6 kap. 11–13 §§ . Barnets vård- nadshavare har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Vårdnadshavaren skall därvid i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. Har barnet två vårdnadshavare skall dessa utöva sina rättigheter och skyldigheter gentemot barnet tillsammans (6 kap. 13 § FB). Det krävs alltså normalt gemensamma beslut i frågor som rör vård- naden. Bestämmanderätten utövas dock av den ene vårdnadshava- ren ensam när den andre till följd av frånvaro, sjukdom eller annan orsak är förhindrad att ta del i vårdnaden och beslutet inte kan skjutas upp utan olägenhet. Beslut som är av ingripande betydelse för barnets framtid får dock inte fattas av den ene vårdnadshavaren ensam, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det. Bestämmelserna i 6 kap. 13 § skall inte tolkas så att båda föräldrarna, om ingen är direkt förhindrad, skulle behöva delta i alla de vardagliga avgöranden som måste träffas när det gäller vårdnaden om barnet. Det ligger i sakens natur att bestämmande- rätten utövas av än den ene och än den andre föräldern, beroende på vilken av dem som för tillfället är till hands eller på hur föräld- rarna har organiserat utövandet av vårdnaden. Om inte föräldrarna bor tillsammans måste med nödvändighet den förälder som har barnet hos sig träffa de flesta vardagliga besluten. Det kan gälla frågor om bl.a. barnets mat, kläder, sovtider och hur barnet skall tillbringa sin fritid m.m. Man kan utgå från att föräldrarna i dessa fall vanligtvis är överens om hur vårdnaden skall utövas och vem som skall fatta de nödvändiga besluten. Beslut av mer ingripande betydelse för barnets framtid, t.ex. frågor som rör barnets skolgång och bosättning, fattas emellertid av vårdnads- havarna gemensamt (prop. 1975/76:170 s. 178). Vårdnadstvist- utredningen (SOU 1995:79 s. 85 f.) föreslog att det skulle införas en uttrycklig bestämmelse om att den vårdnadshavare som barnet bor tillsammans med får besluta ensam i de frågor som gäller den dagliga omsorgen. Inför de ändringar i 6 kap. , som trädde i kraft , berörde regeringen frågan om vad som hör till den dagliga omsorgen men ansåg inte att det fanns skäl att föreslå någon lagreglering i detta hänseende (prop. 1997/98:7 s. 53 f.). I propositionen anfördes bl.a. följande: Om föräldrarna inte sammanbor måste den som har barnet hos sig till stor del ensam fatta de vardagliga besluten i fråga om vårdnaden. Det har inte framkommit att dessa fall i praktiken skulle vålla några sådana konflikter mellan föräldrarna att det funnits behov av en lagregel.--- Inte heller bör det komma i fråga att i lagen försöka precisera vad som hör till den dagliga omsorgen. En sådan bestämmelse torde lika ofta komma att skapa eller förstärka tvister som att lösa dem. Det kommande arbetet angående gemensam vårdnad för ogifta föräldrar kan ge anledning för regeringen att på nytt ta upp de frågor som har behandlats. I det sammanhanget kan det också finnas anledning att överväga om beslutanderätten för den förälder som barnet bor hos bör vidgas. I departementspromemorian Gemensam vårdnad för ogifta föräld- rar (Ds 1999:57) redovisades dock den slutsatsen att nuvarande bestämmelser om vårdnadshavarens beslutanderätt i frågor om utövande av vårdnaden inte bör ändras. Huvudregeln bör enligt promemorian fortfarande vara att också särlevande vårdnadshavare skall utöva sina rättigheter och skyldigheter avseende vårdnaden gemensamt. JO har i ett ärende behandlat frågan och efterlyst ett klargörande i frågan om vad som skall anses höra till den dagliga omsorgen. JO gjorde i det ärendet den bedömningen att frågan om var barnet skall gå i förskola i normalfallet bör kunna hänföras till den dagliga omsorgen men konstaterade att rättsläget inte var klart (JO:s beslut , dnr 2680-1997 och 2581-1997). Ett annat ärende hos JO gällde placering i grundskola av ett barn som föräldrarna hade gemensam vårdnad om. Barnet var inför skol- starten inskrivet vid en skola. Sedan fadern hos vilken barnet var mantalskriven tagit kontakt med en annan skola placerades barnet i den skolan. Modern vände sig till skolan och uppgav att skolpla- ceringen var mot hennes vilja. Hon upplystes då om att barnen i kommunen placerades i den skola som ligger närmast folkbok- föringsadressen. JO erinrade i sitt beslut om att kommunen, enligt 4 kap. 6 § skollagen, är skyldig att vid utformningen av sin grundskoleverk- samhet beakta vad som för eleverna är ändamålsenligt ur kommu- nikationssynpunkt. Vid fördelningen av elever på olika skolor skall kommunen beakta vårdnadshavares önskemål om att deras barn skall tas emot i en viss skola så långt det är möjligt utan att andra elevers berättigade krav på placering i en skola nära hemmet åsido- sätts eller betydande organisatoriska eller ekonomiska svårigheter uppstår för kommunen. JO framhöll att en skola alltid är skyldig att kontrollera vem som har vårdnaden om ett barn. Skolan måste också känna till och kunna belägga de förhållanden som motiverar att barnet skall tas emot i skolan. Det innebär bl.a. att skolan måste kontrollera uppgifterna i folkbokföringen om vem som är vård- nadshavare för barnet. (JO:s beslut , dnr 3148- 2000). De ändringar i som successivt gjordes aktualiserade bl.a. frågan om hur en domstols beslut om barns boende skulle påverka barnets folkbokföring. Under remissförfarandet hade en remissinstans bl.a. pekat på de problem som skulle uppstå om folk- bokföringsmyndigheterna inte godtog domstolens beslut eller föräldrarnas avtal om barnets boende. En annan remissinstans hade ifrågasatt om inte ett barn skulle kunna folkbokföras hos båda sina föräldrar (prop. 1997/98:7 s. 57). Bestämmelserna om folkbokföring finns i folkbokföringslagen (1991:481, FOL). Bestämmelserna utgår från att bosättningen skall bedömas på grundval av faktiska omständigheter. Exempelvis folk- bokförs ett barn hos den förälder som barnet faktiskt bor tillsam- mans med, även om den andre föräldern är ensam vårdnadshavare. Ett beslut om boende eller ett av socialnämnden godkänt avtal om boende får därför inte någon avgörande betydelse vid beslut om barnets folkbokföring. kan alltså, efter utred- ning av de faktiska förhållandena, göra den bedömningen att ett barn är bosatt på annan plats än där barnet enligt domstolens beslut eller föräldrarnas avtal skall bo (prop. 1997/98:7 s. 58). Frågan om var en person skall vara folkbokförd bestäms enligt folkbokföringslagen utifrån följande omständigheter. En person skall folkbokföras på den fastighet och i den församling där han eller hon är att anse som bosatt (6 § folkbokförigslagen) En person anses vara bosatt på den fastighet där han eller hon regel- mässigt tillbringar sin dygnsvila eller, när byte av bostad har skett, kan antas komma att regelmässigt tillbringa sin dygnsvila. En per- son skall anses regelmässigt tillbringa sin dygnsvila på en fastighet, där han eller hon under sin normala livsföring tillbringar dygnsvilan minst en gång eller i samma omfattning men med en annan förläggning i tiden (7 § folkbokföringslagen). Svårigheter att bestämma en persons folkbokföring kan uppkomma bl.a. om personen i fråga regelmässigt tillbringar sin dygnsvila på flera fastigheter (s.k. dubbel bosättning), något som är vanligen förekommande för barn som står under föräldrarnas gemensamma vårdnad. Den som på så sätt kan anses bosatt på fler än en fastighet anses bosatt där han eller hon sammanlever med sin familj eller med hänsyn till övriga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist (7 § FOL). Med familj avses här maka/make, sambo och hemmavarande barn, varvid med hemmavarande barn avses även barn så länge de bor kvar hos föräldrar/förälder. 3.1.3Folkbokföring för barn i familjehem m.m. För barn som vårdas utom hemmet, exempelvis på grund av social- nämndens beslut om familjehemsplacering, uppkommer normalt inte dubbel bosättning. Även om barnet fortlöpande har kontakt med det egna hemmet torde dessa inte vara av sådan omfattning som krävs för dubbel bosättning. Vid folkbokföring av barn som vårdas enligt socialtjänstelagen (SoL) eller lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) aktualiseras i stället några andra undantag från dygnsviloregeln. Undantagen är reglerade i FOL och rör vistelser som är tillfälliga (8 §) eller äger rum på institution (10 § ). Om en person av högst regelmässigt tillbringar sin dygnsvila på annan fastighet än där personen har sitt egentliga hemvist, anses det inte leda till ändrad bosättning. krävs dock att tiden är bestämd i förväg. Personen skall också ha för avsikt att återvända efter tidens utgång. En vistelse som är bestämd att vara än medför normalt att folkbokföringen skall ändras. Skäl att vägra folkbokföra ett barn i familjehem kan således med stöd av 8 § FOL föreligga om vistelsen i familjehemmet är avsedd att understiga och avsikten är att barnet därefter skall återvända till sitt hem. Är så inte fallet bör barnet enligt huvudreglerna i FOL folkbokföras i familjehem- met. Det torde i de flesta fall vara lämpligast att ett barn som kan antas komma att vistas i familjehem är folkbokfört i den kommun där barnet skall gå i skolan (prop. 1997/98:9 s. 90, se även i Folkbokföring kap. 17 Flyttning) . En vistelse anses inte heller leda till ändrad bosättning om den föranleds enbart av vård vid en av unga eller missbrukare (10 § första stycket 5 FOL). När det gäller folkbok- föring av barn som på ett eller annat sätt är föremål för samhällets ingripande råder viss osäkerhet om vilka typer av hem som skall anses vara institutioner i folkbokföringslagens mening. Vistelse på hem för särskild tillsyn (s.k. § 12-hem) skall dock inte leda till ändrad bosättning. I praxis har också ansetts att andra former av hem för vård eller boende är institutioner. 3.1.4Dubbel bosättning för barn FOL innehåller inte några särskilda bestämmelser som tar sikte på bedömningen av barns bosättning. Avgörande för bedömningen är, liksom för vuxna, var barnet regelmässigt vistas. Ett barn som därigenom kan anses vara bosatt på fler än en fastighet skall således anses vara bosatt där han eller hon sammanlever med sin familj eller med hänsyn till övriga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist. När ett barn får dubbel bosättning genom att en förälder flyttar från den gemensamma bostaden har det förhållandet att barnet till- bringar mer hos den förälder som flyttat inte ansetts medföra att barnets folkbokföring skall ändras. När båda föräldrarna flyttat från den ursprungliga gemensamma bostaden bör barnet anses bosatt där det tillbringar flest dygnsvilor.