sou · GQB398d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Av vissa ifrågasattes, bl.a. med hänvisning till den straffrättsliga legalitetsprincipen och principen om nulla poena sine lege, om det inte borde ske en uppdelning i olika grupper av brott eller grader av allvarlighet. Det fanns också förslag om infö- rande av straffminimum som skulle avspegla de aktuella brottens särskilda allvar. Någon enighet i dessa frågor kunde dock inte upp- nås och den reglering som antogs ansågs godtagbar från legalitets- synpunkt. Under stadgeförhandlingarna uppmärksammades även frågan om lämpliga straff för unga lagöverträdare och det konstaterades att Domstolen svårligen skulle kunna tillhandahålla sådana. Med stad- gans slutliga utformning uppstår dock inte detta problem eftersom Domstolen bara har jurisdiktion över gärningsmän som är eller äldre när brottet begås (art. 26, se avsnitt 12.4). Skadestånd (gottgörelse till brottsoffer) kan utdömas enligt sär- skilda regler i art. 75 i stadgan. Domstolen har även möjlighet att besluta om förverkande av det utbyte, den egendom och de till- gångar som direkt eller indirekt härrör från brottet, men måste då ta hänsyn till de rättigheter som tillkommer en rättmätig tredje man (art. 77.2 b). Vid fastställande av straff skall enligt art. 78.1 beakta sådana omständigheter som brottets svårig- hetsgrad och den dömdes personliga förhållanden. Närmare före- skrifter om detta finns i Bevis- och förfarandereglerna (regel 145).2 Där anges att det sammanlagda fängelse- och eventuella bötesstraf- 2 Ett utdrag ur dessa regler finns i bilaga 4 till detta betänkande. fet skall avspegla den dömdes skuld3 och att domstolen vid faststäl- lande av straff skall göra en avvägning mellan förmildrande och för- svårande omständigheter och även beakta den dömdes personliga omständigheter (regel 145.1). I regeln finns en exemplifierande uppräkning av de faktorer som, utöver vad som anges i art. 78 i stadgan, skall beaktas. De är omfattningen av den skada som har orsakats, gärningens art och sättet att utföra den, den dömdes grad av delaktighet i brottsligheten, graden av uppsåt samt ålder, utbild- ning och den dömdes sociala eller ekonomiska omständigheter. I regel 145.2 anges - också exemplifierande - vissa förmildrande respektive försvårande omständigheter som domstolen skall beak- ta. Förmildrande omständigheter är enligt uppräkningen sådana som i det enskilda fallet inte har godtagits som grund för ansvarsfrihet, t.ex. väsentligen förminskad mental förmåga eller tvång. Vidare skall även den dömdes beteende efter att gärningen har begåtts kunna verka förmildrande. Som exempel anges därvid försök att gottgöra brottsoffren för den skada de har lidit och även samarbete med . Försvårande omständigheter är enligt bestämmelsen tidigare domar för likartade brott som hör under Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion, missbruk av ställning, att brott begåtts mot särskilt försvarlösa personer, att brott begåtts med särskild råhet eller mot flera personer eller att brott begåtts med diskriminerande motiv. Slutligen finns i regel 145 en bestämmelse om livstidsstraffet (re- gel 145.3). Fängelse på livstid får utdömas när det motiveras av brottets synnerligen allvarliga karaktär och den dömdes personliga förhållanden. Som stöd för en sådan bedömning skall föreligga en eller flera försvårande omständigheter. Böter, som bara kan förekomma som tillägg till ett fängelsestraff, skall enligt art. 77.2 a i stadgan bestämmas i enlighet med de villkor som föreskrivs i Bevis- och förfarandereglerna. Villkoren återfinns i regel 146. skall först fastställa om det aktuella fängelsestraffet är en tillräcklig påföljd och därvid beakta den dömdes ekonomiska förmåga. I den bedömningen skall vägas in även förverkanden och skadestånd som har dömts ut. Domstolen skall också väga in sådana omständigheter som anges i regel 145 (se ovan) och om det aktuella brottet begicks för egen skull. Bötesstraffet skall enligt regel 146.2 fastställas till en lämplig nivå. Under inga omständigheter får straffet sättas högre än av den dömdes identifierbara tillgångar efter att ett lämpligt belopp har avsatts för den dömdes och hans anhörigas egna ekonomiska behov. Bötesstraffet får dömas ut som ett en- gångsbelopp eller i rater (regel 146.3). Det kan också bestämmas som dagsböter (regel 146.4) under minst och högst . Nürnbergtribunalen kunde enligt sin stadga utdöma dödsstraff eller sådant annat straff, som den finner rättvist (art. 27). Den hade också rätt att fråndöma en dömd person all stulen egendom och förordna om dess överlämnande till ett särskilt kontrollråd (art. 28). Tokyotribunalens stadga innehöll motsvarande bestämmelser. Straff som utdöms av Jugoslavientribunalen kan enligt art. 24 i dess stadga endast utgöras av fängelsestraff. Där anges också att tribunalen vid fastställande av strafftiden skall följa allmän praxis i f.d. . I tribunalens Bevis- och förfaranderegler har sla- gits fast att ett fängelsestraff skall bestämmas till eller till fängelse på livstid (regel 101). Vid straffmätningen bör tribunalen ta hänsyn till sådana faktorer som brottets svårhetsgrad och den dömdes personliga omständigheter (art. 24.2). Utöver fängelse- straff får tribunalen besluta om återlämnande av egendom och in- täkter som förvärvats genom brott, till de rättmätiga ägarna (art. 24.3). Motsvarande bestämmelser finns i art. 23 i stadgan för I 1 kap. 3 § BrB definieras vad som i balken avses med begreppet påföljd för brott. Vissa av påföljderna, nämligen böter och fäng- else, betecknas enligt definitionen som straff. Övriga påföljder är villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård. Förutom påföljd kan brott föranleda förverkande av egendom, företagsbot eller annan särskild rättsverkan samt skyldighet att be- tala skadestånd (1 kap. 8 § BrB). Dessa följdverkningar av brott är således inte påföljder för brott i strikt mening, dvs. som begreppet har definierats i BrB. Fängelse får dömas ut eller på livstid (26 kap. 1 § BrB). Högsta tidsbestämda straff för ett enstaka brott är - om det inte är fråga om återfall i brott - fängelse och lägsta straff fängelse i . De enskilda straffbestämmelserna sätter genom sina straffskalor upp ramarna inom vilka straffets längd får bestämmas. Fängelse på livstid kan utdömas för bl.a. mord (3 kap. 1 § BrB) och för flera av de allmänfarliga brotten i 13 kap. BrB (mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, sabotage, kapning, sjö- eller luftfartssabotage) när de bedöms vara grova samt för folkrättsbrott (22 kap. 6 § BrB) och folkmord (lagen om straff för folkmord). För flera brott får enligt bestämmelser i 26 kap. 2 § BrB dömas till ett gemensamt tidsbestämt fängelsestraff. Ett sådant straff får sättas över det svåraste av de högsta straff som kan följa på brotten. Som mest kan det gemensamma straffet överskrida det svåraste av de enskilda straffen med . Högsta möjliga tidsbestämda straff får också överskridas om den som döms har återfallit i brott (26 kap. 3 § BrB). Straffet får i sådant fall sättas högst över det högsta straff som kan följa på brottet eller, om det är fråga om flera brott, det högsta straff som med tillämpning av 26 kap. 2 § kan följa på brotten. Reglerna innebär sammantaget att det högsta tidsbestämda straff som kan dömas ut av en svensk domstol är fängelse . I 25 kap. BrB finns bestämmelser om böter. Böter kan dömas ut i dagsböter, penningböter eller normerade böter. Det är inte - som enligt art. 77 i Romstadgan - möjligt att döma någon till fängelse och böter för samma brott (30 kap. 2 § BrB). Däremot finns en möjlighet att genom samma dom döma någon till böter för ett eller flera brott och till annan påföljd, t.ex. fängelse, för annan brottslig- het (30 kap. 2 § andra stycket). Denna påföljdskombination torde dock i praktiken vara mycket sällan förekommande. Regler om förverkande av egendom på grund av brott finns i 36 kap. BrB. De regler som är av intresse här (1-2 §§) gäller endast brott enligt , men motsvarande bestämmelser finns även på annat håll i lagstiftningen. Några regler om förverkande finns dock inte i lagen (1964:169) om folkmord. Även om den la- gen anknyter till att gärningsmannen skall ha begått en i annan lag, regelmässigt , straffbelagd gärning framstår det därför som tveksamt om förverkande kan ske. Förverkande enligt reglerna i BrB kan avse föremål eller pen- ningbelopp. Föremål som kan förverkas är sådana som använts som hjälpmedel vid brott men också annat som utgör utbyte av brott. stället för att förverka själva det föremål som utgör utbyte av brott, kan dess värde förverkas. Den som begår brott kan också bli skyldig att betala skadestånd till den eller de som har lidit skada på grund av brottet. Regler om det finns i skadeståndslagen (1972:207). Regler om påföljdsbestämning finns i kap. 29 (Om straffmätning och påföljdseftergift) och kap. 30 (Om val av på- följd). Bestämmelserna i de båda kapitlen är delvis beroende av var- andra och bör därför läsas som en enhet. Utgångspunkten för såväl påföljdsvalet som straffmätningen är det enskilda brottets konkreta straffvärde (29 kap. 1 § BrB).4 Vid bedömningen av straffvärdet skall särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade in- sett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han har haft. I 29 kap. 2-3 §§ räknas upp ett antal omständigheter som vid be- dömningen av straffvärdet skall beaktas särskilt som försvårande respektive förmildrande omständigheter.5 Av de försvårande om- ständigheterna kan här nämnas att brottet utgjort ett led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller be- drivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade spelat en bety- dande roll, eller att ett motiv för brottet varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sex- uell läggning eller annan liknande omständighet (p 6-7). Som förmildrande omständigheter vid bedömningen av straff- värdet skall enligt 2 § särskilt beaktas bl.a. om gärningen, utan att vara fri från ansvar, är sådan som avses i 24 kap BrB (jfr de redovi- sade reglerna om ansvarsfrihet i avsnitt 12.9). 29 kap. 3 § andra stycket BrB medger att, om det är påkallat med hänsyn till brottets straffvärde, det döms till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Det finns inte något krav på att just 4Från ett brotts konkreta straffvärde skall skiljas dess abstrakta straffvärde, vilket kommer till uttryck genom den av lagstiftaren angivna tillämpliga straffskalan för brottet (eller, mera korrekt, brottstypen). 5De omständigheter som räknas upp är sådana som skall beaktas utöver vad som särskilt gäller för varje brottstyp eller som är särskilt föreskrivet för vissa fall. Vad som åsyftas är främst att det redan i de enskilda brottsbeskrivningarna finns angivet omständigheter som har att göra med brottets gradindelning, dvs. som gör att den enskilda gärningen skall hänfö- ras till en svårare eller lindrigare grad av brottet. en sådan omständighet som nämns i uppräkningen av förmildrande omständigheter skall föreligga för att straffminimum skall få un- derskridas med stöd av denna bestämmelse. Den omständigheten att den som döms för ett brott har gjort sig skyldig till brott påverkar inte i sig det nya brottets straff- värde. Återfall i brott skall i första hand beaktas genom skärpt på- följdsval, t.ex. genom att den som har dömts till villkorlig dom eller skyddstillsyn vid återfall döms till fängelse. I andra hand får återfallet, om det är möjligt, beaktas genom förverkande av tidi- gare villkorligt medgiven frihet. Om ingen av dessa möjligheter står till buds finns det enligt 29 kap. 4 § en möjlighet att sätta straffet för det nya brottet högre än vad som är motiverat av enbart dess straffvärde. Härvid skall särskilt beaktas vilken omfattning den ti- digare brottsligheten haft, vilken tid som förflutit mellan brotten samt huruvida den tidigare och den nya brottsligheten är likartade eller brottsligheten i båda fallen är särskilt allvarlig. I 29 kap. 5 § BrB finns en uppräkning av ett antal s.k. billighets- skäl som skall beaktas i mildrande riktning vid straffmätningen. Det är omständigheter som inte har att göra med det konkreta brottets straffvärde, utan som gör att det just i den situation som är för handen finns anledning att sätta straffet lägre än vad som annars skulle vara motiverat av brottets straffvärde. De skäl som skall be- aktas är främst sådana som på ett eller annat sätt är hänförliga till gärningsmannens person. Bland dessa skäl kan nämnas att den till- talade till följd av brottet drabbats av allvarlig kroppsskada eller att den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller be- gränsa skadliga verkningar av brottet. Enligt paragrafens andra stycke finns en möjlighet att, om sär- skilda skäl påkallar det, döma till lindrigare straff än som är före- skrivet för brottet. Är det uppenbart oskäligt att döma till påföljd, skall rätten enligt 29 kap. 6 § BrB meddela påföljdseftergift. I 29 kap. 7 § BrB regleras det som ibland kallas ungdomsrabatt. Om någon har begått brott innan han fyllt tjugoett år, skall enligt bestämmelsen hans ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen. Det är i sådana fall tillåtet att döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Enligt paragrafens andra stycke får ingen dömas till fängelse på livstid för brott som han har begått innan han fyllt tjugoett år. Bestämmelserna om val av påföljd i 30 kap. BrB är kanske av mindre intresse här, eftersom fängelse i stor utsträckning kommer att vara enda tänkbara påföljd för de internationella brotten. Un- dantag härifrån utgör dock de särskilda reglerna i 30 kap. 6 § om val av påföljd för psykiskt störda lagöverträdare. Som vi har beskrivit redan i kapitel 12 råder ett generellt förbud att döma den som begår brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning till fängelse. Begränsningar i möjligheten att döma till fängelse råder även i fråga om unga gärningsmän (30 kap. 5 § BrB).6 För brott som någon har begått innan han fyllt får rätten döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Begås brottet efter det att gärnings- mannen har fyllt arton men innan han fyllt tjugoett år får fängelse väljas som påföljd endast om det med hänsyn till gärningens straff- värde eller annars finns särskilda skäl för det. 13.2Tidigare doms negativa rättskraft (ne bis in idem) En dom i brottmål utgör enligt den inom processrätten vedertagna orubblighetsprincipen hinder mot en ny rättegång mot den tilltalade om samma sak. Principen uttrycks i den latinska sentensen ne bis in idem (ej två gånger i samma sak).7 Vi har redan i avsnitt 3.8 lämnat en redogörelse för innehållet i och bakgrunden till den svenska bestämmelsen i 2 kap. 5 a § BrB om tidigare utländsk doms negativa rättskraft. Vi skall inte upprepa vad som där har sagts, men i korthet gäller att en tidigare utländsk dom som regel utgör hinder mot en ny rättegång i avseende samma gärning. Undantag från den regeln gäller dock om brottet har begåtts i , om det är ett brott mot svenskt allmänt in- tresse, om brottet är ett internationellt brott samt om det är ett brott för vilket det lägsta straffet är fängelse . Bestämmelsen i 2 kap. 5 a § BrB är tillämplig bara i fråga om do- mar som har meddelats av utländska nationella domstolar. När det gäller domar som har meddelats av de båda FN-tribunalerna för f.d. respektive finns en särskild bestämmelse om ne bis in idem i 13 § lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humani- tär rätt. Har frågan om ansvar för en viss gärning prövats av någon av dessa tribunaler, gäller enligt bestämmelsen att åtal för samma gärning inte får väckas i . Enligt 16 § lagen (2002:329) om 6Se dock vad som i avsnitt 12.9.3 redovisats av betänkande (SOU 2002:3). 7I common law-länderna the principle of double jeopardy. samarbete med gäller motsva- rande för Internationella brottmålsdomstolens domar. Bestämmelserna i om en tidigare doms negativa rätts- kraft, som återfinns i art. 20, har på grund av det nära sambandet med frågan om processförutsättningar placerats i del 2 av stadgan. I artikeln regleras dels verkan av en tidigare dom i , dels verkan av en tidigare dom som har med- delats av en nationell domstol. Enligt art. 20.1 får, om inget annat föreskrivs i Romstadgan,8 ingen lagföras inför för gär- ningar (conduct) som ingår i beskrivningen av brott för vilka han eller hon har fällts till ansvar eller frikänts av domstolen. En dom i för ett brott som omfattas av domstolens jurisdiktion har också den verkan att den utgör hinder för ny lagföring för samma brott (crime) vid en annan domstol (art. 20.2). För domstolen utgör alltså en egen tidigare prövning av frågan om ansvar för viss gärning hinder mot ny prövning. I förhål- lande till annan domstol, i praktiken de nationella domstolarna, anges däremot den negativa rättskraften endast gälla brott som avses i artikel 5 för vilket han eller hon redan har fällts till ansvar för eller frikänts av Domstolen. De olika skrivningarna synes ha sin bakgrund i avgränsningen av Internationella brottmålsdomsto- lens behörighet. Låt säga att en person åtalas för folkmord inför domstolen med påstående att han mördat ett antal personer. Har detta inte skett med den särskilda avsikt som krävs för folkmord skall gärningsmannen inte dömas till ansvar eftersom de straffbe- stämmelser som gäller för domstolen inte är tillämpliga. Att detta också skulle leda till att en nationell domstol var förhindrad att döma för vanligt mord skulle uppenbarligen vara orimligt. I art. 20.3 behandlas den rättskraft som avgöranden av andra domstolar, främst de nationella, har i förhållande till . Huvudregeln där är att ingen som har lagförts av en annan domstol för gärningar som också utgör brott i enlighet med artiklarna 6, 7 eller 8 får lagföras av Internationella brottmåls- domstolen för samma gärningar. Undantag från denna regel gäller dock om rättegången i den andra domstolen var avsedd att undan- dra [den tilltalade] från straffrättsligt ansvar för brott som omfattas 8 Därmed avses bestämmelserna i art. 84 om omprövning av en lagakraftvunnen dom. av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion. Detsamma gäller om rättegången i övrigt inte genomfördes på ett oberoende och opartiskt sätt i enlighet med de normer för rättvisans behöriga gång som erkänns i folkrätten och genomfördes på ett sätt som under förhandenvarande omständigheter var oförenligt med en av- sikt att ställa den [tilltalade] inför rätta. En nationell doms negati- va rättskraft är således på visst sätt villkorad, och bedömningen görs ytterst av när den prövar om den är behörig att ta upp den aktuella saken till behandling. Även i stadgorna för de båda FN-tribunalerna för f.d. (art. 10) och (art. 9) finns bestämmelser om att en person inte får lagföras två gånger för samma sak. Där föreskrivs för det första att ingen får ställas inför rätta vid en nationell domstol för handlingar som utgör allvarliga brott mot internationell humanitär rätt enligt denna stadga för vilka han eller hon redan har dömts av Internationella tribunalen. Vidare gäller som en huvudregel att en person som har dömts av en nationell domstol för handlingar som utgör allvarliga brott mot internationell humanitär rätt inte senare får dömas av Internationella tribunalen. Huvudregeln i tribunalernas stadgor om nationella domars nega- tiva rättskraft är dock försedd med undantag. En tidigare nationell dom hindrar inte en prövning i den Internationella tribunalen om den handling för vilken den tilltalade har dömts har betecknats som ett vanligt brott. Hinder föreligger inte heller om den nationella rättegången inte har varit opartisk eller oberoende, om den har syf- tat till att skydda den anklagade från internationellt straffansvar eller målet inte handlades på ett omsorgsfullt sätt. Vad som avses med ett vanligt brott är inte helt klart. Det kan dock knappast anses omfatta varje brott som inte har betecknats som ett internationellt brott, utan det tar nog snarare sikte på mera triviala brott som har bestraffats milt i den nationella processen. Rwandatribunalen fann i målet Bagasora9 att den tilltalade inte kunde lagföras vid tribunalen för folkmord och brott mot mänsk- ligheten, när denne vid en belgisk domstol på grundval av samma gärningar redan hade lagförts för mord och svåra överträdelser av . Att det i belgisk lagstiftning inte fanns några bestämmelser om ansvar för folkmord eller brott mot mänsk- ligheten var enligt tribunalen utan betydelse. I tribunalernas stadgor finns också en bestämmelse om beaktan- de av en tidigare ådömd påföljd. Om tribunalen beslutar sig för att lagföra en person som redan har dömts av en nationell domstol, skall den vid straffmätningen ta hänsyn till i vilken utsträckning den dömde redan har avtjänat ett straff som utdömts av en natio- nell domstol för handlingen i fråga. Att en person inte får lagföras eller straffas för samma brott mer än en gång brukar uppfattas inte endast som en grundläggande princip inom straffprocessrätten utan även som en sådan viktig rättsstatlig princip som har sin plats bland grundläggande mänskli- ga fri- och rättigheter. Principen finns således upptagen i bl.a. om medborgerliga och politiska rättigheter (art. 14.7) och i om mänskliga rättigheter (art. 4 i sjunde tilläggsprotokollet). Dessa konventionsbestämmel- ser är emellertid begränsade till det nationella planet, dvs. de utgör endast hinder mot att lagföras för samma brott mer än en gång i en och samma stat. 14.1En särskild strafflag för internationella brott Vårt förslag: En särskild lag om internationella brott förs in i svensk rätt. Enskilda personer har i allt större utsträckning förts in som bärare av både rättigheter och skyldigheter under det folkrättsliga syste- met. Möjligheterna att ställa enskilda personer till svars för vissa allvarliga brott mot grundläggande folkrättsliga regler har kommit allt mer i fokus. Av särskild betydelse i sammanhanget är antagan- det av Romstadgan och inrättandet av den permanenta Internatio- nella brottmålsdomstolen. Romstadgan bygger på den s.k. kom- plementaritetsprincipen enligt vilken det i första hand ankommer på de enskilda staterna att ansvara för lagföringen av brott mot stadgans straffbestämmelser. Inte minst mot den bakgrunden fram- står det, som också framhålls i våra direktiv, som angeläget att den svenska lagstiftningen gör det möjligt att med adekvata brottsbe- skrivningar och i samma utsträckning som vid , i lagföra personer som har begått all- varliga brott mot folkrätten oavsett vem som har begått dem och var i världen de har begåtts. Den nuvarande regleringen i svensk lagstiftning framstår som splittrad och delvis otydlig. Folkmordsbrottet har reglerats i en kortfattad särskild lag utanför BrB. Brottet har inte samma omfatt- ning som enligt den bakomliggande konventionen. Någon särskild lagstiftning om brott mot mänskligheten finns inte. Genom folk- rättsbrottet i 22 kap. 6 § BrB har däremot krigsförbrytelse, i första hand i strid mot med sitt stora antal myck- et detaljerade artiklar, straffsanktionerats med en mycket allmänt hållen och föga upplysande formulering. Även i vissa andra fall har särskilda brott med folkrättslig bakgrund införts i BrB,1 medan lag- stiftaren i många fall ansett att redan befintlig lagstiftning i BrB är tillräcklig för att uppfylla konventionsåtagandena.2 Det innebär att det bakom ett straffstadgande i BrB kan gömma sig viktiga kon- ventionsåtaganden, vilket i sin tur kan innebära att man vid till- lämpningen av stadgandet inte alltid uppmärksammar de övervä- ganden som har legat bakom konventionen i fråga. Det kan också sägas att flera av de särskilda brott med folkrättslig bakgrund som finns i BrB passar rätt illa in i BrB:s systematik.