sou · GQB367d1 · 2003-01-01 00:00:00 — För sågverkens arbetarbefolkning kom det goda livet, det efter- strävansvärda i tillvaron, att definieras utifrån de materiella villkor man levde under, utifrån de ting man oftast upplevde brist på, önskade mer av och därför värdesatte mest. Det kom i första hand att handla om mat. Med pengar och tillgång till en omfattande detaljhandel öppna- des nya möjligheter och vägar att förvärva matvaror på. De tidigare sambanden mellan produktion, cirkulation och distribution av mat- varor gällde inte längre. Matvarorna tappade sina sociala band och direkta förbindelse med jorden. Matvaror blev något man kunde förvärva, flytta omkring och konsumera skilt från det sammanhang de var producerade i. En viktig upptäckt var att med mycket pengar kunde man komma i åtnjutande av mycket mat, men framförallt skapade pengar och utbudet av matvaror att valmöjligheterna ökade. Pengar möjliggjorde att överskrida gränser som varit oöverskridbara, både i praktiken och i tankevärlden. Med pengar kunde man välja att konsumera mycket eller lite, dyra varor eller billiga varor, herrskapsmat eller enklare matvaror. Vid de tillfällen då familjerna fick ett litet överskott omsattes detta i en konsumtion som låg bortom det allra nöd- vändigaste, och då i första hand av matvaror som avvek från var- dagens kosthåll, det lilla extra som skänkte tillfällig glans åt till- varon. Hit hörde den feta maten, smör och fläsk, liksom andra köttprodukter och kolonialvaror som kaffe, socker, russin och kryddor. Det bedömdes som en högre livskvalitet, ett mål att sträva mot, att ha fläsk och kött på bordet istället för strömming, fet mjölk istället för skummjölk, bröd bakat på vetemjöl istället för råg- och kornmjöl och att inte behöva tänka på att spara på smöret och sockret. Den feta maten, smöret, sockret och vetemjölet fick ett viktigt symbolvärde. Det var matvaror som det tidigare i livet hade rått brist på eller som saknats helt. De familjer som hade råd att ha dessa varor på matbordet upplevde tydligt och konkret en förbättrad materiell ställning. Denna strävan att höja sin materiella standard kom också till uttryck i andra ting som man omgav sig med och som också gick att köpa för pengar. Det blev allt vanligare att hemsnickrade möbler ersattes av köpta. En viktig händelse var när den gamla gustavianska sängen byttes ut mot en imperialsäng. Av bouppteckningarna framgår att värdet av en imperialsäng stod i en värdeklass för sig tillsammans med symaskin och järnspis, som alltfler fick råd att investera i . Vidare kan nämnas svarvade pinn- stolar, spegelskänk, klocka, spegel, krukväxter, oljetryck på väggarna, ofta av kungen eller kungafamiljen, termometer, porslins- och glassaker. Sammantaget kom dessa inventarier att representera en prydnad och lyx i en tillvaro där det mesta annars upplevdes som påvert. I jämförelse med det agrara samhälle man lämnat var varuutbudet i sågverksmiljöerna stort och varierat. De varor som nådde såg- verkssamhället hade ofta okänt ursprung. Varorna bar sällan tecken på vem som tillverkat dem, oftast endast ett varunamn, ibland också namnet på orten eller landet där de var tillverkade – men inget mer. Ur ett individuellt perspektiv var emellertid tingen alltid lokalt upplevda och med de egna erfarenheterna som referens. Varorna i handelsboden eller hos gårdfarihandlaren jämfördes med varor man sett och upplevt på andra ställen, med föremål man tidi- gare hade förvärvat eller själv producerat och hade i sin ägo. Detta gav upphov till nya relationer mellan tingen och nya prioriteringar. Genom tingen ställdes bland annat olika tider mot varandra; genom tingen upplevdes ha ett materiellt bättre innehåll än ett påvrare . Men framförallt kom denna upplevelse i att bli utgångspunkt för föreställningar om framtiden. Livet blev ett mate- riellt projekt med en bestämd riktning, mot ett godare liv längre fram, som föreställdes vara kvalitativt annorlunda och bättre än det liv som levdes här och . Sågverket och den stora världen Sågverken lokaliserades i skyddade lägen i vikar, i lä bakom uddar och öar där goda hamnförhållanden fanns för att enkelt kunna ta emot råvaran från flottleder och underlätta utskeppningen av de sågade varorna. Hamnen var viktig också på andra sätt. För såg- verkens befolkning var hamnen öppningen mot omvärlden och utgjorde den viktigaste förmedlingslänken till andra upplevelserum, andra sågverkssamhällen, närmaste stad och andra städer, och till platser ännu längre bort. Ångbåtskajen, som då sjöfarten var öppen, utgjorde porten till och ut från alla såg- verkssamhällen utmed . Här passerade både människor och varor. Flödet av människor genom sågverken var intensivast . Människor kom och gick i en återkommande ström. Det sociala landskapet blev därför mångskiftande och ständigt föränderligt. var an- talet tillfälligt anställda arbetare stort vid sågverken och utgjorde en klar majoritet av arbetsstyrkan. Men också andra kategorier av människor passerade genom sågverkssamhällena under hög- säsongen: försäljare av olika slag – bönder, fiskare, judar och gård- farihandlare – och sjömän från andra länder. På grund av att sågverksindustrin var en utpräglad exportindustri hade samhällena i direktkontakt med internationella trävarumarknader. trängdes här fartyg från många länder. I huvudsak hade de sin des- tination till hamnar i , , och , men också till dessa länders kolonier, som och Syd- . Anblicken av skonare, barkskepp och fullriggare satte fantasin i rörelse; man drömde sig bort. Ändå var denna närvaro av fartyg och sjömän något alldeles självklart, något som åtminstone tillhörde vardagen för sågverkens folk. kom sjömännen iland. Verksfolket mötte dem, såg dem, hörde dem och försökte få kontakt med dem genom att teckna och gestiku- lera. De var människor av kött och blod som uppenbarligen också fanns. Mötena gav upphov till en medvetenhet om andra länder och andra sammanhang – om att andra livsalternativ existerade på andra platser långt borta. I sågverkens kaserner kom familjerna att bo nära och tätt inpå varandra. Det var ett grannskap som var påtvingat. Ingen hade valt sina grannar, ingen hade sökt sig till sågverken för att bygga upp ett liv på en ny plats tillsammans med människor som man inte var bekanta med . Istället inrättade man sina liv vid såg- verken och organiserade sin försörjning på ett sätt som betonade självständighet och oberoende av andra. Varje familj kom att bygga sin försörjning och parallellt med andra, inte tillsammans och i ömsesidighet med andra. Detta betyder inte att solidaritet och nära känslomässiga knytningar till andra verksbor saknades. Vän- skapsband kunde bli starka och det var självklart att hjälpa varandra när det behövdes; det hörde till ett anständigt beteende. Men detta utbyte av ömsesidig hjälp var vid sågverken ingen nödvändighet för försörjningen. Den försörjningspraktik som byggdes upp här fordrade inget system av ömsesidig hjälp, som var så nödvändig i den agrara miljö man kom ifrån, eftersom ingen innehade något som någon annan saknade, egendom eller rättigheter, inte heller krävdes några kollektiva insatser utöver vad familjemedlemmarna själva kunde bidra med. Man hjälpte varandra men gjorde sig inte beroende av varandra. Ett alltför starkt beroende av andra skulle ha gjort familjerna sårbara. Det fanns en osäkerhet om hur länge boendet på platsen kunde utsträckas. Relationen till andra familjer blev därför aldrig annat än preliminära. Den enda sociala enhet som kunde garantera kontinuitet, fasthet och en någorlunda trygghet och bas för överlevnad var den egna familjen. Relationen till grannar, vilket åtminstone för männen betydde en relation till arbetskamrater, var sociala band som upp- stått i sågverkssamhällena. Andra former av sociala band som var nya och som märks i sågverkens tätorter var de som ett fram- växande föreningsliv gav upphov till. blev den frireligiösa rörelsen förankrad i sågverksdistrikten, och bildades ett stort antal nykterhetsföreningar och röst- rättsföreningar. Men också här ser vi att ett institutionellt tvång saknades. Medlemskapet byggde på individens egna val och över- väganden. Man kunde välja att bli medlem eller inte; till exempel kunde man få sina religiösa behov uppfyllda i frireligiösa före- ningar, medan andra blev trogna, och ytterligare andra, de flesta, valde helt bort det religiösa livet, åtminstone det offentliga, det som låg utanför hemmet och den privata sfären. fanns i de flesta sammanhang flera alternativ som var socialt möjliga att välja mellan. Även i valet av arbetsplats och arbetsgivare fanns alternativ. Beroendet av utkomst fanns där , men det var inget tvång att den måste sökas just där man för tillfället hade sin anställning och sitt boende. Bedömdes anställningen och villkoren vid verket inte ge förväntad utdelning hade man alltid möjligheten att bryta upp för att ta anställning vid ett annat verk. Ingen arbetsgivare kunde hindra någon från att säga upp sig. Denna möjlighet hade familjerna i egna händer, vilket gav dem en styrkeposition i för- hållande till verksägare och bolag trots relationens asymmetriska karaktär. Men uppbrott och förflyttningar till andra platser genomfördes inte alltid i praktiken, men var ändå verksam i föreställningsvärlden som möjligheter, som möjliga rörelser mellan olika platser att leva på, andra sågverk, hemtraktens byar, städer eller platser i . Livet vid verket gjorde verksfolket medvetna om att världen var större, innehöll andra möjligheter, andra livsalternativ, än vad man kunde se från sågverkets horisont. Det handlade om ett annat sätt att se på världen, på sig själva och på den verklighet man levde i, som började etableras hos människor i , med en öppenhet för alternativ och temporära rum – ett sätt att tänka som det fram- brytande industrisamhället innehöll och möjliggjorde. är forskare och lärare vid Institutionen kulturantropologi och etnologi vid . Disputerade med avhand- lingen Livet äger rum. Försörjning och platstagande i Norrländska sågverkssamhällen. 1Karl , Sågverket och jag, i Ansikten, självbiografiska skisser, 1932. 2Framställningen som följer bygger på diskussionen i min . Försörjning och platstagande i norrländska sågverkssamhällen, 2001. träffades ett antal betrodda män hos enko- mannen i Löthen i Rystad socken. De samlades för att genomföra bouppteckningen efter hustrun som avlidit under slutet av föregående år. var tor- pare under gården Distorp i härad. ligger hela häradet inom kommuns gränser. I boet förtecknades och 1 skål av koppar, under rubriken , och 1 gammalt fat, 7 tallrikar och 1 stop. Det fanns vidare 1 gammal ljusstake, 1 gammal mässingskruka, 1 gammal kanna och 1 liten kanna. Under rubriken fortsätter upp- räkningen med 1 gryta, 1 skråpanna, järnspett, 3 gamla liar, medjärn, rivjärn, knivar, brännjärn och eldtång. Avslutningsvis nämns 1 fjärding med järnskräp. Under nästa rubrik, Husgeråd och träsaker, förtecknas de få möblerna, 1 skåp, diverse förvaringskärl och kistor, 1 vävstol samt utrustning för att spinna och karda ull. Avslutningsvis räknas den avlidnas Kläder upp, 2 klänningar, 1 livstycke, 2 tröjor och 2 lintyg. I blev bouppteckningar obligatoriska genom lag vilken dock som så ofta då det gäller lagars tillkomst, var en kodi- fiering av tidigare praxis. Bouppteckningen skulle genomföras efter dödsfallet och förrättas av någon från trakten. Huvudsaken var att personen var betrodd samt givetvis skrivkunnig. Det kunde vara exempelvis en skollärare eller en han- delsman. Handlingarna registrerades sedan via häradsrätterna och utgjorde underlag för arvskiften och olika taxeringar. Materialet arkiverades sedermera i de olika landsarkiven. De har sedan använts för olika forskningsändamål och källkritiskt diskuterats under . Här är inte platsen för att diskutera tillförlitligheten av Det får räcka med att konstatera att noggrannheten varierar, ibland är antalet detaljer större i hem med få ägodelar jämfört med mera rika hem. genomförde ett examens- arbete i historia vid . Hon gick igenom samtliga bouppteckningar i härad för . Totalt var det 99 bevarade uppteckningar och detta material användes för att analysera 1800-talets materiella förändring i form av ägodelar och förmögenhetstillväxt i denna jordbruksbygd. Men hennes primärmaterial kan även användas på ett annat vis, att göra ett försök till totaluppskattning av mängden metall i ett hushåll. Vad väger ett fat av tenn eller en skål av koppar? Hur mycket av olika metaller fanns det i de olika hushållen som förtecknades? Vad innehåller en gamel masingskruka? Det är många approxima- tioner som måste genomföras. Vägningar på museer och i olika samlingar. Funderingar på den kemiska sammansättningen. Hur mycket bly finns egentligen i det som klassas som tenn i boupp- teckningarna? Kopparkärlen var i vissa fall klädda med tenn. Vad är egentligen en malmgryta? Och vad består nysilver av? I boupp- teckningarna dyker en mängd nya material upp med beteckningar som mera antyder nya legeringar. Och vad väger egentligen en stor koppargryta i förhållande till en koppargryta? I fråga om de ädla metallerna silver och guld är det enklare, där är oftast allt vägt och noterat i bouppteckningen. Föremålen av järn är svårare, det är en flytande gräns mellan själva hushållen till olika jordbruksredskap. Vi lämnar här dessa utanför. Det måste väl också finnas vissa metalldetaljer i möbler och klädesplagg. Men de får vi också bortse från. finns det 41 bouppteckningar bevarade. I dessa finns exempelvis 32 kopparfat, 177 tenntallrikar, 59 mässings- skedar, 72 silverskedar och 10 fingerringar av guld förtecknade. Det är ingen normalfördelning som framkommer. I de flesta hem saknas silver och guld och mängden köksutrustning varierar mycket. Men en tenntallrik väger kanske ungefär i alla hemmen. Och ett stort tennfat kanske medan en vanlig kopparkaffepanna borde väga omkring . De gör åtmin- stone de vi vägt . Totalt kommer vi upp i kopparsaker i de olika hus- hållen, tenn, malm eller mässing, nästan silver och något hekto guld. av kopparvikten kan dock vara tenn, av tenn kan vara bly, malm och mässing är ungefär en blandning av koppar och zink. silver ingår slutligen åtminstone koppar. Summerar vi sedan metallerna var för sig så kan vi konstatera att i genomsnitt fanns det koppar per hushåll, tenn, bly, zink, silver och guld. Sammantaget innehöll alltså ett genomsnittligt hushåll i härad drygt metall om man bortser från järn. och 1880 finns 36 respektive 22 bouppteckningar bevarade. Att det blir färre betyder inte att befolkningen minskar inom häradet. Det är istället en spegel av att antalet dödsfall är mindre och befolkningen ökar. Att välståndet också ökar framgår även i bouppteckningarna. Mängden silver och guld avspeglar detta. I genomsnitt fanns det silver , , och 1880 nästan . Mängden guld som förtecknades ökade till i genomsnitt. Hur mycket av andra metaller fanns det då per hushåll ? Omkring koppar fanns både 1850 och 1880 i genomsnitt per hushåll. Tennmängden däremot minskade , och endast 1880. Bakom detta kan vi ana porslinets allt mer dominerande ställning i kök och matsalar. Bly visar samma utveckling endast finns kvar 1880. Detta är givetvis också en direkt följd av att mängden tenntallrikar minskat i hushållen. Zink däremot har tredubblats , från till . Förklaringen till detta är huvudsakligen ett ökande antal ljusstakar av mässing i de olika hemmen. Den totala mängden metall i hemmen ökar inte nämnvärt . Det är fortfarande omkring i genomsnitt. Där- emot förändras sammansättningen. Nya metaller dyker upp. I en bouppteckning nämns en barometer, som med stor sannolikhet var konstruerad med hjälp av kvicksilver. Ett ämne som på olika sätt har varit närvarande i vår miljödebatt . Vart tar det tenn som fanns i de olika hushållen vägen? Under sin användningstid har ett föremål ett bruksvärde. Efter det att det slutat brukas, finns ett materialvärde eller ett energivärde. återanvändes troligen på många sätt. Jag kommer själv ihåg från min barndom, hur en gammal fiskare göt bottensänken till fisknät av gamla trasiga tenntallrikar. Det som inte kunde återanvändas inom hemmet såldes. Skrothandlarna var här en viktig del i vad vi skulle kalla kretsloppet. Men blir ett före- mål skräp. Det enda undantaget är då föremålet blir en antikvitet. Och stiger i värde igen. En tenntallrik pryder fortfarande många hem, fast nu hänger den på väggen. Allt som blir skräp, utan värde, utgör ett arv vare sig vi vill ha det eller ej. Man kanske tvekar inför att kalla detta ett kulturarv, men ärvs gör det. I mycket kommer det att bli ett kulturlager som vi lämnar till framtiden, liksom alla tidigare svarta jordar. Men detta arv utgör också en del av början på 1900-talets miljöproblematik. Den fortsatta rekonstruktionen av metallanvändningen i våra hem blir svårare. Förteckning öfver alla inom ett hus förekommande artiklar till begagnande vid bosättning, brand- försäkring, bouppteckning mm utgiven av 1893, kan man förstå varför. Där förtecknas, sida upp och sida ned, vad som kan förekomma i ett hem. Bara under avdelningen Silfver, Nysilfver och Metallsaker listas 77 olika kategorier. Många är speciella och förekom sannolikt inte i varje hem, exempelvis sardellgafflar eller sparristänger. Under rubriken närmare 150 olika ting och då är det som eventuellt finns i skänken eller skafferiet inte med. Vid är bouppteckningarna inte längre precisa. De ädla metallerna förtecknas fortsättningsvis med relativt stor nog- grannhet, men i övrigt är det mera så kallade kapitalvaror som listas. Symaskinerna börjar dyka upp och även andra nymodigheter kommer in i hemmen, radio och olika föremål som bygger på elektrifieringen av våra bostäder. De går dock inte att använda för att fortsätta en analys av materialmängden i våra hushåll. Vi får söka andra vägar i vår rekonstruktion. Kulturgeografen har i olika uppsatser analyserat den materiella delen av våra hushåll. Han konstaterar att hushållen har övergått från att ha haft ansvar för hela flödeskedjor, från pro- duktion, konsumtion och deponering till att enbart ansvara för konsumtionsledet. De flöden av material och energi som försörjer hushållen, som till största delen i dagens samhällen är stadshushåll, har kommit att röra sig över ständigt mer vidsträckta ytor. Det industrialiserade samhället har gjort dagens hushåll till noder i globala flödesnätverk. Större delen av resurser- nas väg från råvara till soptipp och vidare ut i miljön är osynlig från hushållets horisont. Morgondagens soptipp finns inte där du tror, den finns där du bor. Vad finns då i ett hem? Det finns flera vägar att belysa detta. genomförde en mycket detalje- rad beräkning av materialbeståndet i ett hem. Det genomfördes i en fristående villa, , med 7 rum, vind, källare och garage. Huset beboddes av 2 vuxna personer med 2 utflyttade barn. Om man bortser från vitvaror, livsmedel och kläder så fann han totalt föremål i detta hus. Den dominerande delen var papper och trä () men metallmängden var hela . Till detta skall läggas olika sammansatta produkter, framförallt elektriska apparater, totalt om . Merparten är givetvis järn men en stor okänd del, utgörs av andra metaller. Parentetiskt kan tilläggas att i hemmet fanns 120 olika batterier varav 110 var inmonterade i någon typ av elektrisk apparat. hittades via bouppteckningarna endast några tiotal kilo metall i hushållen. En direkt jämförelse är emellertid svår att göra mellan den genomsnittliga mängden hushåll och en undersökning av endast en villa . Låt oss dock konsta- tera att det sannolikt är betydligt mer än en tiodubbling bara i hemmen . Det har varit en kontinuerlig acku- mulation av ting och husgeråd i våra hem, i vår byggda miljö. Till stor del innehåller de föremål, som har längst användningstid och därmed tenderar till att ackumuleras, metaller. Man har beräknat att endast en begränsad del, kanske , av totalt använd metall i har nått vår omgivande miljö. Resten finns till stor del kvar i olika produkter som kabel, batterier, byggnadsmaterial osv. samt i våra hem. Alla vet väl på ett ungefär vad det egna köket innehåller. Däremot tänker vi kanske inte på hela det omgivande samhället med dess material och föremål. Vi är beroende av och använder andra servicefunktioner ute i samhället, dessa i sin tur innehåller olika bruksting. Som exempel kan tas köket med dess innehåll av föremål. För 60 –var de flesta hushåll beroende av endast ett kök (med innehåll). Man lagade all mat för hela familjen i det egna köket. är det inte lätt att säga hur många kök var och en är beroende av. Givetvis det egna, som man svarar till för, men också olika andra kök som vi delar med många såsom skolbespisningar, lunchserveringar, sommarställen, sjukhus osv. Och alla innehåller en uppsättning av köksutrustningar! Det går att exemplifiera på många sätt, tänk bara på hela den infra- struktur som vi delar mellan oss. Under det senaste årtiondet har det vuxit fram en omfattande forskning som främst är inriktad på att förbättra grundvalen för att diskutera strategier för samhällsutveckling i ekologiskt hållbar utveckling. Gemensamt för denna forskning är inte minst ambi- tionen att få en djupare förståelse av samhällets hantering av våra naturresurser och dess konsekvenser för vår omgivande miljö ur ett flödesperspektiv. Mycket av dagens problemformulering inom miljösektorn baseras ofta på ett nutidsperspektiv. Genom att studera samhällsutvecklingen ur ett historiskt flödesperspektiv kan dagens problemformulering både kompletteras och, vilket i hög grad gäller material med lång användningstid, avsevärt förbättras. Ett forskningsprojekt om just metallers användning och upp- lagring i vår samhällskropp startade för vid . Fokus var storstadsområden och var ett av studieobjekten. Resultaten presenteras nu i en rad doktorsavhandlingar. I projektet analyserades 7 olika metallers användning . De studerade metallerna var bly, kadmium, koppar, krom, kvicksilver, nickel och zink. En rad olika datakällor, mätningar och rekonstruktioner har använts. Det skulle föra för långt att här redovisa detta. Istället vill jag bara presentera en bouppteckning för en genomsnittlig innevånare i . I kommande doktorsavhandling har hela 1900- talets användning av ett antal olika metaller i samman- ställts. Tusentals ton har bokstavligen byggts in i staden, i hus, i broar och andra konstruktioner över och under jord. Till denna mängd skall adderas alla föremål som används vid olika tillverk- ningsprocesser och i alla servicefunktioner i staden och slutligen det som finns i hemmen. Om man delar denna mängd med antalet bosatta inom kommunen 1995 så kan vi konstatera att varje stock- holmare i sin bouppteckning har/disponerar koppar, bly, zink och krom. Av mera ovanliga, men kanske av miljöskäl mera uppmärksammade metaller, finns exem- pelvis i boet kadmium och kvicksilver. fyller vi på lagret med av vardera koppar, bly och zink. Återknyter vi till texten ovan, där olika värden berördes, kan vi konstatera att denna stora mängd av metall, som finns i vårt sam- hälle, har ett bruksvärde . En dominerande del formar bokstav- ligen vår infrastruktur med olika försörjningssystem för kommuni- kation, vatten, värme, el osv. Och även om en del har tappats bort under , så utgör det rena materialvärdet en garanti för att den största mängden kommer att återanvändas vid nytillverk- ning. orsakar en rad olika processer, som nötning och korrosion, ett litet svinn . Man kanske tvekar inför att kalla detta industrisamhällets kulturarv, men ärvs gör det. Vår miljö blir mottagare av detta kulturarv, ibland via slammet i våra avlopps- reningsverk eller i våra soptippar. Och vi måste väl betrakta even- tuella miljöproblem som uppstår av detta också som en del av industrisamhällets kulturarv? Varken vi vill det eller ej har vi tappat bort en del av boet! Metallernas användning följer vårt samhälles framväxt. Ända- målen har varit olika. Som ren metall i ett föremål eller i olika blandningar.