sou · GQB398d3 · 2003-01-01 00:00:00 — 8 § Har frågan om ansvar för brott prövats genom en lagakraftvun- nen dom som har meddelats av annan domstol än svensk domstol får den tilltalade inte lagföras i för en gärning som omfattats av prövningen. Om inte annat följer av en internationell överenskommelse som är bindande för får dock lagföring ske om 1.den tilltalade har frikänts från ansvar på den grunden att gärning- en inte utgjorde brott enligt den lag som domstolen tillämpade, 2.verkställighet av den utdömda påföljden inte pågår av annan an- ledning än att påföljden redan har verkställts i sin helhet eller bortfallit enligt den för verkställigheten tillämpliga lagen, 3.lagföringen gäller brott som avses i 1 § eller 3 § 4, såvida inte den tidigare lagföringen har skett på begäran av svensk myndighet el- ler sedan personen har utlämnats från för lagföring, 4.den tidigare lagföringen eller domen uppenbart står i strid med svenska allmänna rättsprinciper, eller 5.sådana förhållanden föreligger som enligt 58 kap. 3 § rättegångs- balken kan föranleda resning till men för den tilltalade. Regeringen tillkännager de överenskommelser som avses i andra stycket. Paragrafen innehåller regler om förbud mot att i lagföra en person för en gärning, om denne redan har ställts till ansvar för samma gärning inför en domstol utanför (principen om ne bis in idem). Av de skäl som har redovisats i avsnitt 7.10 har för- budet fått ett något vidare tillämpningsområde . Det gäller dessutom, till skillnad mot vad som är fallet enligt nuvarande lydelse, inte bara i förhållande till tidigare nationella domar utan också till internationella domstolars avgöranden. Paragrafen har också en annorlunda konstruktion än dess nuva- rande motsvarighet i 2 kap. 5 a § BrB. Medan det i nuvarande be- stämmelse räknas upp de situationer då ny lagföring i inte är tillåten, utgår den nya bestämmelsen från en huvudregel om för- bud mot ny lagföring och räknar därefter upp de undantag från den regeln som skall gälla, dvs. de situationer då ny lagföring får ske. I första stycket finns således en generellt tillämplig huvudregel, enligt vilken en person inte får lagföras i för en viss gärning, om frågan om ansvar för denna gärning redan har prövats genom en dom som har meddelats av annan domstol än svensk domstol och som har vunnit laga kraft. Huruvida domen har vunnit laga kraft bedöms enligt för domstolsavgörandet tillämpliga regler. För att en utländsk dom skall tillerkännas rättskraft krävs enligt försla- get att frågan om ansvar för brott prövats genom domen. Med brott avses i det sammanhanget gärning som utgör brott enligt för domstolen tillämplig lag. Har talan endast avsett exempelvis ska- destånd eller förverkande (jfr NJA 1995 s. 462) utgör domen inte hinder för en ansvarstalan i . Däremot omfattas enligt hu- vudregeln i första stycket varje gärning som ingått i prövningen av rättskraften även om gärningen inte i sig omfattats av straffansvar enligt den av domstolen tillämpade lagen. Förbudet gäller lagföring och innebär således också att åtal inte får väckas om det föreligger en lagakraftvunnen utländsk dom. Skulle åtal ändå väckas saknar domstolen behörighet och skall avvi- sa åtalet. I andra stycket anges i vilka fall undantag gäller från den i första stycket föreskrivna huvudregeln. Undantagen gäller dock endast för det fall att inte annat följer av en för bindande interna- tionell överenskommelse, något som i och för sig följer redan av 11 §. Enligt paragrafens tredje stycke skall regeringen tillkännage vilka överenskommelser som avses i andra stycket. Av andra stycket punkten 1 framgår att hinder mot ny lagföring i inte föreligger om den tilltalade har frikänts från ansvar på den grunden att gärningen inte utgjorde brott enligt den av dom- stolen tillämpade lagen. Regeln gäller generellt och har betydelse bl.a. i fall då den tidigare domen har meddelats av en internationell domstol som är behörig att döma bara över vissa särskilda brott. Om någon av en sådan domstol exempelvis frikänns från ett åtal för brott mot mänskligheten endast på den grunden att en gärning som faktiskt har begåtts, t.ex. ett mord eller en misshandel, inte har utgjort ett brott mot mänskligheten, föreligger inget hinder mot att den frikände åtalas och döms i för brott enligt svensk lag som gärningen faktiskt utgjort. Har åtalet vid den internationel- la domstolen däremot ogillats på den grunden att man inte funnit det styrkt att den åtalade har begått den åtalade gärningen, förelig- ger däremot hinder mot ny lagföring i Sverige.98 Undantaget i punkten 1 får inte tillämpas i förhållande till en dom som har meddelats i en stat som har tillträtt den europeiska 98 Jfr art. 20 i Romstadgan. Enligt art. 20.1 har Internationella brottmålsdomstolens domar negativ rättskraft i förhållande till domstolen själv i fråga om gärningar som ingår i beskriv- ningen av brott som domstolen prövat i en fällande eller frikännande dom. I förhållande till andra domstolar omfattar rättskraften däremot enligt art. 20.2 endast brott som avses i art. 5. konventionen 1970 om brottmålsdoms internationella rättsverk- ningar (art. 53) eller den europeiska konventionen 1972 om överfö- rande av lagföring i brottmål (art. 35). Detta bör regeringen till- kännage i enlighet med paragrafens tredje stycke. Undantaget i punkten 2 har samma sakliga innebörd som nuva- rande 2 kap. 5 a § punkterna 3 och 4: en ny lagföring i är tillåten om verkställigheten av en i utlandet ådömd påföljd inte på- går, såvida detta inte beror på att påföljden har verkställts i sin hel- het eller bortfallit enligt den för verkställigheten tillämpliga lagen (genom nåd, amnesti, preskription eller på annat liknande sätt). Ny lagföring med stöd av denna punkt är dock inte tillåten om den ti- digare domen har meddelats av (Romstadgan art. 20.2) eller av någon av de båda FN-tribunalerna för brott begångna i f.d. (art. 10 i tribunalstadgan) res- pektive (art. 9 i tribunalstadgan), vilket bör tillkännages i enlighet med tredje stycket. Punkten 3 avser brott som har begåtts på svenskt område eller mot svenskt allmänt intresse. Hinder mot ny lagföring i för sådana brott föreligger endast om den tidigare lagföringen i utlan- det har skett på begäran av svensk myndighet eller sedan den tillta- lade har utlämnats från för lagföring. Regeln motsvarar den som finns i 2 kap. 5 a § andra stycket. I den nya lydelsen finns emellertid inget generellt undantag från principen om ne bis in idem vid särskilt grova brott (brott enligt nuvarande 2 kap. 3 § 6 eller 7). Ny lagföring i kan dock, som framgår av det föl- jande, under vissa förutsättningar vara tillåten enligt punkten 4. Inte heller undantaget i punkten 3 får tillämpas om den tidigare domen har meddelats av eller någon av de båda FN-tribunalerna (se de ovan nämnda artiklarna i respektive stadga). Detsamma gäller i vissa fall då gärningen är be- gången i men skall anses begången också i en EU- medlemsstat där den tidigare domen har meddelats, nämligen om brottet omfattas av konvention om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (bedrägerikonventionen, art. 7.2) och därtill hörande protokoll (art. 7.2 i första protokollet och art. 12.2 i andra protokollet) eller konvention om kamp mot korruption som tjänstemän i Europeiska gemenskaperna eller Europeiska unionens medlemsstater är delaktiga i (korruptionskonventionen, art. 10.2) eller om den tidigare domen har meddelats av en stat som har tillträtt eller konvention mellan Europeiska gemenskapernas medlemsstater om förbud mot dubbel lagföring. Hinder mot att tillämpa undantaget i punkten 3 i dessa senare fall gäller dock inte undantaget i punkten 3 i dessa senare fall gäller dock inte om den tidigare domen avser brott mot svenskt allmänt intresse. Vad som sagts bör också tillkännages i enlighet med paragrafens tredje stycke. Bl.a. mot bakgrund av att det nu införs en generellt verkande hu- vudregel om ne bis in idem, införs i punkten 4 en möjlig- het att tillåta ny lagföring i i fall då den tidigare lagföringen eller domen uppenbart står i strid med svenska allmänna rättsprin- ciper (jfr Romstadgan art. 20.3). En svensk åklagare, och sedermera domstol, har genom denna bestämmelse möjlighet att bortse från förbudet mot ny lagföring, om den tidigare rättegången exempelvis har genomförts på ett sätt som var ägnat att undandra den tilltalade från straffrättsligt ansvar eller om en utdömd påföljd framstår som orimligt lindrig vid jämförelse med vad som enligt svensk rätt kan följa på det aktuella brottet. Genom uppenbarhetsrekvisitet marke- ras att principen om ne bis in idem får vika endast om den tidigare rättegången har genomförts på ett sätt som mycket påtagligt har avvikit från de normer som gäller enligt vår rättsordning eller om en utdömd påföljd så kraftigt avviker från den som skulle kunna följa enligt svensk rätt att den framstår som helt oacceptabel. Så kan exempelvis vara fallet om den tidigare domen avser mord men påföljden - utan att några särskilda förmildrande omständigheter föreligger - stannat vid ett helt kort fängelsestraff eller en inte fri- hetsberövande påföljd. Punkten 5 avser fall då det har framkommit sådana omständighe- ter som enligt svensk rätt kan föranleda resning till men för den tilltalade (jfr 58 kap. 3 § RB). Har sådana omständigheter fram- kommit får ny lagföring i ske. Paragrafen har i den allmänna motiveringen behandlats i avsnitt 7.10. Se även avsnitten 13.2 och 14.8 9 § Brott som avses i 8 § får inte åtalas utan att Riksåklagaren har med- delat åtalsförordnande. Åtalsförordnande får meddelas endast om åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Vid prövningen skall brottslighetens anknytning till främ- mande stat och de intressen som den staten har beaktas särskilt. Om det finns särskilda skäl, får Riksåklagaren överlämna prövningen till regeringen. Paragrafen innehåller bestämmelser om åtalsprövning i fråga om gärningar som tidigare prövats av en annan domstol än svensk domstol. Motsvarande bestämmelser finns nu i 2 kap. 5 a § tredje stycket BrB. En förutsättning för att meddela åtalsförordnande är givetvis att den tidigare domen inte bedöms utgöra hinder mot lag- föring enligt 8 §. Om åtalsförordnande lämnas skall dock också domstolen under alla förhållanden göra en självständig prövning av i vad mån det föreligger förutsättningar för lagföring enligt 8 §. I likhet med enligt 2 § och 7 § ankommer det som huvudregel på Riksåklagaren att meddela åtalsförordnande. Angående reglerna i andra stycket om vad som skall beaktas vid prövningen och om överlämnande av prövningen till regeringen kan hänvisas till kommentarerna till 2 och 7 §§. Beaktande av utländsk påföljd 10 § Döms någon i för en gärning som avses i 8 § skall vid be- stämmande av påföljd skälig hänsyn tas till verkställighet av tidigare ådömd påföljd som den tilltalade undergått till följd av den tidigare lagföringen. Frihetsberövande till följd av den tidigare domen eller lag- föringen skall om möjligt i sin helhet räknas av från böter eller fängel- se. I fall som avses i första stycket får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för gärningen eller påföljd helt efterges. I denna paragraf finns bestämmelser om vilken verkan en tidigare, av utländsk domstol ådömd påföljd skall ha i svensk domstol vid påföljdsbestämningen för samma gärning. I första stycket anges först att den svenska domstolen vid be- stämmande av påföljd skall ta skälig hänsyn till verkställighet av tidigare ådömd påföljd som den tilltalade undergått till följd av den tidigare lagföringen. Denna regel överensstämmer i sak med vad som gäller enligt nuvarande 2 kap. 6 § BrB.99 Som tidigare gäller att, om den tidigare påföljden innebar ett fri- hetsberövande och påföljden i bör bestämmas till böter el- ler fängelse, den tid som motsvarar faktiskt frihetsberövande skall avräknas. När ett bötesstraff är aktuellt, bör avräkning ske med till- lämpning av de regler som gäller om förvandling av böter. Skall ett fängelsestraff utdömas sker avräkningen rent schematiskt, så att som den tilltalade avtjänat frihetsberövande påföljd utom- lands anses motsvara en dags fängelse. Dessa avräkningsregler är att 99 Jfr angående anhållnings- och häktestid m.m. bestämmelsen i 33 kap. 7 § BrB. betrakta som minimiregler men, för de flesta fall, också som nor- malregler. Det finns dock, i enlighet med paragrafens första me- ning, ett visst utrymme att i särskilda fall beakta den tidigare do- men i större utsträckning. Om den svenska domstolen anser att någon annan påföljd än bö- ter eller fängelse bör komma i fråga, är det inte aktuellt att göra nå- gon avräkning i egentlig mening. Den tidigare domen är emellertid av betydelse även när det gäller val av påföljd, och den omständig- heten att den dömde tidigare helt eller delvis har avtjänat en fri- hetsberövande påföljd kan naturligtvis utgöra skäl för den svenska domstolen att inte välja en sådan påföljd. Att någon avräkning inte kan ske när den tilltalade överlämnas till särskild vård skall inte be- gränsa möjligheterna att välja en sådan påföljd. Andra stycket är oförändrat jämfört med nuvarande andra stycke i 2 kap. 6 §. För de fall då avräkning av tidigare avtjänat straff ovill- korligen skall ske, tjänar bestämmelsen närmast som en erinran om att avräkningen i vissa fall kan leda till att föreskrivet straffmini- mum måste underskridas. För övriga fall har den däremot ett själv- ständigt materiellt innehåll. Även i de rena avräkningsfallen kan bestämmelsen utnyttjas för att t.ex. efterge påföljd om endast en obetydlig del av ett straffet skulle återstå att avtjäna. 11 § De begränsningar av svensk domstols behörighet och tillämplig- heten av svensk lag som följer av allmän folkrätt eller av en överens- kommelse med annan stat eller mellanfolklig organisation som är bin- dande för skall iakttas. I paragrafen finns bestämmelser om folkrättsliga begränsningar av svensk lags tillämplighet och svensk domstols behörighet. Den motsvarar nuvarande 2 kap. 7 § BrB men har genomgått den princi- piellt viktiga ändringen att inte bara begränsningar som följer av den allmänna folkrätten utan också sådana som följer av för bindande internationella överenskommelser skall iakttas, oavsett om dessa begränsningar har särskilt inkorporerats i svensk nationell lagstiftning eller inte. Folkrätten kan i olika avseenden inverka på svensk straffrätts- skipning. De folkrättsliga regler som avses i paragrafen är främst de som gäller immunitet. Regler om immunitet finns i såväl den trak- tatbaserade rätten som i den allmänna folkrätten. Om den tilltalade åtnjuter immunitet, är domstolen inte är behörig att döma och skall avvisa åtalet. Regler i den allmän folkrätten kan i vissa fall också innebära att svensk lag inte får tillämpas. Är domstolen av det skä- let förhindrad att döma till ansvar, skall åtalet ogillas. Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.12 i den allmänna motiveringen. Se även avsnitten 3.10 och 14.6.5. 12 § Om utlämning är särskilt föreskrivet. Villkor som ställs upp vid utlämning från främmande stat till skall iakttas här i riket. Paragrafen, som överensstämmer med nuvarande 2 kap. 8 § BrB, innefattar en erinran om att frågan om utlämning från för brott är reglerad i särskild lagstiftning samt därutöver en föreskrift att villkor som uppställts vid utlämning till skall iakttas. Detta medför bl.a. att svensk domstol normalt är förhindrad att pröva en fråga om ansvar för brott som inte omfattas av utlämning- en även om behörighet föreligger enligt bestämmelserna i föreva- rande kapitel (jfr 12 § lagen [1957:668] om utlämning för brott). 22 kap. Om landsförräderi m.m. I enlighet med de överväganden som vi har gjort i avsnitten 14.2 och 14.6.10 skall 22 kap. 6 § och 8 § upphävas. I 6 a-c §§ finns subsidiaritetsklausuler i förhållan- de till bestämmelsen om folkrättsbrott i 6 §. Då bestämmelsen om folkrättsbrott avskaffas och ersätts av regleringen av krigsförbrytel- ser i lagen om internationella brott måste också subsidiaritetsklau- sulerna förändras. Av vad vi anfört i avsnitt 14.5 framgår att någon särskild subsidiaritetsklausul enligt vår mening i och för sig inte är nödvändig. Vi har dock, med tanke på förevarande straffbestäm- melsers nära samband med regleringen i lagen om internationella brott, ansett det lämpligt att i detta fall bibehålla en uttrycklig sub- sidiaritetsreglering. 26 kap. Om fängelse I kapitlets 1 § finns en huvudregel, enligt vilken fängelse inte får överstiga . Bestämmelser om undantag från denna hu- vudregel beträffande gemensamt straff för flera brott finns i 2 §. I paragrafen införs en hänvisning till regleringen i 6 kap. 2 § lagen om internationella brott. Beträffande denna reglerings sakliga innebörd hänvisas till kommentarerna till bestämmelsen i lagen om interna- brott. 16.3Förslaget till lag om ändring i I paragrafen har, förutom vissa språkliga justeringar, gjorts en an- passning till de av oss föreslagna reglerna om brottslokalisering i 2 kap. BrB. Det kan därför hänvisas till författningskommentaren till 2 kap. 1 § BrB. Av de skäl som har anförts i avsnitt 15.2 har införts som allmänt reservforum i brottmål. 16.4Förslaget till lag om ändring i Förslaget innebär ingen förändring av det sakliga innehållet i be- stämmelsen utan är endast en konsekvens av den av oss föreslagna nya lydelsen av 2 kap. BrB. 16.5Förslaget till lag om ändring i luftfartslagen (1957:297) I enlighet med de överväganden som vi har gjort i avsnitt 9.8.3 har den särskilda regel om undantag från de allmänna reglerna i BrB om krav på åtalsförordnande i vissa fall tagits bort. Sådant förordnande kommer således som huvudregel att krävas när brott enligt luft- fartslagen har begåtts utanför svenskt territorium. förslaget ingen förändring av det sakliga innehållet i bestämmelsen utan är endast en konsekvens av den av oss föreslagna nya lydelsen av 2 kap. BrB. 16.6Förslaget till lag om upphävande av lagen (1964:169) om straff för folkmord Som en konsekvens av införandet av lagen (000:0000) om interna- brott, skall lagen om straff för folkmord upphöra att gälla. 16.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1966:314) om kontinentalsockeln I enlighet med de överväganden som vi har gjort i avsnitt 9.8.2 har den särskilda regeln om åtalsprövning tagits bort. I stället skall de allmänna reglerna i 2 kap. BrB om krav på åtalsförordnande gälla. I övrigt innebär förslaget ingen förändring av det sakliga innehållet i bestämmelsen utan är endast en konsekvens av den av oss föreslag- na nya lydelsen av 2 kap. BrB. 16.8Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott Förslaget innebär ingen förändring av det sakliga innehållet i be- stämmelserna utan är endast en konsekvens av den av oss föreslag- na nya lydelsen av 2 kap. BrB. 16.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet Förslaget innebär ingen förändring av det sakliga innehållet i be- stämmelserna utan är endast en konsekvens av den av oss föreslag- na nya lydelsen av 2 kap. BrB. 16.10Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg Förslaget innebär ingen förändring av det sakliga innehållet i be- stämmelserna utan är endast en konsekvens av den av oss föreslag- na nya lydelsen av 2 kap. BrB. 16.11Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:316) om könsstympning av kvinnor Ändringen innebär att den särskilda jurisdiktionsregel som finns i lagens 3 § upphävs. Frågan om svensk domstols behörighet att döma för brott enligt lagen om könsstympning av kvinnor skall således bedömas enligt de allmänna reglerna i 2 kap. BrB. Där in- förs dock enligt vårt förslag ett undantag från det generella kravet på dubbel straffbarhet för brott som begås utanför när det gäller brott enligt lagen om könsstympning av kvinnor. 16.12Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:963) om rymdverksamhet Ändringen innebär att den särskilda jurisdiktionsregel som finns i lagens 5 § upphävs. Frågan om svensk domstols behörighet att döma för brott enligt rymdlagen skall således bedömas enligt de allmänna reglerna i 2 kap. BrB. Där införs dock enligt vårt förslag ett undantag från det generella kravet på dubbel straffbarhet för brott som begås utanför när det gäller brott enligt rymdla- gen. I enlighet med de överväganden som vi har gjort i avsnitt 9.8.3 har vidare de särskilda reglerna om åtalsprövning och om undantag från reglerna i BrB om en tidigare utländsk doms negativa rättskraft tagits bort. I stället skall de allmänna reglerna om detta i 2 kap. BrB gälla. 16.13Förslaget till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) Förslaget innebär ingen förändring av det sakliga innehållet i be- stämmelsen utan är endast en konsekvens av den av oss föreslagna nya lydelsen av 2 kap. BrB. 16.14Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:140) om ekonomiska zon Förslaget innebär ingen förändring av det sakliga innehållet i be- stämmelsen utan är endast en konsekvens av den av oss föreslagna nya lydelsen av 2 kap. BrB. Bestämmelsen innebär att svensk dom- stols behörighet att döma för brott enligt 16 § i lagen är vidare än vad som följer av de allmänna bestämmelserna i 2 kap. BrB, där ju svensk domstol enligt vårt förslag bl.a. har generell behörighet att döma för brott som begås på en inrättning i ekonomiska zon eller på svensk del av kontinentalsockeln. 16.15Förslaget till lag om ändring i fiskelagen (1993:787) Förslaget innebär ingen förändring av det sakliga innehållet i be- stämmelsen utan är endast en konsekvens av den av oss föreslagna nya lydelsen av 2 kap. BrB. 16.16Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt Den särskilda regeln i lagen om en tidigare tribunaldoms negativa rättskraft upphävs. I stället skall frågan om en sådan doms hinder för lagföring i bedömas enligt de allmänna reglerna i BrB. 16.17Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:732) om skydd för gravfriden vid vraket efter passagerarfartyget Förslaget innebär ingen förändring av det sakliga innehållet i be- stämmelsen utan är endast en konsekvens av den av oss föreslagna nya lydelsen av 2 kap. BrB. 16.18Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner Ändringen innebär att den särskilda jurisdiktionsregel som finns i lagens 9 § upphävs. Frågan om svensk domstols behörighet att döma för brott enligt lagen om vissa internationella sanktioner skall således bedömas enligt de allmänna reglerna i 2 kap. BrB. Där införs dock enligt vårt förslag ett undantag från det generella kravet på dubbel straffbarhet för brott som begås utanför . Vidare har de särskilda reglerna om åtalsprövning och om undan- tag från reglerna i BrB om en tidigare utländsk doms negativa rättskraft tagits bort. I stället skall de allmänna reglerna om detta i 2 kap. BrB gälla. 16.19Förslaget till lag om ändring i Radio- och TV-lagen (1996:844) I enlighet med de överväganden som vi har gjort i avsnitt 9.8.3 har de särskilda reglerna om åtalsprövning och om undantag från prin- cipen om ne bis in idem upphävts. I stället skall de allmänna reg- lerna i 2 kap. BrB om detta gälla. I övrigt innebär förslaget ingen förändring av det sakliga innehållet i bestämmelsen utan är endast en konsekvens av den av oss föreslagna nya lydelsen av 2 kap. BrB. 16.20Förslaget till lag om ändring i lagen (2002:329) om samarbete med Den särskilda regeln i lagen om en tidigare doms negativa rättskraft upphävs. I stället skall frågan om en sådan doms hinder för lagfö- ring i bedömas enligt de allmänna reglerna i BrB. 16.21Förslaget till lag om ändring i lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. Den i lagen upptagna särskilda behörighetsbestämmelsen föreslås upphävd och ersatt med ett i 2 kap. 5 § BrB intaget undantag från kravet på dubbel straffbarhet.