sou · GQB329d5 · 2003-01-01 00:00:00 — Det var en junidag 1991 som vi förhandlare på SKF Mekan i blev uppkallade till företagsledningen. fick vi besked om att man ville göra sig av med ett antal tjänstemän, och man erbjöd dem som var avtalspension på av lönen. Efter förhandlingar höjdes budet och samtliga tackade ja. Jag hade då haft delpension . Men att sluta definitivt tyckte jag var jobbigt, eftersom varit de bästa som jag upplevt. Det berodde på att jag då var ansvarig för utbildningen på företaget och var redaktör för personaltidning- en. Och gällde det att anpassa sig till den nya situationen: att ständigt vara ledig och bestämma över dagarna själv. Det var lite märkligt jobb utan avbrott. JAG ÄR FÖDD 1929 och uppväxt i i en niobarnsfamilj. Vi bodde i en omodern stuga i dalen mellan Halle- och Hunneberg, min far var smältverksarbetare på bruket. När jag var fyra, var jag mycket sjuk och var inlagd på barnsjuk- hus . Då lärde jag mig att det fanns en värld utan- för . Jag gick igenom den obligatoriska sexåriga folkskolan. arbete i ville jag pröva möjligheterna bort- om bergen. Arbetade på flygverkstäderna i , hade sedan andra jobb i olika branscher. var det lätt att pröva olika arbeten. S V E N L A R S S O N Jag träffade en Arbogaflicka, vi fick en son och bildade familj. Började 1954 på ASEA som verkstadsarbetare och fick arbete på kontoret. När kommun startade en teknisk aftonskola 1959 sökte jag dit och tog ingenjörsexamen kvällsstudier. Vi var många som inte hade fått möjligheterna tidigare och företagen uppmuntrade de anställda till studier. 1970 fick jag jobb på SKF i som planerings- ingenjör. i gick vår son bort. Sedan den dagen blev livet helt annorlunda, min attityd till döden blev annorlunda. senare fick vi en sonson. Direkt efter pensioneringen var min främsta förhoppning att leva åtminstone fram . Det kändes jobbigt att det fackliga nätverket med kontakter i olika delar av landet bröts upp. Jag fick nöja mig med minnena av många års fackligt arbete och av av samarbete i partidistriktets styrelse, där en av sty- relsekamraterna var , vår nuvarande statsminister. Men flyttade min fru och jag tillbaka till , en stad där vi kände igen många . Det var härligt att uppleva den första lediga våren . Eftersom jag var ledig fanns det gott om tid att läsa, lyssna på musik och se på tv, mest idrott. Promenader , tiden räckte till – också när frågan kom om jag ville ställa upp som förtroendevald revisor i kommunen. DET ÄR VIKTIGT att hålla igång, då mår man bättre. Det är också bra om man har något intressant att se fram emot. Det kan vara en liten händelse som man väntar på med spänning, ett möte med en människa som man inte har sett på . Så är det för S V E N L A R S S O N oss som växte upp i dalen mellan Halle- och Hunneberg på tjugo– och trettiotalen och som har träffar . Vi kallar oss Mellombergarna. Det är alltid lika intressant att mötas och se hur de andra har klarat livsresan. 1995 valdes jag till ordförande för i och kom på så vis in i det kommunala pensionärsrådet som har till uppgift att bevaka äldreomsorgen i kommunen. Rätt snart kunde jag konstatera att det var en fin stämning i rådet och att politiker och förvaltning lyssnade på oss representanter och tog till sig de goda råden. Jag är också ledamot i och i lands- tingets pensionärsråd. Det kommer alltid många till våra med- lemsmöten, och de kommer alltid . Behovet av att sam- tala med varandra är stort. av medlem- marna lämnar jordelivet , och som jag har varit ordförande har 145 PRO-kamrater gått bort. I dikten vykort ger ord för sådant som jag själv upplevt inför dessa dödsbud: Almanackan fullskriven, framtid okänd Kabeln nynnar folkvisan utan hemland. Snöfall i det blystilla havet. brottas på kajen. S V E N L A R S S O N Mitt i livet händer att döden kommer och tar mått på människan. Det besöket glöms och livet fortsätter. sys i det tysta. JAG TROR INTE ATT det ska behöva bli så stora problem när anta- let pensionärer i landet ökar. I finns samma andel äldre som riket kommer att ha . Här har man klarat situationen bra och har en fin äldreomsorg. Om man i kommunerna planerar och har en kvalitetssäkrad hemtjänst och hemsjukvård bör det gå bra. Det viktiga för mig som pensionär är att i alla skeden känna trygghet. Därför ska det inte vara en massa olika privata före- tagsrepresentanter som kommer in i mitt hem för att utföra tjänster. Kostnadsjakten ska inte få gå ut över personaltätheten. Jag hoppas att det blir en uppstramning vad gäller pensionärer- nas inflytande i pensionärsråden så att de äldres erfarenhet tas tillvara. var jag mycket sjuk. Jag var med om en bilolycka där jag drabbades av en svår whiplashskada. Sedan blev det två operationer, först för njurcancer, sedan för en aneurysm (åderbråck) på stora kroppspulsådern. Men är jag i form igen. Vad gäller framtiden hoppas jag att jag får vara med länge på livets resa. Målet är att nå minst . Då slår jag min farbror med . S V E N L A R S S O N Född 1969 i . Har läst litteraturvetenskap vid och International Cultural Studies vid i . som kulturjournalist och ledarskribent på kom hon till kulturredaktion där hon nu arbetar som kritiker och reporter. Har givit ut en biografi över och arbetar nu med en essäbok. Det är inte utan att jag ser fram emot pen- sioneringen. Ålderdomen, är det inte då man ska göra ingenting? Men om man bara tillåts att göra ingenting, liksom på undantag, går man inte under då? KVINNOLIV MITT I ÅLDERSTRAPPAN har jag på allvar fått en sårbar punkt. kan jag bli träf- fad som aldrig . Den som uttrycker sig så är den nyblivna modern i den norska författaren trilogi om en ung kvinnas livsval i . Första delen kom ut , den sista 1939 – men trots att böckerna skildrar ett annat samhälle än vårt, känns de märkvärdigt aktuella. Albertetrilogin är en av de stora romanerna i skandinavisk 1900-talslitteratur, en klassisk bildningsroman om ung kvinnas utveckling, hennes identitetssökande och svårigheten med att nå fram till ett konstnärskap. Det unika med den är just att huvud- personen är en kvinna, bildningsromanen är annars en genre som älskas av manliga författare. MEN VÄNTA ETT TAG. Varför skriver jag om och moderskap i en text som ska handla om åldrande? Jo, det är helt enkelt så att det var genom Albertetrilogin jag själv fick syn på ambivalensen i min egen tids kvinnoroll, en ambivalens som är oerhört djupgående och som jag inbillar mig får konsekvenser för svenska kvinnors barnafödande och deras syn på den egna ålderdomen. I värsta fall leder den ambivalensen till en rationell rädsla för allt som har med barnafödande och familjebildning att göra. går födelsetalen ner, som de gjort i nästan hela . har brutit upp från en kvävande och inskränkt små- U L R I K A K Ä R N B O R G stadsmiljö i och begett sig till med en – kanske – naiv dröm om att bli konstnär. Fastän hon och hennes väninnor upplever mellankrigstidens alla fasor med ransoneringar, fattig- dom, tbc och epidemier, hyser de högst moderna drömmar om att kunna kombinera förvärvsarbete och moderskap. Föräldraskap och karriär, skulle väl vi säga . upplever sitt moderskap som tveeggat. På ett sätt får hon en stark ställning och identitet. Om hon också inte är mycket annat, så är hon i alla fall mor. Den rollen är omöjlig att ifrågasätta. Å andra sidan är hennes existens nu bunden till barnets. Friheten krymper ihop så att kan ana konturerna av den. Man kan inte göra allt på en och samma gång. Att leva kvinnoliv betyder att ge upp något annat. kal- lar det att ge upp sig själv. Med sig själv menar hon sina dröm- mar och framtidsplaner, sin bildningstörst, kanske rentav sitt konstnärskap. Alltså inte karriär i den krassa meningen som vi ofta lägger i begreppet. Också tvingas kvinnor i fertil ålder att göra ett val. Det står kanske inte som på tid mellan familj och karriär, men det står definitivt mellan familj och självförverkligande. Fertiliteten är ju biologiskt begränsad . ÄVEN FÖR SVENSKA KVINNOR som tänjer på biologin och föder barn så sent som det överhuvudtaget är möjligt, kommer den dag då de inser att de faktiskt måste göra ett val. Frågan är om inte valet blir svårare, och orsakar så mycket mer oro och smär- U L R I K A K Ä R N B O R G ta, som samhällets organisation fortfarande följer jordbrukssam- hällets traditionella axel av ungdom/lärande, yrkesverksamhet/ familjebildning, pensionering/åldrande. Så vitt jag kan se är det en modell som passar dagens européer väldigt illa, men sämst av alla passar den kvinnorna. Själv är jag drygt trettio och mitt liv har aldrig varit så bok- stavligen proppfullt som det är . Förutom mitt arbete på Dagens Nyheters kulturredaktion försöker jag hinna med att skriva böcker. Dessutom vill jag vara aktiv inom föreningar, till exempel som jobbar internationellt med att stöd- ja författare som hamnar i klistret på grund av vad de skriver. INNAN JAG FICK BARN undvek jag sorgfälligt dagstidningsartiklar som handlade om barnfamiljers tidsbrist, om dagissituationen i eller om stressrelaterade sjukdomar. sitter jag där själv. är ett slags pussel som jag och barnets far lägger med planeringskalendrarna duktigt uppslagna framför oss. Barnet har blivit min, eller vår, sårbara punkt, den som hindrar oss från att vara fullvärdiga medborgare i ett samhälle som för- nekar barnens existens. Jag har lite, för att inte säga obefintlig, möjlighet att ägna mig åt det som är mina huvudintressen, ja, inte ens är intressen, utan faktiskt grundpelarna i mitt liv. Jag kan inte resa, inte gå på teater eller bio. Jag kan inte satsa intensivt på mitt arbete, jag hinner inte ägna mig åt matlagning i bemärkelsen åstadkomma avancerade och välsmakande mat- rätter. Jag hinner inte städa så mycket som jag borde, stryka skjortor eller dricka te hos kvinnliga bekanta, jag går inte på kro- U L R I K A K Ä R N B O R G gen – men framför allt: jag har ingen tid att göra ingenting. Och jag kommer inte att få det . Det är inte utan att jag ser fram emot pensioneringen. Ålder- domen, är det inte då man ska göra ingenting? Men om man bara tillåts att göra ingenting, liksom på undantag, går man inte under då? Det sägs att vi i har särskilda strukturella problem som gör det svårt för kvinnor att hävda sig på arbets- marknaden. Man brukar skylla det på att vi inte har stora klass- skillnader i . Det finns ingen stor tjänstesektor här som sörjer för att överklassens kvinnor klarar sina karriärer. Men om arbetslivet organiserades på ett annat sätt? Om till exempel både min man och jag kunde arbeta hemifrån under de värsta småbarnsåren och veta att vi kunde räkna med att göra kar- riär när vi blivit äldre? Om det fanns någon som helst förståelse hos svenska arbetsgivare att ekvationen arbete plus småbarn inte går ihop, i alla fall inte utan ett viss förändring av arbetsvillkoren? SOM DET ÄR NU bygger arbetslivet fortfarande på illusionen att den goda hemmafrun organiserar hemlivet. Fast när mannen kommer hem finns där ingen, och när kvinnan kommer hem får hon steka sina egna köttbullar. Vi i har löst problemet genom att sticka huvudet i sanden och låtsas som att folk inte har något privatliv. Familjen existerar liksom inte. Anställda är solitärer och behandlas som om de flöt runt lösryckta från alla sociala sam- manhang. Det är bekvämast så. Och det är därför en stor andel av alla svenska företag – mot bättre vetande – nekar sina anställ- da att ta ut lagstiftad pappaledighet. U L R I K A K Ä R N B O R G När jag någon sällsynt gång kommer iväg till teatern och betraktar publiken som till huvuddelen består av pensionerade damer, uppklädda till tänderna och sprakande av vitalitet, kan jag tycka att det är ett förbannat slöseri. Varför jag och inte de? Varför satsar inte arbetsgivarna på damer i medelåldern; de tycks ha både tid, ork och arbetslust? Tyvärr är det nog så att den seglivade myten om att kvinnans värde ligger i hennes reproduktiva förmåga fortfarande styr vår föreställningsvärld. När jag fyller sextio vill jag inte stoppas undan i någon låda. Då vill jag förverkliga det jag i fertil ålder förhindrades att göra. Då vill jag förverkliga mig själv. Och jag tror att hela skulle tjäna på att göra det möj- ligt för mig. U L R I K A K Ä R N B O R G Född 1940 i . Fil kand vid . Har tillbringat hela sitt yrkesverksamma liv inom där hon innehaft en rad höga befattningar. Hon har varit teledirektör/regionchef, personaldirektör på koncernnivå och chef för affärsområde och Nät. utsågs hon till verkställande direktör och koncernchef. Bor i strax utanför . Jag tror att företagen måste visa att de satsar på dem som är lite äldre. Vi måste hitta tillbaka till glädjen att lära nytt, något man egentligen ska känna hela livet. GLÄDJEN ATT LÄRA NYTT RÄCKER LIVET UT Det är mycket bättre om friska människor arbetar fram till pen- sionsåldern. De som har fyllt 50 har ju faktiskt en tredjedel av sitt yrkesliv framför sig. Men vi inom näringslivet har under tagit den enklaste vägen och använt pensioneringar för att kon- junkturanpassa och effektivisera. Vi får därför ta på oss en del av skulden för att åldersfixeringen i arbetslivet blivit så stark och att den faktiska pensionsåldern är betydligt lägre än den lagstadga- de. Redan har nästan hälften av befolk- ningen någon form av pension. I åldersgruppen 55–har mer än en fjärdedel pension och andelen ökar kontinuerligt. FÖR INTE LÄNGESEDAN var situationen helt annorlunda. När jag började mitt yrkesliv och långt in var det en själv- klarhet att man arbetade fram till sin pensionsålder vid . , när vi gick in i en stark lågkonjunktur, introducerades emellertid ett nytt tänkesätt. Hade man väl pas- serat så var man i praktiken en förbrukad yrkesmänniska. Många fick då avtalspension och slutade någonstans strax . Vi har inte orkat med att placera enskilda människor på rätt plats i nya organisationer utan löst problemen på enklast tänk- bara sätt, dvs med avtalspensioner, avgångsvederlag eller andra typer av förmåner som inneburit att personen kunnat lämna företaget helt. Det har varit ett kortsiktigt sätt att lösa proble- M A R I A N N E N I V E R T Men det har också funnits ett tryck på sådana här lös- ningar från de berörda själva. Men ganska många människor har nog snabbt upptäckt att evig semester inte är lika rolig som avbrott i arbetslivet. Det faktum att vi blir äldre och äldre är en följd av att vi fått bättre levnadsvillkor som gör att vi faktiskt är friskare och orkar leva längre. Alltså måste det logiskt också vara så att vi borde orka vara med i ett aktivt liv längre. Jag är övertygad om att en genomsnittlig och frisk 60-åring för kände sig på ett annat sätt än vad jag gör . Jag känner mig fysiskt i stort sett i samma skick som . Det är klart att jag ser äldre ut, men jag har ingen fysisk åkomma som gör att jag har mindre chans att vara aktiv i mitt liv. Jag skulle vilja påstå att allt fler är pigga och aktiva långt upp över 70-strecket. Jag tror att företagen måste visa att de satsar på dem som är lite äldre. Vi måste hitta tillbaka till glädjen att lära nytt, något man egentligen ska känna hela livet. De som är och pigga på att ta till sig av det nya är ofta de personer som mår bäst. Vi har bevis på att människor som passerat mycket väl kan läsa högskolepoäng i t ex IT och vara minst lika snabba och effektiva i sin studiegång som 30- åringar. Jag tror också att övergången till pensionen bör vara något mjukare än vad den är . Att från till en annan gå från ett aktivt yrkesliv till en pensionärstillvaro är säkert ång- estladdat för många. Det är lätt att känna att man är någon, att man inte betyder något. M A R I A N N E N I V E R T JAG SER SJÄLV SER FRAM EMOT pensioneringen som inte ligger så långt fram i tiden. Under mitt yrkesliv har jag tvingats skjuta upp mycket som jag tycker är lustfyllt, som till exempel träd- gårdsskötsel. Att arbeta med händerna har varit en sak som lig- ger för mig. Jag tycker det är roligt att syssla med ombyggnads- projekt hemma och går ständigt och funderar på projekt som jag ska ta itu med när jag får mer tid. Men jag inser att det kanske inte alltid blir som jag tänkt mig. när jag läser tidningsannonser om en utställning så tän- ker jag att en vacker dag när jag är pensionär då åker jag iväg och tittar på den. Men jag är inte så säker på att det blir så. Den som är ung är väl disponerad för att gå in i en lärande process. Men man får inte tro att det man först lär sig ska vara för livet. Den som visste svaret på frågan vad ska du bli? visste precis vad som skulle läsas in för att bli just det. Detta har man ingen tanke på i dagens läge. Jag tror att man ska läsa något som man känner är lustfyllt och spännande. Själv läste jag teknik direkt efter gymnasiet och sedan när jag kom upp kompletterade jag med universitetsstu- dier i andra ämnen. Det var mer givande att plugga andra gång- en. Då läste jag på vid sidan om jobbet och hade en liten baby. Jag var mycket mer upptagen av stu- dierna då och tyckte att det var spännande att få en inblick i nya ämnen. Det har också varit spännande när jag via jobbet fått chansen att studera. Vid fick jag möjlighet att gå en företags- ledarutbildning utomlands utan kolleger och andra svenskar. Jag levde helt isolerad från mitt eget jobb. M A R I A N N E N I V E R T tillfälle att tänka över min yrkesroll och det sätt jag ordnat mitt liv. man är hänvisad till sig själv som vuxen. Normalt är man på konferens eller i branschen eller familjen. I MITT YRKESLIV har jag lärt mig många saker som jag kommer att ha nytta av efter pensionen. Jag har lärt mig att organisera min egen tillvaro och hur man tar sig fram här i världen. En vacker dag får jag säkert anledning att fightas med de snåla sjuk- vårdsresurserna. Då gäller det att kunna föra sin egen talan. Jag tror att jag också har lärt mig hur jag på ett hyggligt sätt kan hantera min ekonomi. Har fått en förmåga att hänga med, att läsa tidningar, konsumera medier, ha viljan att hålla mig uppda- terad. Jag tror att jag kommer att använda IT-verktygen ännu mer när jag blir pensionär än vad jag har möjlighet att göra . I mitt dagliga arbete har jag en bra markservice från mina medar- betare som tar reda på saker och ting åt mig. Sådana saker måste jag ägna mig åt själv när jag blir ledig. Det blir allt viktigare att hålla kontakt med familj och gamla vänner. Jag har en mor i livet som är och jag har för- stått att bara att skaffa en läkartid kan vara väldigt tidskrävande. För henne är det en högtidsstund när hon ringer till oss barn. När jag är hemma hos mamma märker jag hur viktig telefonen är i hennes liv. En gång frågade jag henne om hon inte hade höga telefonräk- ningar och då svarade hon att det har du inte med att göra, men det är värt varenda krona. Bättre reklam än så för Telias tjänster är svårt att få. M A R I A N N E N I V E R T Född 1917 i . Har efter studier i arbe- tat i olika befattningar som journalist och tidningsledare. Chefredaktör för 1951–1965, därefter chefredaktör för som han var med om att starta. chefredaktör för , efter pensioneringen tidningens Pariskorrespon- dent. Har givit ut åtskilliga böcker, bland andra tre självbiografiska skrifter. Senaste boken heter . Bor i utanför . Vårt minneslager minskar i allmänintresse: värdet devalveras ständigt eftersom nästan alla dem som jag minns är objekt för nyfikenhet, intresse, kärlek eller hat. Vem ids höra en god historia om en bortglömd döing? JAG LEVER I EN KRYMPANDE VÄRLD Nebulosorna avlägsnar sig från varandra med svindlande hastighet, rymden expanderar oavbrutet, stjärnornas oändlighet växer och växer. Men själv bor jag i en värld som blir mindre och mindre, dag för dag upplever jag att mitt territorium krymper. Horisontlinjen kommer närmare, fysiskt och psykologiskt. Det var jag flyttade in i den krympande boningen. , den dag jag fyllde åttio. Fram tills dess hade jag varit en äldre herre, då blev jag plötsligt en gam- mal man och hade jag förvandlats till en gubbe. Efter att i några decennier ha vandrat fram genom medelålderns öppna landskap stod jag 1997 vid dörren till en ny tillvaro, jag öppnade den, såg mig om i den nya bostaden och upptäckte att den var mindre än jag trott; det var ett slags åldershärbärge som bara hade en ingång och en utgång, en järndörr med anslaget Att öppna dörren innebär livsfara! upptäckte jag att rummet hade en säregen egenskap. skriver i Drömspelet om det växande men min ålders boning krymper ständigt. Jag ser sämre och sämre och ögonläkaren säger att starkare glasögon inte hjälper. Jag kan inte längre läsa småstilt text utan förstoringsglas. Jag läser saktare och associerar långsammare, tillgodogör mig den lästa texten sämre och minns mindre av det jag har läst. Dessutom hör jag sämre och borde, påstår mina barn, pröva ut en hörapparat. Min fantasi har också krympt, associationerna åker godståg i stället för G U S T A F V O N P L A T E N att komma flygande. Och alltmer sällan konkretiseras de från tanke till handling – kanske , eller ännu hellre i över- morgon, men inte . Orken har minskat. Innan jag tog det nya rummet i besittning kunde jag utan käpp och ansträngning vandra bort mot den stora och runt det som kallas Dufnäs Udde. inskränkte jag promenaderna, gick bara till avtagsvägen mot udden, sen blev gångmarscherna – nu stödde jag mig på en käpp – kortare, and- hämtningen mer flåsande. Ondskan (det heter smärta men jag föredrar ordet ondska) i knäna och höfterna har blivit allt svårare att slåss mot. Och kan jag bara förflytta mig från husdörren till grinden med hjälp av en gåstol. Det är en distans , 23 gångstolssteg. Och dock en evighetsväg. kunde jag förlänga distansen genom att köra bil, men blev avståndsseendet så bedrägligt att jag tvangs lägga bilen på hyllan, som det heter på modern svenska. Jag borde ha gjort det tidigare, men eftersom min yngsta dotter tjata- de på mig – Far, du måste sluta köra bil! – fortsatte jag längre än jag bort. Envishet är en egenskap som ökar med åldern. EN VETENSKAPSMAN har räknat ut att en människa, sedan vuxen ålder uppnåtts, förlorar 30 000 hjärnceller , dvs 11 mil- joner – i mitt fall har processen pågått , antalet döda celler är så stort att hjärnan, tankarnas boning och associa- tionernas smedja, minskat i vikt med vid pass sen jag var ung. Det är dystra siffror att fundera över för de hjärnceller som fortfarande finns kvar – som alltså är 30 000 färre än ... G U S T A F V O N P L A T E N Naturligtvis borde jag inte klaga, många av mina vänner är döda, andra är svårt sjuka eller vårdas i minneslöshetens limbo. De känner med möda igen sina nära och kära, lever i en värld av total glömska som ingen kan sätta sig in i. Personligen har jag kvar min verklighetsuppfattning, mina minnesassociationer (många men inte alla), en del av min livslust och en del av min arbetsför- måga. Och fortfarande kan jag ha trevligt med gamla vänner, vi snackade förr om jobb och brudar, nu talar vi om sjukdomar och jämför krämpor och går igenom de gemensamheter som finns. Men även det som vi med stor möda lagrat där och var stolta över, även detta vårt minneslager minskar i allmänintresse: värdet devalveras ständigt eftersom nästan alla dem som jag minns är objekt för nyfikenhet, intresse, kärlek eller hat. Vem ids höra en god historia om en bortglömd döing? Vad är poängen i att jag en gång hörde Per , uppkliven på en stol, sjunga Snus och mus och brännvin är det bästa jag vet? Och när jag berättar att jag som tonåring lyssnade på första konsert i , vilken av i recensera- des på följande sätt: har något aplikt över sig och vrålar som ett hest djur från urskogen. Jaha, men vem var ? Och vad var Per för en snubbe? Barnbarnens värld är inte min och på min är de föga nyfikna. För sen såg jag en repris på på teve tillsammans med min dotterdotter. Jag hade förberett henne på att det var alla tiders film, men hon förstod ingenting – hur skul- le hon kunna det? Till hade dom inte hunnit i skolan. Vad var Motståndsrörelsen och Vichyregimen och var lig- ger . Dessutom var filmen i svart-vitt. G U S T A F V O N P L A T E N