sou · GQB360d2 · 2003-01-01 00:00:00 — skilt angivna juridiska personer som kan ges tillstånd. Ett tillstånd att sända närradio får enligt 4 kap. 6 § inte ges till någon som har tillstånd att sända lokalradio eller digital ljudradio och upphör att gälla om sistnämnda tillstånd skulle erhållas. Med lokalradio avses enligt 5 kap. 1 § andra tillståndspliktiga lokala ljudradiosändningar än sådana som kräver tillstånd av reger- ingen eller som får ske endast enligt 2 kap. 2 § fjärde stycket eller som är närradio. Radio- och får med stöd av 5 kap. 10 och 11 §§ förena ett sändningstillstånd med villkor. Tillstånd att sända lokalradio lämnas till en fysisk eller juri- disk person och omfattar enligt 5 kap. 4 §, endast ett sändningsom- råde. Radio- och bestämmer med stöd av 5 kap. 2 § sändningsområdenas omfattning. När ett sändningsutrymme för ett sändningsområde blir ledigt skall Radio- och enligt 5 kap. 3 § kungöra detta. Om det finns två eller flera sökande till ett ledigt sändningsområde, skall verket med stöd av 5 kap. 8 § besluta om fördelning av tillståndet och då sträva efter dels en för- delning av sändningsutrymmet som medför att sändningarna i hög grad utgörs av eget material och program med lokal anknytning, dels att dominans över nyhetsförmedling och opinionsbildning motverkas och att möjligheterna till mångfald tas till vara. Finns det däremot endast en sökande till ett ledigt sändningsutrymme, skall Radio- och underrätta denne om att tillstånd kommer att meddelas om avgift enligt lagen (1992:72) om konces- sionsavgift på televisionens och radions område betalas. Om sökanden fullgör detta, skall denne meddelas tillstånd. Annars för- faller ansökan. Ett sändningstillstånd för lokalradio får med stöd av 5 kap. 16 § överlåtas efter Radio- och medgivande. Radio- och TV-lagen ger ett antal bestämmelser i 6 kap. om sändningarnas innehåll m.m. Det föreskrivs bl.a. att den som sänder TV-program eller som sänder ljudradioprogram efter tillstånd av regeringen skall se till att programverksamheten som helhet präglas av det demokratiska statsskickets grundidéer och principen om alla människors lika värde och den enskilda människans frihet och vär- dighet. Genom radio- och TV-lagen åläggs innehavare av kabelnät med stöd av 8 kap. att se till att de boende i kabelnätanslutna fastigheter kostnadsfritt har möjlighet att ta emot vissa program, den s.k. must carry-principen. De boende i sådana fastigheter befinner sig i en svag ställning gentemot fastighetsägaren och saknar i princip möj- lighet att på egen hand ta emot TV-sändningar. För att trygga att dessa boende får samma tillgång till det programutbud som de skulle ha haft tillgång till om de inte bott i aktuell form av fastig- het, har det införts en skyldigheten för innehavare av kabelnät att vidaresända TV-program. Vidaresändningsplikten inträder enligt 8 kap. 1 § när sändning- arna når minst elva bostäder och gäller endast för sändningar för vilka sändningstillståndet har förenats med krav på opartiskhet och saklighet samt ett villkor om ett mångsidigt programutbud. Ett program som har sänts ut enbart med digital teknik behöver sändas vidare endast om det sänds andra program i anläggningen med digital teknik och då endast digitalt. Sändningsplikten omfattar högst tre sända TV-program som sänds av tillståndsha- vare vars verksamhet finansieras genom anslag från TV-avgifts- medlen och högst ett TV-program som sänds av en annan till- ståndshavare. Satellitsändningar omfattas av sändningsplikten om de sker för att för att uppfylla en skyldighet att sända till hela eller delar av landet. Däremot omfattas inte sändningar som sker med tillstånd till vidaresändning, t.ex. den finska kanalen i . I 8 kap. 2 § föreskrivs att var och en som äger eller annars förfo- gar över en anläggning för tråd/kabelsändning där TV-program vidaresänds till allmänheten och varifrån sändningarna når fler än 100 bostäder skall i varje kommun där han eller hon har en sådan anläggning kostnadsfritt tillhandahålla ett särskilt bestämt utrymme för sändningar av TV-program från ett eller flera av Radio- och utsedda företag (lokala kabelsändarföretag). Distributionsplikten gäller enligt 8 kap. 3 § inte om vidaresändning- arna i anläggningen endast avser TV-program från sändare på jord- ytan på lägre frekvens än 3 gigahertz, dvs. för traditionella central- antennanläggningar. Utöver nu redovisade regler ger radio- och TV-lagen bestämmel- ser om tillsyn, straff och överklagande. Bl.a. anges att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet sänder program utan tillstånd där tillstånd krävs skall enligt denna lag dömas till böter eller fängelse . 9.4Yttrandefrihetsgrundlagen (1991:1469) Yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) trädde i kraft och utgör tillsammans med tryckfrihetsförordningen de två grundlagar som ger medborgarna ett särskilt skydd för tryck- och yttrandefriheten. Med yttrandefrihet förstås frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Varje medborgare är enligt regeringsformen tillförsäkrad yttrandefrihet gentemot det allmänna. Sålunda gäller enligt 2 kap. 13 § RF att yttrandefriheten och informationsfriheten får begränsas med hänsyn till rikets säkerhet, folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privatlivets helgd eller förebyggandet och beivrandet av brott. Vidare får friheten att yttra sig i näringsverksamhet begränsas. I övrigt får begränsningar av yttrandefriheten och informationsfriheten ske endast om särskilt viktiga skäl föranleder det. Vid bedömandet av vilka begränsningar som får ske skall särskilt beaktas vikten av vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet i politiska, religiösa, fackliga, vetenskapliga och kulturella angelägenheter. Meddelande av föreskrifter som utan avseende på yttrandes innehåll närmare reglerar visst sätt att sprida eller mottaga yttranden anses inte som begränsning av yttrandefriheten och informationsfriheten Därutöver ger regeringsformen skydd för andra friheter. Bland dessa kan nämnas informations-, mötes-, demonstrations-, före- nings- och religionsfriheterna. Dessa brukar anses som förutsätt- ningar för yttrandefrihet och åsiktsbildning. Beträffande yttrande- friheten i radio, TV, film och vissa andra massmedier gäller YGL. YGLs syfte är att säkerställa friheten att yttra sig i massmedier som ett medel för den fria åsiktsbildningen. Detta skall ske genom att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande. YGL ger därför varje svensk med- borgare rätt att offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst i ljudradio, televi- sion och vissa liknande överföringar samt filmer, videogram, ljud- upptagningar och andra tekniska upptagningar. I denna rätt får inga andra begränsningar göras än de som följer av YGL. Begränsning av yttrandefriheten får endast göras för att till- godose något ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle och får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hän- syn till ändamålet eller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen samt aldrig göras enbart p.g.a. politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Av 1 kap. 1 § YGL följer att den omfattar skydd av yttrandefrihe- ten i ljudradio, television och vissa liknande överföringar, filmer, videogram, ljudupptagningar och andra tekniska upptagningar. Med tekniska upptagningar avses upptagningar som innehåller text, bild eller ljud och som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt upp- fattas endast med tekniskt hjälpmedel. Med vissa liknande överfö- ringar avses andra överföringar än sändningar av ljudradio och tele- vision av ljud, bild eller text med hjälp av elektromagnetiska vågor, t.ex. överföringar från en databas på Internet. Vad som sägs i grundlagen om radioprogram gäller förutom program i ljudradio också program i television och innehållet i vissa andra sändningar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektromagnetiska vågor. (SOU 2001:38, s 106) YGL är enligt 1 kap. 6 § tillämplig på sändningar av radioprogram som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. Det är således en förutsättning för grundlagens tillämp- lighet att det är fråga om radioprogram och att dessa är riktade till allmänheten, dvs. sändaren riktar sändningen av ett program till vem som helst som önskar ta emot den utan att denne begärt det. I fråga om bl.a. radioprogram som förmedlas genom satellitsändning som utgår från gäller enligt 1 kap. 7 § vad som föreskrivs i YGL om radioprogram i allmänhet. Inte bara sändningar som är riktade till allmänheten omfattas av grundlagens tillämpningsområde. Den s.k. databasregeln i 1 kap. 9 § YGL föreskriver att grundlagens regler om radioprogram skall tillämpas också när en redaktion för en tryckt periodisk skrift eller för radioprogram, ett företag för yrkesmässig framställning av tek- niska upptagningar eller en nyhetsbyrå med hjälp av elektromagne- tiska vågor på särskild begäran tillhandahåller allmänheten upplys- ningar direkt ur ett register med upptagningar för automatisk data- behandling, såvida inte den mottagande kan ändra innehållet i registret. I dessa fall är det, till skillnad från sändningsfallen, fråga om en aktiv och uppsökande verksamhet från mottagarens sida. Yttrandefrihetsgrundlagen reglerar skyddet för yttrandefriheten i ljudradio, television, filmer, videogram, ljudupptagningar och vissa liknande medier. Det är således i huvudsak innehållet i nämnda medier som regleras i grundlagen. Yttrandefriheten får enligt 2 kap. 12 och 13 §§ regeringsformen (RF) begränsas genom lag under bestämda förutsättningar. Så får t.ex. ske för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle samt med hänsyn till rikets säkerhet, folk- försörjning, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privatlivets helgd eller förebyggandet eller beivrandet av brott. I övrigt får begränsningar ske endast om särskilt viktiga skäl föranle- der det, och vid besluten skall, enligt RF, beaktas vikten av vidaste möjliga yttrandefrihet i politiska, religiösa, fackliga, vetenskapliga och kulturella angelägenheter. På området för sändning av radioprogram genom tråd/kabel råder det etableringsfrihet enligt 3 kap. 1 § YGL. Varje svensk med- borgare och svensk juridisk person har en särskilt i grundlagen föreskriven rätt att sända radioprogram genom tråd. Etableringsfri- heten på området för trådsändningar innebär att något krav på till- stånd för att sända radioprogram till allmänheten inte får ställas. Någon motsvarande etableringsfrihet finns inte på området för sändning av radioprogram med hjälp av radiovågor enligt 3 kap. 2 § YGL. Skälet till detta är att bristen på frekvensutrymme inte tillåter fri etablering utan kräver en reglering med tillståndsförfa- rande för att effektivt och ändamålsenligt kunna utnyttja det begränsade frekvensutrymmet. På sistnämnda område skall därför istället främjandet av vidaste möjliga yttrandefrihet och informa- tionsfrihet särskilt beaktas vid tillståndsgivningen. Etableringsfriheten inskränks dock genom ett uttryckligt undantag för den vidaresändningsplikt som en kabelnätinnehavare har enligt 8 kap. radio- och TV-lagen, dvs. skyldighet att lämna utrymme i sina nät för sändning till bostäder. Så kan ske i den utsträckning det behövs med hänsyn till allmänhetens intresse av en tillgång till allsidiga upplysningar. 1997/98:184, s. 34) Härutöver har varje svensk medborgare och svensk juridisk person rätt enligt 3 kap. 8 § YGL att framställa och sprida tekniska upptagningar. För rätt att offentligt förevisa en film, ett videogram eller någon annan teknisk upptagning med rörliga bilder kan det dock krävas granskning och godkännande. Vidare gäller för ljudradio, television, filmer m.m. tryckfrihets- förordningens principer om ensamansvar och källskydd, begräns- ning av möjligheter till kriminalisering samt särskild rättegångs- ordning med tillgång till jury. De principer som grundlagfästs i YGL har till stora delar även tidigare gällt den avgiftsfinansierade radio- och TV-verksamheten (prop. 2000/01:94). För varje radioprogram skall finnas en utgivare som är i första hand ansvarig för eventuella yttrandefrihetsbrott i programmet. En utgivare som har ett sådant ansvar är också jämte programföretaget skadeståndsskyldig, dock endast i de fall framställningen i ett pro- gram innefattar ett yttrandefrihetsbrott. YGL kompletteras av lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områ- den. Under framställningen i detta delbetänkande kommer utred- ningen att återkomma till innehållet i YGL. 9.5Lagen (2000:121) om radio- och teleterminalutrustning Lagen om radio- och teleterminalutrustning trädde i kraft och upphävdes den tidigare gällande lagen (1992:1527) om teleterminalutrustning. Lagen om teleterminalutrustning byggde på och rådets s.k. terminaldirektiv1 vars huvudsyfte var att harmoni- sera medlemsländernas lagstiftning på marknaden för teletermi- nalutrustningar – omfattande bl.a. telefonapparater, telefaxutrust- ning, telefonsvarare, modem, televäxlar, trådlösa telefoner och mobiltelefoner – och främja konkurrensen inom gemenskapen på detta område genom en fullständig liberalisering av den nämnda marknaden. I lagen om teleterminalutrustning kunde man därför återfinna bestämmelser om teleterminaler som gick att ansluta till ett allmänt tillgängligt telenät. Sådan teleterminalutrustning fick endast släppas ut på marknaden eller anslutas till ett allmänt till- gängligt telenät om den uppfyllde vissa krav beträffande teknisk utformning, tillverkning, märkning, kontroll, nätanslutning och användning i övrigt. 1 och rådets direktiv /13/EG av om teleterminalutrustning och jordstationsutrustning för satellitkommunikation samt om ömsesidigt erkännande av utrustningens överensstämmelse. antogs och rådets direktiv /5/EG om radioutrustning och teleterminalutrustning och om ömsesidigt erkännande av utrustningens överensstämmelse. Huvudsyftet med direktivet var och är att trygga den fria rörlighe- ten och främja konkurrensen beträffande utrustning på telemark- naden, som är av avgörande betydelse för gemenskapens ekonomi.2 Det omfattar bl.a. villkor för att få sätta radio- och teleterminalut- rustning på den europeiska marknaden och för att ta denna utrust- ning i bruk. I förhållande till det tidigare gällande terminaldirektivet var de viktigaste skillnaderna mellan direktiven att tillämpningsområdet för det nya direktivet utvidgades så att i princip all typ av radiout- rustning omfattades, att procedurerna för bedömning av överens- stämmelse förenklades och att omfattningen av de s.k. väsentliga kraven minskades (prop. 1999/2000:51, s. 19). Det nya direktivet avser att säkerställa att den utrustning som kommer ut på marknaden och tas i bruk uppfyller de väsentliga egenskapskrav som ställs på denna. Dessa krav skall bl.a. säkerställa att utrustningen skyddar hälsa och säkerhet för användare och andra personer, att utrustningen är så konstruerad att den dels effektivt utnyttjar det spektrum som är anvisat för markbunden radiokommunikation/satellitkommunikation och satellitbaneresur- ser för att undvika skadlig störning, dels samverkar via nät med annan utrustning och inte skadar nätet eller dess funktion eller på annat sätt försämrar tjänsten. Syftet med direktivets verksamhet med marknadskontroll är vidare att skydda radio- och teleoperatö- rernas verksamheter mot risker för skada och störningar av utrust- ning som inte uppfyller direktivets krav. Medlemsstaterna får inte föreskriva andra krav än de som följer av direktivet för att tillåta sådan utrustning att släppas ut på marknaden, innehas och cirkulera fritt. Genom lagen om radio- och teleterminalutrustning genomfördes och rådets direktiv /5/EG av om radioutrustning och teleterminalutrustning och om ömse- sidigt erkännande av utrustningens överensstämmelse. 2 och rådets direktiv /5/EG om radioutrustning och teleterminalutrustning och om ömsesidigt erkännande av utrustningens överensstämmelse, skäl nr 1. Lagen om radio- och teleterminalutrustning omfattar enligt 1 §, till skillnad från lagen om teleterminalutrustning, såväl radioutrustning som teleterminalutrustning. Den omfattar inte användning av radioanläggningar och radiovågor för kommunikation eller tele- verksamhet. För förstnämnda användning finns bestämmelser i lagen (1993:599) om radiokommunikation och för televerksamhet finns bestämmelser i telelagen (1993:597). Enligt 2 § avses med radioutrustning en produkt som möjliggör kommunikation med hjälp av utsändning eller mottagning av radiovågor – dvs. elektromagnetiska vågor med frekvenser från till 3 000 gigahertz som breder ut sig utan särskilt anordnad ledare – inom ett frekvensområde som anvisats mark- bunden radiokommunikation eller satellitkommunikation. Även relevanta komponenter i sådana produkter utgör radioutrustning. Lagens definition av radiovågor skiljer sig från den definition av radiovågor som anges i lagen om radiokommunikation. I den sist- nämnda lagen finns ingen angiven undre gräns. Anledningen till detta är att definitionen i den lagen grundar sig på den definition som anges i Internationella teleunionens radioreglemente. I prakti- ken torde dock de olika definitionerna inte innebära någon skill- nad, eftersom produkter som använder frekvenser under 9 kilo- hertz inte används för kommunikation och därför inte är att betrakta som radioutrustning.3 Med teleterminalutrustning avses i samma lagrum en produkt som möjliggör kommunikation och som är avsedd att direkt eller indi- rekt anslutas till ett allmänt tillgängligt telenät, dvs. ett telenät som helt eller delvis används för att tillhandahålla teletjänster eller nät- kapacitet till allmänheten. Även relevanta komponenter i sådana produkter utgör teleterminalutrustning. Eftersom definitionen av teleterminalutrustning begränsas till utrustning som är avsedd att anslutas till ett allmänt tillgängligt telenät, omfattar lagen inte teleterminalutrustning som endast är avsedd att anslutas till ett pri- vat telenät. Sådan utrustning omfattas av annan reglering om bl.a. elsäkerhet och elektromagnetisk kompatibilitet.4 Anslutningen kan ske med tråd, radio, optiska eller andra elektromagnetiska system. Exempel på utrustning som omfattas av lagen är telefon- apparater, telefaxutrustning, telefonsvarare, modem, televäxlar, 1999/2000:51, s. 25 1999/2000:51, s. 25 trådlösa telefoner och mobiltelefoner. Av de angivna definitionerna följer att en utrustning i vissa fall kan vara att betrakta både som en radioutrustning och som en teleterminalutrustning. Ett exempel på sådan utrustning är mobiltelefoner, som är en radioutrustning avsedd att anslutas till ett allmänt tillgängligt telenät (prop. 1999/2000:51, s. Från lagens vida tillämpningsområde undantas enligt 3 § olika typer av utrustning som i och för sig faller inom de ovan redovisade definitionerna. Den undantagna utrustningen utgör främst sådan utrustning som inte är avsedd att placeras på marknaden och som i allt väsentligt regleras av andra regelverk. Sålunda undantas radio- utrustning som används av radioamatörer enligt artikel S1.56 i Internationella teleunionens radioreglemente, såvida den inte finns att tillgå i handeln. Byggsatser med lösa delar avsedda att byggas samman av radioamatörer och kommersiell utrustning som modifi- erats av och för radioamatörer betraktas inte som utrustning som finns att tillgå i handeln. Utrustning som omfattas av rådets direk- tiv 96/98/EG av om marin utrustning och som skall placeras ombord på fartyg undantas också från lagens tillämpningsområde lagen. Även kablar och ledningar undantas eftersom dessa kan vara att betrakta som komponenter i en pro- dukt som möjliggör kommunikation med hjälp av radiovågor och därför omfattas av begreppet radioutrustning. Radiomottagar- utrustning som är avsedd att användas endast för mottagning av radio- och TV-sändningar undantas också från lagens tillämpnings- område. Med radiomottagarutrustning avses rundradiomottagare som är avsedda för passiv mottagning av ljud och bild, såsom van- liga radio- och TV-apparater. Sådan utrustning omfattas av före- skrifter utfärdade av och av Radio- och TV-ver- ket. Slutligen undantas viss flygplansutrustning och utrustning som används för flygledning. Utöver de angivna undantagen från lagens tillämpningsområde har regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer möjlig- het att enligt samma lagrum föreskriva om undantag för bl.a. sådan utrustning som uteslutande används inom försvars- och polisverk- samhet. Vad som avses med bemyndigandet är främst sådan utrust- ning som är specialtillverkad för försvarets eller polisens verksam- het. Lagen om radio- och teleterminalutrustning ger som framgått ovan vissa regler om hur radio- och teleterminalutrustning skall vara beskaffad. Utrustningen måste enlig 4 § uppfylla vissa väsentliga egenskapskrav för att få släppas ut på marknaden eller tas i bruk. Vidare måste utrustningen uppfylla även andra krav när det gäller produktinformation, bedömning av överensstämmelse och märk- ning. Vilka krav som måste uppfyllas framgår av föreskrifter utfär- dade av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Dessa krav framgår av föreskrifter om krav m.m. på radio- och teleterminalutrustning (PTSFS 2000:1). För att radioutrustning skall få tas i bruk krävs det dessutom enligt andra stycket samma lagrum att användningen är förenlig med lagen (1993:599) om radiokommunikation och föreskrifter som har meddelats med stöd av den lagen. Det sagda innebär att det krävs tillstånd för att få använda sådan utrustning som omfat- tas av lagen om radiokommunikation, såvida inte undantag från tillståndsplikten har meddelats. Eftersom tillstånd och undantag kan förenas med villkor av olika slag måste radioutrustningen även uppfylla de krav på tillstånd som följer av lagen om radiokommu- nikation och de villkor som förenats med tillståndet. I princip råder det frihet att släppa ut radioutrustning på mark- naden om den enligt 4 § uppfyller gemenskapsrättens väsentliga krav. Det skall enligt 5 § förutsättas att dessa väsentliga egenskaps- krav är uppfyllda om utrustningen uppfyller kraven i relevanta harmoniserade standarder som de europeiska standardiseringsorga- nisationerna utarbetat och vilkas referensnummer har offentlig- gjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, så långt kra- ven omfattas av standarderna. Är de väsentliga kraven uppfyllda skall utrustningen CE-märkas av tillverkaren och medlemsstaterna skall säkerställa att utrustningen släpps ut på marknaden utan att den underkastas ytterligare nationella bestämmelser. En teleopera- tör får enligt 7 § inte av tekniska skäl vägra att ansluta sådan utrust- ning till telenätet. Efter medgivande av tillsynsmyndigheten får dock operatören vägra att ansluta, koppla ifrån eller ta ur bruk utrustning som avses i första stycket, om den orsakar skada på nätet eller dess funktion eller medför skadlig störning. I nödfall får utrustningen kopplas ifrån , om det krävs för att skydda nätet och användaren utan dröjsmål och kostnadsfritt kan erbjudas en alternativ lösning. Operatören skall då omgående underrätta till- synsmyndigheten. I 10 § föreskrivs bl.a. att även godkänd utrustning kan dock stop- pas från att släppas ut på marknaden om det behövs för att undvika en skadlig störning, dvs. en störning som äventyrar funktionen hos en radionavigationstjänst eller någon annan säkerhetstjänst, eller som på annat sätt allvarligt försämrar, hindrar eller upprepat av- bryter en radiokommunikationstjänst som fungerar i enlighet med gällande bestämmelser, inbegripet störning av befintliga eller plane- rade tjänster på nationellt tilldelade frekvenser.