sou · GQB352 · 2003-01-01 00:00:00 — Eftersom det är omöjligt att avgöra vad som egentligen är arbetsinkomst och vad som är kapitalinkomst för en person som arbetar i ett fåmansföretag, som han själv kontrollerar, görs den skattemässiga uppdelningen enligt gällande regler på ett schablonmässigt sätt. Detta innebär att s.k. normal kapitalavkast- ning beskattas i inkomstslaget kapital medan överskjutande utdel- ning och kapitalvinst utgör en särskild intäktspost i inkomstslaget tjänst (prop. 1990/91:54 s. 218 f.). När det gäller behandlingen av utdelning utöver normal kapital- avkastning diskuterades i förarbetena till skattereform olika metoder att uppnå den skattesats som ansågs erforderlig. skattereform innebar bl.a. att marginalskatten för inkomst av tjänst för en höginkomsttagare låg på , motsvarande statlig skatt plus den genomsnittliga kommunalskattesatsen. En beskattning på motsvarande nivå av överskjutande utdelning kunde enligt diskussionerna nås genom att denna beskattades som inkomst av tjänst eller påfördes en särskild skatt på utöver de som föreslogs bli den normala skattesatsen för inkomstslaget kapital. Den senare lösningen skulle dock innebära en tillkom- mande skattebas och därmed komplikationer i form av en särskild inkomst- och skatteberäkning. Ytterligare en tänkbar lösning var att beräkna den skattepliktiga utdelningen som faktisk utdelning plus av utdelning utöver gränsen för normalbeskattad utdel- ning. Skattesatsen på i inkomstslaget kapital skulle då ge den erforderliga sammanlagda skatten på för överskjutande utdel- ning. För att på ett någorlunda enkelt sätt åstadkomma regler som inte medför att överskjutande utdelning som tillfaller skattskyldiga med låga inkomster träffas av progressiv beskattning valde man det förstnämnda alternativet, dvs. beskattning som inkomst av tjänst (SOU 1989:33, Del II, s. 145). För att förhindra skatteplanering ansågs det nödvändigt att 3:12- reglerna även skulle omfatta kapitalvinster vid avyttring av aktier och andelar i fåmansföretag. Den erforderliga extrabeskattningen ansågs dock vara lägre än för aktieutdelning eftersom . i företagsbeskattade eller företagsobeskattade vinstmedel ökar för- säljningspriset för bolaget med . och eftersom uttag i form av reavinst medför vissa komplikationer och kostnader för den skattskyldige (a. bet. s. 146). Extrabeskattningen av rea- vinster borde därför vara lägre än extrabeskattningen av överskju- tande utdelning med hänsyn till målsättningen att berörda aktie- ägare skulle särbehandlas i minsta möjliga utsträckning. En lämplig nivå för extrabeskattningen kunde uppnås genom att endast beakta halva kapitalvinsten. Detta motsvarade ett faktiskt skatteuttag på (a. bet. a. st.). Den särskilda inkomsten medför inte uttag av sociala avgifter [2 kap. 4 § första stycket 12 lagen (1981:691) om socialavgifter], allmän pensionsavgift [3 § första stycket lagen (1994:1744) om all- män pensionsavgift], särskild löneskatt [1 § tredje stycket (lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster] eller grundavdrag (63 kap. 5 § andra stycket IL). Inkomsterna ingår inte heller i underlaget för beräkning av pensionssparavdrag (59 kap. 3 och 4 §§ IL). Det bolag som lämnar utdelning skall skattemässigt behandla densamma som utdelning oberoende av hur den beskattas hos mottagaren. Avdrag får alltså inte göras för någon del av utdel- ningen. Bedömning: Utdelning på kvalificerad andel som överstiger normal kapitalavkastning skall även fortsättningsvis tas upp i inkomstslaget tjänst. Som framgår av det föregående diskuterade man i samband med skattereform olika tekniska lösningar för att med avseende på utdelning utöver normal kapitalavkastning uppnå den skattesats som ansågs erforderlig. Tekniken att beskatta s.k. överutdelning som inkomst av tjänst valdes därför att den ansågs lösa problemati- ken med skatteskyldiga med låga inkomster på ett någorlunda enkelt sätt. Det är i och för sig inte svårt att förstå skälen till att man stannade vid denna teknik. Det kan dock i förevarande sam- manhang finnas anledning att ifrågasätta om metoden är den mest logiska att använda. Inkomst av överutdelning medför inte uttag av sociala avgifter, allmän pensionsavgift eller särskild löneskatt. Den berättigar heller inte till grundavdrag och pensionssparavdrag. Inkomsten betraktas med andra ord inte som en äkta arbets- inkomst utan som en särskild inkomst. Eftersom den särskilda inkomsten behandlas på ett sätt som i centrala avseenden avviker från vad som gäller för en äkta arbetsinkomst bör det övervägas om den kan flyttas till ett inkomstslag där den systematiskt passar bättre in. Utredningen tänker då i första hand på inkomstslaget kapital. Vad det således gäller är att finna en metod som med hän- syn till att skattesatsen i inkomstslaget kapital är kan ge den erforderliga sammanlagda skatten för överutdelningar. Det sam- manlagda skatteuttaget bör i så fall – för att modellen skall kunna användas även vid höga inkomster – motsvara det sammanlagda skatteuttaget på en arbetsinkomst överstigande den övre skiktgrän- sen. En tänkbar lösning är att beräkna den skattepliktiga utdelningen på kvalificerade andelar som faktisk överutdelning multiplicerad med en uppräkningsfaktor. Samma teknik kan tillämpas på kapital- vinster vid avyttring av kvalificerade andelar. En uppenbar nackdel med en lösning av det beskrivna slaget, som ju har höginkomsttaga- rens beskattningssituation som norm, är emellertid att överutdel- ning som tillfaller skattskyldiga med låga inkomster indirekt kom- mer att bli föremål för progressiv beskattning. En sådan skärpning av beskattningen är inte acceptabel. En annan uppenbar nackdel är att nivån på den valda uppräkningsfaktorn måste fastställas med utgångspunkt från faktorer som ändras över tiden. Detta innebär att uppräkningsfaktorn måste bevakas och ändras när skattesat- serna för förvärvsinkomster ändras. Ett av de viktigaste målen för 3:12-utredningen är att skapa ett regelsystem som präglas av förut- sebarhet och stabilitet. Det får därmed anses stå i direkt strid med direktiven att föreslå regler som förutsätter kontinuerlig bevakning av det aktuella slaget. Även om den särskilda intäktspost som över- utdelning och kapitalvinst på kvalificerade andelar utgör i och för sig rent systematiskt kan påstås passa bättre in i inkomstslaget kapital anser utredningen att den även fortsättningsvis bör beskat- tas i inkomstslaget tjänst. Någon förändring föreslås därför inte i denna del. 8.2Utdelning – gällande rätt 8.2.1Nivån på normal kapitalavkastning När 3:12-reglerna infördes placerades den bestämmelse som regle- rar beräkningen av s.k. normal kapitalavkastning i 3 § 12 mom. för- sta stycket SIL. Gränsen för normalbeskattad utdelning bestämdes till så stor procent av den skattskyldiges anskaffningskostnad för aktierna och lämnade ovillkorliga kapitaltillskott som svarar mot statslåneräntan vid beskattningsårets ingång med tillägg av (SFS 1990:651). Tillägget på är inte närmare motiverat i förarbetena till det särskilda regelsyste- met. Enligt föredragande statsrådet hade flera remissinstanser läm- nat synpunkter på underlaget för beräkning av normalt beskattad utdelning och på risktilläggets storlek. De lösningar som föreslagits ansågs emellertid inte godtagbara eftersom de kunde leda till att avkastningen av mottagarens eller hans närståendes arbetsinsatser blev för lågt beskattad ( prop. 1989/90:110 s. 470 f.). I det fortsatta arbetet med reformering av inkomst- och före- tagsbeskattningen ansågs de särskilda reglerna om maximal skatte- mässig kapitalinkomst från fåmansföretag böra omfatta inte bara aktier och andelar i fåmansföretag utan även andra instrument som är anknutna till företagets vinstutveckling som t.ex. konvertibla skuldbevis, vinstandelsbevis, optioner och terminer. I annat fall skulle reglerna kunna kringgås genom att vad som egentligen är arbetsinkomster tas ut som kapitalbeskattad utdelning för dessa Beträffande risktillägget – statslåneräntan ökad med en procentenhet – för aktuella instrument uttalades följande (prop. 1990/91:54 s. 224 f). Regeln om en skattemässigt godtagbar normal kapitalavkastning på statslåneräntan plus är anpassad med hänsyn till att avkastningen på aktier inkluderar riskersättning samt med hänsyn till att arbetsinkomster som tas ut i form av utdelning eller reavinst vid försäljning av aktierna beskattas både i företaget och hos ägarna. Denna dubbelbeskattning reducerar i hög grad skillnaden mellan det sammanlagda skatteuttaget för lön och det sammanlagda skatteuttaget för aktieutdelning och reavinst. Även andelar i fåmansföretag, som t.ex. andelar i ekonomisk förening som utgör fåmansföretag, omfattas av dubbelbeskattning och bör därför likställas med aktier i fåmans- företag vid tillämpning av de särskilda reglerna för delägare i fåmans- företag. En gräns för skattemässigt godtagbar kapitalinkomst motsvarande statslåneräntan ökad är emellertid alltför hög för bl.a. konvertibla skuldebrev och vinstandelsbevis med hänsyn till att risken ofta är mera begränsad samt med hänsyn till att räntan på konvertibla skuldebrev och vinstandelsbevis är avdragsgill för före- taget, vilket leder till ett sammanlagt skatteuttag som är väsentligt lägre än för lön när man beaktar både arbetsgivaravgifter och inkomst- skatt. Den skattemässigt godtagbara normala kapitalavkastningen för andra tillgångar än aktier och andelar i fåmansföretag bör därför uppgå till statslåneräntan plus en procentenhet. Denna gräns överensstämmer med den gräns som gäller vid löntagares förmånsbeskattning av lån med låg ränta från arbetsgivare. Bestämmelsen om beräkning av normal kapitalavkastning på andra finansiella instrument än aktier och andelar placerades i 3 § 12 mom. tionde stycket SIL (prop. 1990/91:54, bet. 1990/91:SkU10, SFS 1990:1422). justerades – i syfte att skapa enhetliga regler i de fall då statslåneräntan läggs till grund för olika beräk- ningar – momentets första stycket således att statslåneräntan vid utgången av november året före beskattningsåret blev avgörande (a. prop. s. 310). I den fortsatta reformeringen av företagsbeskattningen redovisa- des vissa resultat från en då publicerad studie som underlag för en bedömning av storleken på riskpremien på den svenska bör- sen (SOU 1993:29, Del 2, s. 36 f.). Riskpremien hade i studien definierats som skillnaden i avkastning på aktier och på långa stats- obligationer. Enligt studien uppgick den nominella avkastningen på aktier till (den nominella avkastningen definierades som det aritmetiska medelvärdet av års- avkastningarna före skatt ). Den nomi- nella avkastningen för obligationer uppgick till . Riskpremien uppgick således till . Enligt redovis- ningen beror beräkningarna starkt av den undersökta perioden. För perioden –uppgick den nominella avkastningen för aktier till medan motsvarande avkastning på obligationer uppgick till . Riskpremien uppgick alltså till . I en studie uppskattades den genomsnittliga riskpremien till , vilket dock ansågs vara en överskattning eftersom pre- mien definierades som skillnaden mellan totalavkastningen på aktier och den genomsnittliga inlåningsräntan för affärsbanker. Enligt företagsskatteutredning kunde den genomsnitt- liga riskersättningen på lång sikt för börsnoterade aktier uppskattas till . Beträffande riskpremien, , för aktier i fåmansföretag anförde utredningen följande (a. bet. s. 104 f.). Aktier i fåmansföretag torde i allmänhet vara utsatta för större risk än börsaktier med hänsyn till att företagen är mindre och mer speciali- serade och till att aktierna inte är likvida. Riskpremien i gällande regler på framstår med hänsyn till det anförda som för låg. En lämplig nivå synes vara . Fråga uppkommer om en ökning av utrymmet för kapitalinkomst- beskattning till statslåneräntan med tillägg av medför att den balans mellan arbetsinkomster och kapitalinkomster som reglerna syftar till rubbas på ett sätt som inte bör godtas. I ett appendix till det föreliggande avsnittet redovisas vissa kalkyler rörande möjligheterna att omvandla arbetsinkomst till kapitalinkomst. Av kal- kylerna framgår att en företagare med ett disponibelt eget kapital kan uppnå vissa fördelar genom att skjuta in kapitalet i bolaget som eget kapital eller genom att låna ut kapitalet till bolaget. En höjning av hän- synstagandet till risk till ökar utbytet av det först- nämnda förfarandet i viss utsträckning. En förutsättning för att förfarandena skall vara lönsamma är emel- lertid att företagaren av någon anledning inte är villig att placera pengarna på det långsiktigt lönsammaste sättet, t.ex. i börsaktier. Den förmån som kan erhållas innebär att det relativt sett blir mindre oför- månligt att välja en placering med låg risk och låg avkastning före en placering med högre risk och högre avkastning. Det är i sammanhanget värt att notera att risken vid placering i börsaktier minskar med ökande placeringstid. Vidare påverkar en ökning av utrymmet för kapitalinkomstbe- skattning som nämnts endast kalkylen för tillskott av eget kapital till bolaget. Tillskott innebär att kapitalet låses in i bolaget och inte kan tas ut utan beskattning om inte bolaget likvideras. Detta medför att företagarens likviditet försämras och risk för att kapitalet tas i anspråk för bolagets förpliktelser. Sammantaget väger enligt utredningens uppfattning önskemålet att avkastning på arbetande kapital inte delvis beskattas som förvärvs- inkomst tyngre än de olägenheter som kan vara förenade med en ökning av utrymmet för kapitalinkomstbeskattning. Utredningen föreslår att utrymmet höjs till statslåneräntan med tillägg av . Utredningens förslag att höja utrymmet för kapitalinkomstbe- skattning till statslåneräntan med tillägg av avstyrktes emellertid under remissförfarandet av Näringslivets skattedelegation. Delegationen förde i stället fram ett förslag om att det vid beräkning av det kapitalbeskattade utrymmet skulle tas hänsyn till viss del av de anställdas löner. Det ansågs emellertid inte lämpligt att göra en sådan ändring i systemet utan ytterligare beredning. Den av företagsskatteutred- ningen föreslagna höjningen av riskpremien från fem till åtta pro- centenheter kommenterades över huvud taget inte i propositionen (prop. 1993/94:50 s. 195 f.). I den fortsatta beredningen anfördes beträffande val av modell för höjning av det kapitalbeskattade utrymmet bl.a. följande (Ds 1994:26 s. 41 f.). Det förhållandet att avkastningen beräknas på insatt kapital och med en schablon kan givetvis innebära både en överskattning och en under- skattning av vad som i realiteten är att betrakta som kapitalavkastning i företaget. En överskattning, där den schablonmässigt beräknade kapi- talavkastningen överstiger den verkliga leder till att också beskatt- ningen kommer att avvika från vad som skulle vara korrekt. Det beror på att en del av vad som rätteligen är arbetsinkomst då blir beskattad som kapitalinkomst. Detta problem torde emellertid inte vara så van- ligt förekommande med hänsyn till att det investerade kapitalet utgör riskkapital. Det motsatta förhållandet, dvs. att kapitalavkastningens nivå under- skattas i det gällande schablonsystemet, måste bedömas vara av betyd- ligt allvarligare slag. Det innebär nämligen att motiven för den enskilde att satsa på ny eller vidareutvecklad företagsverksamhet försvagas. En sådan påverkan från skattesystemets sida på företagandets villkor ger alltid negativa effekter men blir i nuvarande ekonomiska situation extra allvarlig. Det är en allmän bedömning att en stor del av den framtida tillväxt- kraften i svensk ekonomi finns hos de små och medelstora företagen. Det är därför nödvändigt att förbättra situationen för dessa företag. På skatteområdet kan detta ske genom att bestämmelserna för beskatt- ningen av inkomster från sådana företag på ett tydligare sätt än inriktas på att underlätta för företagaren att omsätta sina idéer och sitt entreprenörskap i praktisk verksamhet. Den nuvarande schablonregeln för beräkning av normal kapitalav- kastning i ett fåmansföretag leder i många fall till en underskattning av den verkliga kapitalavkastningen i företaget. En lösning är därför att höja räntesatsen. föreslog i sitt betänkande Den ekonomiska dubbelbeskattningen (SOU 1993:29) att räntesatsen skulle höjas till statslåneräntan ökad . Mot bak- grund av att investerare i fåmansbolag i genomsnitt utsätts för större osäkerhet än placerare på börsen bedömdes detta vara en lämplig nivå. En svaghet med en sådan lösning är emellertid att den endast beak- tar schablonmässig avkastning på det i verksamheten investerade kapitalet. Andra faktorer som höjer kapitalavkastningen, t.ex. företaga- rens idéer och företagsledande förmåga beaktas däremot inte. I ett företag med anställda höjer även dessa avkastningen på kapitalet, bl.a. genom att kapitalet utnyttjas mer och effektivare. Om hänsyn tas till sådana effekter måste räntesatsen variera med de olika faktorer som höjer kapitalavkastningen. Detta är dock praktiskt omöjligt. Ett alternativ till detta och till att höja räntesatsen för normal kapi- talavkastning är att viss hänsyn tas till såväl företagsledarens som de anställdas insatser i företaget. Med en sådan lösning skulle det vara möjligt att relatera arbetskraftsinsatsen till kapitalavkastningen. Det innebär att den höjning av kapitalavkastningen som beror på arbetsin- satserna får ligga till grund för den del av den sammantagna avkast- ningen i företaget som beskattas som kapitalinkomst hos företagsleda- ren. 1993/94:234 behandlades tre problemområden av betydelse för val av metod för att underlätta för fåmansföretagarna att omsätta sina idéer och sitt entreprenörskap i praktisk verklighet (a. prop. s. 88 ff.). Det första problemet ansågs vara att kapitalavkast- ningen i bolaget ofta underskattas genom schablonen för beräknad avkastning. Det andra var vilka incitament det föreligger för ägarna att ta ut arbetsinkomsten som lön från bolaget. Det tredje slutligen utgjordes av de tendenser till begränsning av efterfrågan på arbets- kraft i dessa bolag som följer av den relativt höga risk de möter på marknaden. Enligt föredragande statsrådet avhjälper en höjning av klyvnings- räntan endast det första av nämnda problem. En sådan höjning minskar däremot inte incitamenten att omvandla arbetsinkomster till kapitalinkomster. En modell där kapitalinkomstbehandlingen av utdelningar och vinst vid försäljning av aktierna görs beroende av uttaget av arbetsinkomster ansågs därför önskvärd (a. prop. s. 91). Därmed infördes de s.k. löneunderlagsreglerna som innebär att till den faktiska anskaffningskostnaden för aktierna, eventuellt upp- räknad med index, får läggas viss del av den lönesumma som bola- get betalat ut till andra anställda än aktieägare (bet. 1993/94:SkU25, SFS 1994:778). Löneunderlagsreglerna, som byggts ut, redovisas i avsnitt 8.2.5. I samband med att de s.k. lättnadsreglerna för onoterade företag (se kapitel 9) infördes förde företagsskatteutred- ning en diskussion med utgångspunkt i att grunderna för bestäm- ning av räntesatsen i 3:12-reglerna i princip borde vara den avkast- ning som kan förväntas i industriell och annan regelrätt närings- verksamhet. Om det kapitalinkomstbehandlade utrymmet bestäms med utgångspunkt i sådan verksamhet kommer företag som gör riskfria investeringar, t.ex. i statsobligationer, inte att utnyttja hela det kapitalbeskattade utrymmet för kapitalavkastning på investeringen. Kvarstående kapitalinkomstbehandlat utrymme kan utnyttjas för arbetsinkomst, som då kommer att behandlas som inkomst av kapital hos delägaren. Enligt företagsskatteutred- ningen kan det förhållandet att en del av 3:12-underlaget baseras på lönekostnaderna i företaget t.ex. tolkas som att man velat öka det kapitalbeskattade utrymmet utan att öka utbytet av att lägga obli- gationer och liknande egendom i företaget. Alternativet att höja 3:12-räntesatsen skulle ha ökat sådant utbyte (SOU 1996:119 s. 97 f.). Storleken på riskpremiens nivå har härefter inte varit föremål för diskussion i lagstiftningsarbeten. Tillägget till statslåneräntan är med andra ord fortfarande för andelar i fåmansföretag och en procentenhet för andra delägarrätter än aktier och andelar (57 kap. 7 § första och andra styckena IL). I samband med 3:12-lagstiftning (prop. 1995/96:109, bet. 1995/96:SkU20, SFS 1995:1626) introducerades i förtydligande syfte flera nya begrepp för at klargöra förfarandet vid beräkning av det kapitalinkomstbehandlade utrymmet. Bl.a. infördes begreppet gränsbelopp. Med gränsbelopp avses det högsta utdelningsbelopp som andelsägaren för beskattningsåret får ta upp som inkomst av kapital, dvs. summan av normal kapitalavkastning och sparat utdel- ningsutrymme (beträffande det senare begreppet, se avsnitt 8.2.4). 3:12-reglerna var vid lagstiftning föremål för en omstrukturering och den övergripande bestämmelsen om gräns- belopp placerades i 3 § 12 b mom. första stycket SIL. I sista meningen i stycket infördes även en ny bestämmelse som reglerar den situationen att aktie avyttras till närstående efter att utdelning lämnats och ytterligare utdelning därefter lämnas. Enligt bestäm- melsen får den nye ägaren beräkna ett gränsbelopp endast om den förre ägaren inte erhållit någon utdelning och alltså inte beräknat något gränsbelopp. Bestämmelsen blir enligt specialmoti- veringen tillämplig i de fall företaget lämnat utdelning eller utdelning lämnas varefter utbetalning sker i sam- band med nedsättning av aktiekapitalet. Vid benefika överlåtelser gäller kontinuitet och den nye ägaren övertar i alla hänseenden överlåtarens situation. Någon möjlighet att beräkna ytterligare gränsbelopp för året finns alltså inte efter en benefik överlåtelse. Konsekvensen av att något gränsbelopp inte får beräknas är att hela det utdelade beloppet skall tas upp som inkomst av tjänst (a. prop. s. 90 f.). Genom lagstiftning (prop. 1996/97:45, bet. 1996/97:SkU13, SFS 1996:1611) fick 3 § 12 b mom. första stycket sista meningen SIL en ny lydelse och ersattes av två meningar. Syftet var att anpassa bestämmelsen till motsvarande bestämmelse, 3 § 1 b mom. SIL, i de nya lättnadsreglerna för onoterade företag (se kapitel 9). Någon materiell ändring gjordes således inte. I samband med IL:s tillkomst placerades den övergripande bestämmelsen om gränsbelopp i 57 kap. 7 § IL. Vad som ingår i underlaget för beräkning av gränsbeloppet regleras i 57 kap. 8 § IL. Bestämmelsen om gränsbelopp i samband med att en andel förvär- vas från en närstående finns i 57 kap. 9 § IL. Uttrycket underlag för gränsbelopp infördes först i sam- band med IL:s tillkomst. Innehållet i 57 kap. 7 § IL går dock, såvitt gäller underlaget för beräkning av normal kapitalavkastning och sparad utdelning, tillbaka till regelsystemets tillkomst . Underlaget för gränsbelopp är, enligt 57 kap. 8 § IL, summan av 1.det omkostnadsbelopp som skulle ha använts om andelen hade avyttrats för utdelningen, 2.sparat utdelningsutrymme, och 3.löneunderlag enligt 43 kap. 12–16 §§. Som kommer att framgå av redovisningen i detta avsnitt finns det tre olika sätt att beräkna omkostnadsbeloppet för kvalificerade andelar, nämligen enligt I den ursprungliga lagtexten (SFS 1990:651) angavs i 3 § 12 mom. första stycket SIL endast att den normala kapitalavkastningen skulle beräknas på ett underlag motsvarande den skattskyldiges anskaffningskostnad för aktierna och lämnade ovillkorliga kapital- skott. Om aktierna hade förvärvats på annat sätt än genom köp, byte eller därmed jämförligt fång, skulle anskaffningskostnaden dock beräknas med tillämpning av dåvarande 24 § 1 mom. tredje stycket SIL, dvs. med tillämpning av kontinuitetsprincipen och genomsnittsmetoden. I förarbetena lämnas ingen ytterligare väg- ledning avseende frågan hur beräkningen av anskaffningskostnaden i praktiken skall ske. I specialmotiveringen påpekas endast att även en arvtagare får tillgodoräkna sig arvlåtarens ovillkorliga kapitaltill- skott när anskaffningskostnaden bestäms (prop. 1989/90:110 s. 703).