sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — Enligt 26 kap. 1 § ådöms fängelse enligt vad som för brottet är stadgat eller på livstid. Livstids fängelse kan utdömas för ett femtontal brott i fredstid och för ytterligare ungefär lika många i krigstid (se bilaga 2). Ingen får enligt 29 kap. 7 § andra stycket dömas till fängelse på livstid för brott som han begått innan han fyllt . I 34 kap. 2 § regleras den situation som föreligger när någon som har dömts till fängelse på livstid lagförs för annat brott. Bestämmelsen innebär att om den livstidsdömde har begått annat brott före domen eller begår han nytt brott efter domen men innan påföljden till fullo verkställts eller annars upphört får rätten endast förordna att den tidigare utdömda påföljden skall avse också det nya brottet. Det bör observeras att bestämmelsen inte gäller om den dömde har frigetts efter benådning eller straffet av nåd ändrats till fängelse och den dömde därför inte längre verkställer fängelse på livstid. Vid ny lagföring, som kan avse även brott som begåtts före benådningen, tillämpas då 34 kap. 1 § med de kompletteringar som finns i 3 och 4 §§. Vidare sägs i 34 kap. 11 § första stycket att om till verkställighet på en gång förekommer dom på fängelse på livstid och dom på böter, förvandlingsstraff för böter, fängelse , villkorlig dom, skyddstillsyn eller sluten ungdomsvård, livstidsstraffet skall träda i stället för den andra påföljden. Regeln verkar automatiskt och innebär att livstidsstraffet blir det enda som gäller – det andra straffet bortfaller och några åtgärder för verkställighet får inte vidtas. I betänkande Påföljd för brott (SOU 1986:14 s. 191) anges att utdömdes sammanlagt 36 livstidsstraff i . Endast ett par av dessa avsåg något annat brott än mord, nämligen grovt spioneri. Utredningen drog slutsatsen att livstidsstraff för mord utdömdes i av fallen. Vidare redovisades att det för mord påfallande ofta dömdes till sluten psykiatrisk vård. Som exempel angavs att dömdes 24 personer av 54 eller till sådan vård. I betänkandet sägs också att de som döms till fängelse på livstid blir benådade enligt fast praxis. Straffet omvandlas till ett tidsbestämt straff på vanligtvis . Från detta straff sker sedan villkorlig frigivning enligt vanliga regler (s. 162 f.). Bakgrund och gällande rätt Som tidigare nämnts har antalet livstidsdomar ökat under 1990- talet. Antalet mord har däremot inte ökat i någon nämnvärd omfattning. En del av förklaringen till ökningen av antalet livstidsdomar kan vara att förutsättningarna för att döma till rättspsykiatrisk vård skärptes genom en lagändring . Detta kan ha medfört att personer som enligt de tidigare bestämmelserna skulle ha överlämnats till sådan vård i stället har dömts till fängelse på livstid. Ser man till statistiken (se bilaga 3), kan man dock även utläsa en tendens till att andelen livstidsdomar även ökat i förhållande till tidsbestämda fängelsestraff för mord. Även regeringens nådepraxis synes ha skärpts (se avsnitt 2.2). 2.1.3Tidigare diskussioner om livstidsstraffet Livstidsstraffets vara eller inte vara har diskuterats i den kriminal- politiska debatten. Brottsförebyggande rådets arbetsgrupp rörande kriminalpolitik anförde i rådets , Idéer och förslag, Rapport 1977:7, bland annat följande om livstidsstraffet (s. 265 f.). Livstids fängelse återfinns i straffskalan för elva brott varav de flesta är mycket ovanliga och några över huvud taget inte förekommit i domstolarna . Straffet förändras så gott som undantagslöst genom nåd småningom till ett tidsbestämt straff, varefter villkorlig frigivning sker. Detta betyder att livstidsstraffet i praktiken inte är livsvarigt. Det kan redan av den anledningen övervägas att avskaffa det helt. Till detta kommer de invändningar som kan riktas mot alla tidsobestämda straff. När det gäller faktiska livstidsstraff kan dessutom den dömdes ålder och hälsa få stor betydelse för hur strängt straffet blir i praktiken. Detta är mindre lämpligt. Mot att avskaffa livstidsstraffet talar främst två skäl. För det första, om frihetsstraffens väsentligaste funktion ligger i deras symbolvärde, kan livstidsstraffet fylla en uppgift. Det utgör det yttersta av alla fördömanden samhället kan begagna. Straffet kan reserveras för ett fåtal gärningar och begagnas mycket sällan. ger blotta tillgången till detta straff ytterligare relief åt straffsystemet. Möjligheten att döma ut livstidsstraff kan kanske också i vissa lägen användas för att bemöta eventuella krav på att återinföra dödsstraffet. För det andra, om man regelmässigt benådar den som dömts till livstid, är inte olägenheterna med detta straff nämnvärt större än de som Bakgrund och gällande rätt uppträder vid mycket långa tidsbestämda straff. Det skulle därför inte innebära någon nämnvärd olägenhet att bibehålla möjligheten att låta livstids fängelse ingå i straffskalan för ett fåtal brott. Å andra sidan bygger detta resonemang på att det inte finns något reellt behov av livstidsstraff, och det talar i sin tur för att det borde avskaffas. Det råder enighet inom gruppen om att det inte föreligger något behov av faktiskt livstidsstraff. En sådan påföljd skulle också strida mot de grundläggande principer för sanktionssystemet som vi förordar. Frågan om den formella möjligheten att döma ut livstidsstraff skall bibehållas eller ej beror därför på om dess symbolvärde anses inte kunna undvaras. Mot detta värde måste vägas olägenheterna med att behålla ett straff som enbart förekommer på papperet och inte i praktiken. Detta kan få negativa följder för straffsystemets trovärdighet. Dessutom måste beaktas att det finns risk för att ett formellt livstidsstraff vid ändrade samhällsförhållanden också blir faktiskt. Inom gruppen finns de som anser att det formella livstidsstraffet bör finnas kvar, eventuellt förenat med garantier för att ett sådant straff alltid omprövas och förvandlas till ett tidsbestämt straff när verkställigheten pågått under . Andra av oss anser att livstidsstraffet bör avskaffas helt och hållet. I det tidigare nämnda betänkandet av (SOU 1986:14 s. 163 f.) sägs bland annat följande. Flera skäl kan anföras mot livstidsstraffet. Man kan säga att utsättande av sådant straff i en straffskala innebär ett tomt hot eftersom alla vet att den dömde blir benådad och släpps ut efter i regel sju eller i anstalt. Vidare är straffet till sin natur tidsobestämt och dess reella längd bestäms inte av domstol utan av regeringen. Tidsobestämdheten gör att det strider mot grundläggande principer om rättvisa och förutsebarhet. Härigenom framstår det som inhumant. En linje i den senaste tidens reformarbete på påföljdssystemets område har också varit att utmönstra de tidsobestämda straffen. Så har på påföljderna ungdomsfängelse och internering avskaffats liksom anstaltsbehandlingen vid skyddstillsyn. Det nu sagda talar för att livstidsstraffet borde avskaffas. Men det finns motargument. Det föreligger risk för att ett avskaffande av livstidsstraffet kan leda till krav på betydligt högre maximum för tidsbestämt fängelsestraff. Ett näraliggande exempel är . I samband med avskaffandet av livstidsstraffet ansåg man sig böra höja maximistraffet till fängelse i 21 Bakgrund och gällande rätt år vilket är högst i . Ett annat motargument är att livstidsstraffet har ett inte obetydligt symbolvärde. Enligt vårt sätt att se på straffsystemet uttrycks genom straffskalorna samhällets värderingar av förkastligheten hos olika icke önskvärda gärningar. Det kan då vara en fördel att ha kvar livstidsstraffet för de allra svåraste brotten för att på ett tydligt sätt visa avståndstagandet från dessa. Viktigt är också att framhålla att behovet av livstidsstraffet kan vara större vid krigstillstånd eller ockupation. Om en sådan situation skulle uppstå är det vår uppfattning att straffsystemet måste ha ett straff som är strängare än fängelse. Slutligen kan det vara en fördel när det gäller grovt spioneri och andra brott mot rikets säkerhet att regeringen i de allvarligaste fallen kan göra en bedömning av när tidpunkten för frigivning är lämplig med hänsyn till våra säkerhetsintressen. Mot bakgrund av det anförda anser vi att övervägande skäl talar för att livstidsstraffet bör behållas. Frågan om vid vilka brott livstidsstraff bör finnas diskuterar vi utförligt vid övervägandena beträffande de olika aktuella brotten. Vi vill emellertid redan här uttala att tillämpningen av livstidsstraffet bör vara synnerligen restriktiv. I statistiken kan spåras en viss uppåtgående trend när det gäller utdömande av livstidsstraff. Vi vill därför understryka att livstids fängelse är ett straff som bör utdömas endast i extrema undantagsfall. Denna inställning till livstidsstraffet talar för att minska det antal brott för vilka livstids fängelse kan dömas ut. Vi har också i detta syfte gjort en mycket kritisk granskning av de brott som f.n. kan föranleda fängelse på livstid. Vi har emellertid funnit att det inte, med de brottsbeskrivningar som gäller, är möjligt att slopa livstidsstraffet vid något brott. Det bör i detta sammanhang påpekas att våra förslag till ändringar av reglerna för villkorlig frigivning, som innebär bl.a. att alla som avtjänar fängelsestraff skall friges villkorligt när två tredjedelar av straffet har avtjänats, får betydelse även för dem som dömts till livstids fängelse. Om nuvarande praxis beträffande beviljande av nåd för dessa behålls kommer det att innebära kraftigt förlängda anstaltstider. Detta är något som strider mot inriktningen av våra förslag i övrigt och vi anser att det bör ske en anpassning av nådepraxis till de föreslagna reglerna för villkorlig frigivning. I en debattskrift från Med sikte på fram- tiden, 1999, diskuteras vissa frågor om livstidsstraffet. Bland annat anförs följande (s. 82 f.). Bakgrund och gällande rätt Eftersom den som dömts till livstids fängelse får sväva i ovisshet om tidsbestämningen kan livstidsstraffet nu framstå som mer inhumant . Straffet kan också uppfattas som mer inkonsekvent mot grundläggande straffrättsliga principer om rättvisa och förutsebarhet. I den allmänna debatten har framförts kritik mot att det är en politisk instans som har avgörandet beträffande den faktiska tidsbestämningen av straffet. Den regelmässiga bestämningen av strafftidens längd bör enligt denna uppfattning ligga på en domstol eller en myndighet som utifrån vanliga rättsstatliga principer om kommunikation, angivande av skäl för beslutet samt överklagbarhet avgör frågan. Det är svårt att förutse hur långt ett livstidsstraff i praktiken kommer att bli. Det innebär att det kan bli mycket stor skillnad mellan det längsta tidsbestämda straffet, som är för mord, och livstids fängelse. Det är därför betydligt svårare för domstolen, som skall bestämma fängelsestraffets längd efter brottets straffvärde, att kunna förutse hur långt frihetsberövande en livstidsdom kan komma att innebära. Detta strider mot de krav på förutsebarhet, rättvisa och klarhet som enligt de senaste reformerna bör ställas på ett straffsystem. Även för kriminalvården innebär osäkerheten om hur länge den intagne ska vara frihetsberövad stora nackdelar när det gäller att planera en meningsfull straffverkställighet. Kriminalvårdslagstiftning- en bygger helt på att den intagne skall friges. I all straffverkställighet är det därför viktigt att den utformas så att den intagnes möjligheter att leva ett laglydigt liv efter frigivningen ökar. Är då frigivningsdagen mycket osäker är det svårt, för att inte säga omöjligt, att motivera den intagne att ta aktiv del i planeringen av straffverkställigheten. Ett system med större förutsebarhet skulle påtagligt öka möjligheterna att göra verkställigheten av ett långt frihetsberövande mer meningsfull för den intagne. Det skulle då bli möjligt att planera för olika former av förberedelser inför den villkorliga frigivningen. Sist men inte minst innebär det naturligtvis stora problem för den dömde själv att leva med en ovisshet om tidpunkten för frigivning. Det finns således kriminalvårdsspecifika faktorer som talar för att livstidsstraffet bör avskaffas. Bakgrund och gällande rätt Enligt 26 § i gamla regeringsformen ägde Kungl. Maj:t att i brottmål göra nåd, mildra livsstraff samt återgiva ära och till kronan förverkat gods. Maj:t skulle enligt samma lagrum höra Regeringsrätten eller över nådeansökningarna och beslut i nådeärenden skulle fattas i statsrådet. Enligt en särskild bestämmelse i paragrafen ankom det på den brottslige att ta emot beviljad nåd eller att avtjäna det utdömda straffet. Det alldeles övervägande antalet nådeansökningar tillhörde den grupp där skulle avge yttrande. Ansökningarna ingavs till Nedre justitierevisionen, som även förberedde ärendena genom att inhämta yttranden och upprätta en föredragnings- promemoria innan de skickades till . Vid departementet bestämdes om ytterligare beredningsåtgärder behövdes, varefter ärendet återsändes till revisionssekreteraren för föredragning i . När yttrande hade beslutats, överlämnades promemorian och yttrandet till departementet. En ansökan om nåd medförde i regel ett automatiskt anstånd med verkställigheten av frihetsstraff. Vid riksdag framförde i en motion ett förslag att en särskild rådgivande nämnd med lekmannainslag skulle tillskapas för att jämte avge yttranden i nådeärenden. Inom upprättades en promemoria angående handläggningen av nådeärenden. I prome- förslogs att yttranden av respektive Regeringsrätten skulle ersättas med yttranden från en rådgivande nämnd. Förslaget ledde inte till lagstiftning. Grundlagberedningen uttalade i sitt betänkande Ny regeringsform, Ny riksdagsordning (SOU 1972:15 s. 200 f.) att regeringens befogenhet att bevilja nåd borde bibehållas i den nya grundlagen och att nådeområdet borde bestämmas i huvudsaklig överensstämmelse med praxis. Vidare anförde beredningen att bestämmelsen självfallet inte hindrade att ärenden som brukar tas upp nådevägen genom lag förs över till handläggning i annan ordning, t.ex. en nådenämnd. Vidare uttalades att en sådan Bakgrund och gällande rätt åtgärd, som kunde vara motiverad av en önskan att minska regeringens arbete med rutinärenden, emellertid inte begränsade den behörighet att besluta om nåd som grundlagsbestämmelsen gav regeringen. I propositionen (prop. 1973:90 s. 412 ff.) anförde departements- chefen att nådeinstitutet i främsta rummet utgör ett komplement till straffrättsskipningen. Han menade att det uppenbarligen förelåg ett behov av att behålla institutet. Den tidigare möjligheten för en benådad att välja mellan att ta emot nåden eller att undergå straffet borde utgå med hänsyn till benådningens karaktär av ensidig statsakt. Departementschefen framhöll vidare att nådebestämmel- sen i 11 kap. 13 § regeringsformen inte hindrade att ärenden som brukar tas upp nådevägen genom lag överförs till handläggning i annan ordning. 2.2.3Bakgrunden till benådning av livstidsdömda Redan enligt de gamla landskapslagarna hade kungen en viss benåd- ningsrätt. Denna utökades genom den kungliga edsöreslagstift- ningen som infördes . Under påverkan av utländsk rätt uppstod under den senare medeltiden och en obegränsad kunglig benådningsrätt i brottmål. Benådning av livstidsdömda torde från början ha förekommit relativt sparsamt för att ha ökat i omfattning. Som exempel kan nämnas att frigavs de som dömts till livstid för egendomsbrott under förutsättning att den dömde skött sig (Rydgren, , Fängelse på livstid – lagens strängaste straff, 1989, s. 14 f.). Tiden strafflags ikraftträdande varierade straff- tiderna för de livstidsdömda. För den som dömts till döden men genom nåd fått dödsstraffet omvandlat till straffarbete på livstid beviljades nåd efter en strafftid på 20–. I vissa fall kunde strafftider förekomma. Den som direkt dömts till straffarbete på livstid för mord eller dråp skulle regelmässigt av- tjäna 15–innan nåd beviljades. Efter dödsstraffets avskaffande blev 15–strafftid praxis för alla som dömts till livstid för uppsåtligt dödande. Livstidsdömda för brott där dödande inte ingick benådades efter en strafftid på 10–. Strafftiderna räknades i samtliga fall från den dag då domen vann laga kraft och verkställigheten av livstidsstraffet påbörjades. Bakgrund och gällande rätt i många fall kunde uppgå till mellan ett och , inräknades således inte (Rydgren, , a.a., s. 16 f.). Nådebesluten utformades på så sätt att nåden förverkades om den frigivne på nytt begick brott. Vid återfall i brott återintogs den frigivne i fängelse för fortsatt verkställighet av livstidsstraffet. Från detta kunde han friges endast genom ett nytt nådebeslut (Rydgren, , a.a., s. 17). skedde vanligen frigivning genom benådning av livstidsdömda efter 15–och ibland kunde än komma i fråga. Nådebeslutet innebar att den frigivne blev under- kastad en prövotid . Om han återföll i brott förverkades nåden och han fick fortsätta att verkställa livstidsstraffet. Nåden kunde förverkas även efter prövotidens utgång om den benådade begick brott som störde den allmänna säkerheten. skedde ytterligare en minskning av strafftiderna till 10–och nåden kunde inte längre förverkas efter prövotidens utgång (Rydgren, , a.a., s. 18). mildrades nådepraxis för de livstidsdömda. Den blev också fastare och mer likartad. Det blev således ovanligt att någon fick avtjäna avsevärt längre strafftid än övriga livs- tidsdömda. Praxis kom att innebära att domen på livstids straffarbete av nåd omvandlades till straffarbete . Från detta straff blev den dömde villkorligt frigiven enligt vanliga regler, vilket vanligen innebar frigivning efter två tredjedelar av tiden, dvs. Liksom tidigare inräknades inte häktningstiden. De tidigare särskilda reglerna om förverkande av nåden togs bort och i stället kunde den villkorligt medgivna friheten förverkas enligt vanliga regler (Rydgren, , a.a., s. 19 f.). ikraftträdande innebar inledningsvis ingen förändring av de livstidsdömdas strafftider. Från början av 1970- talet ändrades dock praxis något. Dels blev det vanligare att livstidsstraff tidsbestämdes till , dels beviljade regelmässigt villkorlig frigivning efter halva tiden om inga särskilda skäl talade däremot. En livstidsdömd blev således normalt frigiven efter att ha avtjänat i anstalt (Rydgren, , a.a., s. 72 f.). frigavs 19 personer från livstidsstraff. Nio fick straffet omvandlat till fängelse och åtta till . I ett fall tidsbestämdes straffet till och i ett annat till (). I samtliga dessa fall utom ett beviljade Kriminal- Bakgrund och gällande rätt vårdsnämnden villkorlig frigivning efter halva tiden (Rydgren, , a.a., s. 74). Det kan nämnas att , när regler infördes om obligatorisk avräkning av anhållnings- och häktningstider avseende fängelse , anpassades praxis i nådeärendena till detta. Ända var praxis för livstidsdömda att straffet tidsbestämdes till 14–och att villkorlig frigivning kunde påräknas efter halva tiden. Regeringens nådepraxis synes ha skärpts . De tidsbestämningar som har skett har legat och kan villkorlig frigivning ske tidigast efter två tredjedelar av det tidsbestämda straffet. I utred- ningens direktiv anges som en förklaring till detta att införandet av möjligheter att döma ut längre tidsbestämda straff har medfört ett behov av att anpassa de omvandlade livstidsstraffen till de nya, högre straffskalorna. En annan viktig förklaring är enligt direktiven att tidsbestämningen av livstidsstraff i allt högre grad sker efter en individuell bedömning av brottet och den dömdes förhållanden. En sammanställning av tidsbestämningar av livstidsstraff från och med ikraftträdande återfinns i bilaga 3. Enligt 11 kap. 13 § första stycket regeringsformen får regeringen genom nåd efterge eller mildra en brottspåföljd eller annan sådan rättsverkan av brott samt mildra eller efterge annat liknande av myndighet beslutat ingrepp avseende enskilds person eller egendom. I bestämmelsens andra stycke anges att, när synnerliga skäl föreligger, regeringen får förordna att vidare åtgärd för att utreda eller lagföra brottslig gärning inte skall äga rum, s.k. abolition. Regeringen kan genom nåd medge bland annat –befrielse från påföljden, –befrielse från återstoden av ett fängelsestraff, –nedsättning av fängelsestraffets längd, –utbyte av fängelsestraffet mot en annan ingripande påföljd, –uppskov med eller avbrott i verkställigheten av ett fängelsestraff, –att påföljden i en dom skall avse även brott i en tidigare eller senare meddelad dom, Bakgrund och gällande rätt –omedelbar frigivning, omedelbar villkorlig frigivning eller villkorlig frigivning viss dag, eller –att vid förvandlingsstraff (bötesförvandling) sökanden får möjlighet att betala böterna trots att verkställigheten av förvandlingsstraffet har inletts. Regeringen kan även genom nåd mildra eller efterge utvisning, förverkande och näringsförbud. När det gäller livstidsdömda innebär nådebeslutet så gott som alltid att livstidsstraffet tidsbestäms. Det finns dock ett exempel där den livstidsdömde beviljades omedelbar frigivning utan att straffet tidsbestämdes. är diskretionärt och ensidigt. Det innebär bland annat att ingen kan kräva att bli benådad eller att få del av skälen till ett nådebeslut. Det är därför inte möjligt att tala om någon praxis i den meningen att nåd skall beviljas när vissa omständigheter är för handen. Eftersom en livstidsdömd som beviljas nåd oftast får sitt livstidsstraff omvandlat till ett tidsbestämt straff, kan man dock tala om en praxis vad gäller själva tidsbestämningen. De nådeskäl som oftast brukar åberopas är följande. –Medicinska skäl (såväl fysisk som psykisk sjukdom) –Tredjemansskäl (hänsynen till anhöriga) –Sociala skäl – Rehabiliteringsskäl –Arbetsskäl och ekonomiska skäl –Teknisk nåd (verkställighetssituationer som leder till stötande resultat) –Allmänt humanitära skäl (en helhetsbedömning där bland annat brottets karaktär, allmänpreventiva hänsyn och personens ålder får betydelse) De omständigheter som beaktas i ett nådeärende är framför allt sådana som inträffat efter domstolens prövning. Lagen (1974:579) om handläggning av nådeärenden innehåller endast två paragrafer. Enligt 1 § prövas nådeärenden av regeringen i enlighet med vad som föreskrivs i 11 kap. 13 § första stycket regeringsformen. I lagens andra paragraf stadgas att innan rege- ringen avgör ett nådeärende skall den, om särskild anledning före- ligger, inhämta yttranden från eller från Regeringsrätten. Dessa domstolar är vid avgivandet av yttrande Bakgrund och gällande rätt domföra med tre ledamöter. Sådana yttranden inhämtas dock numera ytterst sällan. Handläggningen av nådeärenden sker på och internationellt rättsligt samarbete (BIRS). När ett ärende kommer in till departementet det på en rotel, där en handläggare bereder ärendet inför regeringens beslut. När ärendet är färdigberett föredras det för enhetschefen. Därefter föredras det för justitieministern som i sin tur föredrar ärendet för regeringen. I handläggningen ingår inhämtande av nödvändig utredning, t.ex. domar, personutredning och anstaltsjournaler. Enligt 9 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. får departementet, liksom i de fall den skall avge yttrande, i nådeärendena inhämta yttrande från frivårdsmyndig- heten, upplysningar från socialnämnden enligt lagens 6 § eller förordna om läkarintyg enligt lagens 7 §. Även andra remisser kan förekomma. I de nådeärenden som rör livstidsdömda inhämtas yttranden från , om ett sådant yttrande inte bedöms sakna betydelse. Styrelsen inhämtar inför sitt yttrande uppgifter från bland annat de anstalter där den livstidsdömde vistas eller har vistats samt psykiatrisk eller psykologisk utredning om den dömde. Även denna utredning ingår normalt i regeringens beslutsunderlag. Bedömningen i nådeärenden som gäller livstidsdömda skiljer sig vanligen från bedömningen i övriga nådeärenden.