sou · GQB346 · 2003-01-01 00:00:00 — rätthållas genom ett system av passiva barriärer. Det anges vissa krav på barriärernas funktion och konstruktion. Vidare ställs krav på säkerhetsanalyser innan slutförvaret upp- förs, innan det tas i drift och innan det försluts. Analyserna skall omfatta de förhållanden, händelser och processer som kan leda till spridning av radioaktiva ämnen efter förslutningen. Som huvudscenario vid analyserna bör gälla den troliga utvecklingen av yttre betingelser och realistiska antaganden om de inre be- tingelserna för slutförvaret. Även andra scenarier bör analyseras, liksom brist på kunskap och andra ovissheter i beräkningsför- utsättningarna för scenarierna. Enligt föreskrifterna skall en säkerhetsanalys omfatta så som barriärfunktioner behövs. Om ett slutförvar är avsett för långlivat avfall kan därför analysen behöva omfatta scenarier som tar hänsyn till större förväntade klimatförändringar, främst i form av kommande nedisningar. Som ett tidsmått anges att nästa fullständiga glaciationscykel beräknas till storleksordningen 100 . 5.1Ett nytt regelsystem införs Frågor om lokalisering, byggande och drift av kärntekniska anläggningar – däribland anläggningar för förvaring av kärnavfall – är noga reglerade i lag. Det finns här två slag av lagstiftning: dels sådan som gäller miljöstörande verksamhet i allmänhet, dels sådan som särskilt gäller kärnsäkerhet och strålskydd. Det blir därför fråga om ett omfattande prövningsförfarande. trädde (1998:808) i kraft. Genom balken samordnas och skärps de lagregler som rör frågor om miljöskydd och hushållning med mark- och vattenresurser. Det överordnade målet för balken är att främja en hållbar utveckling och att tillförsäkra nu levande och kommande gene- rationer en god livsmiljö. Balken innehåller regler till skydd för människors hälsa och miljön, värdefulla natur- och kulturmiljöer och den biologiska mångfalden. Balken ersatte bl.a. tre av de lagar som tidigare hade reglerat vissa verksamheter med betydande miljöpåverkan, nämligen lagen om hushållning med naturresurser m.m. (naturresurs- lagen), miljöskyddslagen och vattenlagen. Här kan erinras om vad prövningen enligt dessa lagar gällde: Prövningen enligt naturresurslagen (4 kap.) gjordes av rege- ringen och avsåg främst en allsidig prövning av verksamhetens tillåtlighet och lokalisering utifrån den fysiska riksplane- ringens intressen. Prövningen enligt miljöskyddslagen gjordes bl.a. av för miljöskydd och avsåg påverkan till följd av miljöfarlig verksamhet, utom sådan påverkan som härrör från joniserande strålning. Prövningen enligt vattenlagen gjordes av vattendomstol och gällde ingrepp i vattenförhållanden. Dessa tre lagar har alltså arbetats in i . Bestämmel- serna i 4 kap. naturresurslagen om regeringens tillåtlighets- prövning återfinns i huvudsak i 17 kap. . Bestämmel- serna i miljöskyddslagen om prövning av miljöfarlig verksamhet har sin motsvarighet i 9 kap. . Bestämmelser om vattenverksamhet som bygger på vattenlagen återfinns främst i 11 kap. . I stora delar är det materiella innehållet i lagstiftningen oförändrat. Det finns dock betydelsefulla nyheter. innehåller ett kapitel med rättsligt bindande prin- ciper och allmänna hänsynsregler som skall gälla för all verk- samhet och alla åtgärder enligt balken. Regeringen bemyndigas att föreskriva om s.k. miljökvalitetsnormer för vissa geografiska områden. Skärpta och utökade krav på miljökonsekvensbeskriv- ningar införs. Prövning enligt balken skall – till skillnad från vad som gällde vid prövningen enligt miljöskyddslagen – omfatta också effekter av den joniserande strålningen. och vattendomstolarna har ersatts med en ny organisation. Enligt balken prövas ansökningar om vattenverksamhet och om mera omfattande miljöfarlig verksamhet i första instans av regionala miljödom- stolar. Dessas domar och beslut får överklagas till Miljööver- domstolen. Den särskilda lagstiftning som gäller säkerhet och strålskydd i kärntekniska anläggningar finns i lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet, vanligen kallad kärntekniklagen, och strålskydds- lagen (1988:220). Dessa lagar har inte arbetats in i utan gäller med vissa ändringar även i fortsättningen. Prövningen enligt kärntekniklagen görs i alla större tillstånds- ärenden av regeringen och gäller bl.a. säkerheten vid kärntek- niska anläggningar och vid hanteringen m.m. av kärnämnen och kärnavfall. Prövningen enligt strålskyddslagen görs i regel av strål- skyddsmyndigheten () och gäller skydd mot skadlig verkan av strålning. För verksamhet som prövas enligt kärntekniklagen behövs i regel inget särskilt till- stånd enligt strålskyddslagen, men myndigheten kan ställa upp kompletterande villkor för strålskyddet. Alltså kommer regeringen liksom tidigare att – vid sidan av sin allmänna prövning av tillåtlighet och lokalisering enligt 17 kap. – särskilt pröva kärntekniska anläggningar från säkerhets- och strålskyddssynpunkt. I de följande avsnitten (5.2–5.4) görs ett försök att närmare beskriva de lagregler som gäller sedan har trätt i kraft. Tonvikten läggs på bestämmelser som väntas få betydelse vid prövningen av frågor om hantering och förvaring av kärn- avfall. Till grund för beskrivningen ligger, förutom själva lagtexterna, de följdförordningar som har utfärdats av regeringen. Väsentliga för förståelsen av det nya regelsystemet är uttalanden i miljöbalkspropositionen (prop. 1997/98:45) och i proposi- tionen om följdlagstiftning till balken (prop. 1997/98:90). har det övergripande syftet att främja en hållbar utveckling (1 kap.). Samtliga bestämmelser i balken skall tilläm- pas så att detta syfte bäst tillgodoses. Detta innebär en vidare tillämpning av bestämmelser som har sina förebilder i natur- resurslagen och miljöskyddslagen m.fl. tidigare lagar, eftersom var och en av dessa lagar hade ett begränsat syfte. En viktig nyhet i är att vissa allmänna hän- synsregler görs rättsligt bindande (2 kap.). Vid all prövning och tillsyn enligt balken är verksamhetsutövaren skyldig att visa att hänsynsreglerna följs. Dessa regler bygger på internationellt vedertagna miljöprinciper som har kommit till uttryck bl.a. i vissa miljökonventioner och i . Den som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet skall kunna visa att verksamheten kan bedrivas på ett miljömässigt godtagbart sätt. Verksamhetsutövaren är skyldig att i förväg skaffa sig den kunskap som behövs för att skydda människors hälsa och miljön mot skador eller olägenheter. Verksamhetsutövaren skall vidta alla de försiktighetsmått som behövs för att förebygga, hindra eller motverka skador eller olägenheter. Principen om förorenarens betalningsansvar. Den som för- orsakar miljöstörningar är skyldig att bekosta de åtgärder som behövs för att förebygga eller avhjälpa skador eller olägen- heter. Bästa möjliga teknik skall användas vid både uppförande och drift. För verksamheten skall väljas en sådan plats som är lämplig med hänsyn till syf- ten och där ändamålet kan uppnås med minsta intrång och olägenhet för människors hälsa och miljön. Hushållnings- och kretsloppsprinciperna. Verksamhetsutöva- ren skall hushålla med råvaror och energi samt utnyttja möj- ligheterna till återanvändning och återvinning. Verksamhetsutövaren skall undvika att använda kemiska produkter som medför risker för män- niskors hälsa och miljön om de kan ersättas med mindre far- liga produkter. Vid tillämpningen av dessa allmänna hänsynsregler skall en skälighetsregel iakttas. Denna regel innebär att kraven skall vara miljömässigt motiverade utan att det kan anses orimligt att upp- fylla dem. Vid bedömningen av vad som är rimligt skall särskilt beaktas nyttan av skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått jämfört med kostnaderna för sådana åtgärder. Liksom i tidigare lagstiftning förutsätts alltså en skälighetsavvägning, men miljö- balkens bestämmelser får ses som mer restriktiva mot sådana intressen som står emot miljö- och hälsoskyddsintresset. Bestämmelserna i naturresurslagen om hushållning med mark och vatten fördes över till utan ändringar i sak. Syftet med bestämmelserna är att mark- och vattenområden skall an- vändas för sådana ändamål för vilka de är mest lämpade. slag av områden, särskilt sådana som är av riksintresse för ett antal angivna ändamål, skall åtnjuta skydd (3 kap.). Vidare inne- bär bestämmelserna långtgående restriktioner för exploaterings- företag och andra ingrepp i miljön i delar av landet, bl.a. i fjällvärlden, i vissa kustområden och älvdalar, kring några samt på och (4 kap.). Ett helt nytt inslag i lagstiftningen är bestäm- melser om miljökvalitetsnormer (5 kap.). Regeringen får för vissa områden eller hela landet fastställa sådana normer, och i nor- merna skall anges tillåtna nivåer på föroreningar eller störningar. Av stor betydelse för den kommande behandlingen av frågor om förvaring av kärnavfall är bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar och annat beslutsunderlag (6 kap.). Redan tidigare fanns i naturresurslagen och miljöskyddslagen m.fl. lagar bestämmelser om att ansökningar om tillstånd skall innehålla en miljökonsekvensbeskrivning (MKB). bestämmelser innebär en skärpning och utvidgning av dessa krav. Syftet är liksom tidigare att möjliggöra en samlad bedömning av effekterna på människors hälsa och miljön av en planerad verksamhet eller åtgärd. bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar har utformats med sikte på att frågor om påverkan på miljön skall komma in på ett så tidigt stadium som möjligt av besluts- processen. Den allmänhet som berörs skall ges bättre möjlig- heter att medverka i processen och att påverka innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning. Bestämmelserna innebär bl.a. en anpassning till EG-rätten, närmare bestämt det s.k. MKB-direk- tivet (rådets direktiv /337/EG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, ändrat genom direktiv /11/EG). Enligt de nämnda bestämmelserna är alla som avser att bedriva tillståndspliktig verksamhet skyldiga att före en ansökan med tillhörande miljökonsekvensbeskrivning samråda med och med enskilda som kan antas bli särskilt berörda. Som underlag för samrådet skall lämnas uppgifter om den planerade verksamhetens lokalisering, omfattning, utform- ning och förutsedda miljöpåverkan. Med särskilt berörda en- skilda avses framför allt närboende. Om vid ett sådant s.k. tidigt samråd enligt 6 kap. 4 § finner att verksamheten kan antas medföra en betydande miljöpåverkan skall ett utökat samråd med miljökonsekvens- bedömning enligt 6 kap. 5 § genomföras. Vid ett sådant för- farande skall den som avser att bedriva verksamheten samråda också med övriga statliga myndigheter och med de kommuner, den allmänhet och de organisationer som kan antas bli berörda. Samrådet skall avse bl.a. innehåll och utformning av miljökon- sekvensbeskrivningen. regler om utökat samråd innefattar också be- stämmelser om samråd med andra länder där en planerad verk- samhet i kan antas medföra betydande miljöpåverkan. Dessa bestämmelser bygger bl.a. på den s.k. Esbokonventionen om miljökonsekvensbeskrivningar i ett gränsöverskridande sam- manhang. har utsetts till ansvarig myndighet i för tillämpningen av bestämmelserna. Förfarandet med utökat samråd syftar till att förstärka infly- tandet för myndigheter och andra berörda under planeringssta- diet, som underlaget för den som skall upprätta en miljökonsekvensbeskrivning breddas. De nya reglerna får ses mot bakgrund av att EG-rätten ställer högre krav på miljö- konsekvensbeskrivningen än vad som tidigare gällde i , som kravet på utökat samråd är begränsat till verksam- heter som antas medföra betydande miljöpåverkan. I miljöbalkspropositionen framhölls att rätten för allmänheten att delta i och påverka utformningen av den planerade verk- samheten och den miljökonsekvensbeskrivning som skall göras är av avgörande vikt. Allmänhetens medverkan i ett tidigt skede av MKB-arbetet antas förbättra både effektiviteten och kvalite- ten i beslutsprocessen. Begreppet berörd allmänhet skall enligt propositionen ges en vidsträckt tolkning. Bland de organisationer som kan vara be- rörda nämns miljö- och naturvårdsorganisationer, särskilt sådana som är verksamma på den ort där verksamheten planeras. rådet skall ske så tidigt att i praktiken grundläggande föränd- ringar är möjliga, t.ex. att den föreslagna lokaliseringen kan ändras. innehåller inte bara regler om samrådsförfarandet utan även bestämmelser om vad en miljökonsekvensbeskrivning skall innehålla. Förutom alla de uppgifter som behövs för en samlad bedömning av den planerade verksamhetens eller åtgär- dens effekter på miljön och på hushållningen med resurser krävs en redovisning av alternativa platser och alternativa utform- ningar. Sökanden måste också motivera varför ett visst alternativ har valts och beskriva konsekvenserna av att verksamheten eller åtgärden inte kommer till stånd (brukar benämnas nollalterna- tivet). Motsvarande bestämmelser fanns tidigare i en förordning knuten till naturresurslagen. I samband med att trädde i kraft utfärdades en ny förordning (1998:905) om miljö- konsekvensbeskrivningar. Där finns bestämmelser bl.a. om hur en upprättad miljökonsekvensbeskrivning skall kungöras och hållas tillgänglig. I en bilaga till förordningen finns en förteck- ning över verksamheter som alltid skall antas medföra betydande miljöpåverkan. För sådana verksamheter blir det automatiskt fråga om utökat samråd med miljökonsekvensbedömning enligt 6 kap. 5 § när en miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas. Till denna kategori räknas bl.a. anläggningar för för- av kärnavfall. MKB-regler skall tillämpas även vid krav på miljökonsekvensbeskrivningar enligt andra lagar, t.ex. kärntek- niklagen och strålskyddslagen. Detta gäller både i fråga om innehållet i en miljökonsekvensbeskrivning och förfarandet när den upprättas. bestämmelser om miljöfarlig verksamhet (9 kap.) bygger huvudsakligen på den tidigare miljöskyddslagen. Som nämnts är en viktig skillnad att definitionen av miljöfarlig verk- samhet i balken har vidgats så att den omfattar även sådan verk- samhet som kan medföra olägenheter för omgivningen genom joniserande strålning. Liksom tidigare skall regeringen få föreskriva tillståndsplikt för vissa slag av miljöfarlig verksamhet. Detta har skett i förord- ningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Att uppföra en anläggning för förvaring av kärnavfall hör till de verksamheter som i bilaga till förordningen står i den s.k. A- listan och som därmed skall prövas av miljödomstol. De delar av vattenlagen som har miljörättslig karaktär har delvis arbetats in i (11 kap.). Hit hör bestämmelser om vattenverksamhet, som omfattar bl.a. ingrepp i grundvatten- förhållanden. I regel är vattenverksamhet tillståndspliktig, och ansökan om tillstånd prövas av miljödomstol. Bestämmelser om regeringens tillåtlighetsprövning – motsva- rande tidigare bestämmelser i 4 kap. naturresurslagen – finns i 17 kap. . Sådan prövning är obligatorisk för ett antal verksamheter inom industri-, energi- och trafikområdena, bl.a. anläggningar för kärnteknisk verksamhet. Liksom tidigare skall alltså regeringen som ett grundläggande led i prövningskedjan pröva verksamheter som har stor påverkan på miljön eller hus- hållningen med mark- och vattenresurser. Samma miljökrav skall gälla vid denna prövning som vid annan prövning enligt miljö- balken, vilket innebär att regeringen vid sin prövning skall iaktta bl.a. de allmänna hänsynsregler som finns i 2 kap. balken. I miljöbalkspropositionen angavs som motiv för regeringens tillåtlighetsprövning att det bör finnas ett politiskt ansvar för stora eller på andra sätt viktiga verksamheter som har betydelse för samhällsplaneringen i stort. Vid prövningen blir det ofta fråga om en sammanvägning av konkurrerande eller motstridiga intressen som bör göras utifrån ett nationellt perspektiv. Vidare framhölls att regeringens prövning bör ske i ett för- hållandevis tidigt skede i processen och att prövningen skall gälla främst tillåtligheten, dvs. om en verksamhet skall få komma till stånd. I frågan om tillåtlighet ingår verksamhetens lokalisering. Regeringen bör även kunna bestämma särskilda villkor för att tillgodose allmänna intressen. I underlaget för regeringens beslut skall ingå en miljökonsekvensbeskrivning. Regeringens beslut i tillåtlighetsfrågan enligt 17 kap. miljö- balken blir styrande för det beslut om tillstånd som fattas av miljödomstol eller annan prövningsmyndighet. Om regeringen har fattat ett positivt beslut skall myndigheten besluta om det närmare innehållet i tillståndet och vilka villkor som skall gälla för tillståndet. Prövningen begränsas alltså till de frågor som inte redan har prövats av regeringen. Normalt skall miljödomstolen eller annan myndighet som skall pröva tillståndsfrågan även bereda ärendet inför regeringens tillåtlighetsprövning. Den närmare förfarandet beskrivs i av- snitt 5.4. Vid prövning av ett ärende enligt 17 kap. får regeringen tillåta verksamheten endast om kommunfullmäktige har tillstyrkt det. Kommunen där den planerade verksamheten är tänkt att lokaliseras har alltså vetorätt. När det gäller vissa verk- samheter av stort nationellt intresse, bl.a. mellanlagring eller slutlig förvaring av kärnämne eller kärnavfall, har emellertid regeringen möjlighet att under vissa förutsättningar ge tillåtelse till lokalisering utan kommunens tillstyrkan, den s.k. veto- ventilen. Bestämmelserna fördes utan ändringar över från 4 kap. naturresurslagen. Frågan om vetorätten och vetoventilen be- handlas närmare i avsnitt 13.2. Motivet för den kommunala vetorätten är främst kommunens dominerande inflytande över markanvändning och byggande på lokal nivå enligt (1987:10). Enligt denna lag antar kommunen översiktsplaner, detaljplaner och områdes- bestämmelser samt ger bygglov. Ett anläggningsprojekt kan i praktiken knappast genomföras utan kommunens medverkan, även om projektet har tillåtits av regeringen. Det har därför setts som naturligt att regeringens prövning av tillåtligheten och loka- liseringen enligt 17 kap. skall vara avhängig av kom- munens tillstyrkan. Man kan utgå från att en kommun som har lämnat sin tillstyrkan i samband med regeringsprövningen också är beredd att fatta de nödvändiga följdbesluten enligt annan lag- stiftning. 5.3Kärntekniklagen, strålskyddslagen och finansieringslagen Vid sidan av regelsystemet i finns särskilda regler för prövning av kärntekniska anläggningar i lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen). Denna lag innehåller bestämmelser om bl.a. uppförande, innehav eller drift av kärn- tekniska anläggningar, däribland anläggningar för hantering, be- arbetning eller förvaring av kärnämne eller kärnavfall. Begreppet kärnämne i lagen omfattar bl.a. använt kärnbränsle som inte har placerats i slutförvar, t.ex. sådana bränsleelement som mellan- lagras i CLAB. Begreppet kärnavfall omfattar sådant kärnbränsle som har placerats i slutförvar, jämte visst annat radioaktivt avfall från kärntekniska anläggningar. Kärntekniklagen är en säkerhetslag. Ett huvudsyfte med lagen är att så långt som möjligt begränsa riskerna för olyckor och utsläpp av radioaktivitet från anläggningarna. Ett annat syfte är att uppfylla internationella åtaganden om bl.a. icke- spridning av kärnvapen. Frågor om tillstånd enligt kärntekniklagen prövas i alla större ärenden av regeringen. För tillstånd får ställas sådana villkor som behövs med hänsyn till säkerheten. Ytterligare villkor med hän- syn till strålskyddet får ställas med stöd av strålskyddslagen (1988:220). Särskilt tillstånd enligt denna lag behövs dock i regel inte för verksamhet som prövas enligt kärntekniklagen. Kärntekniklagen och strålskyddslagen gäller båda parallellt med . Vid tillståndsprövning enligt de båda först- nämnda lagarna skall ett antal bestämmelser i tilläm- pas. Detta gäller bl.a. de allmänna hänsynsreglerna i balken. Hänsyn skall också tas till miljökvalitetsnormer enligt balken. Vidare har i båda lagarna införts regler om miljökonsekvens- beskrivningar som hänvisar till reglerna i . Enligt både kärntekniklagen och strålskyddslagen är den som har tillstånd att inneha eller driva en kärnkraftsreaktor skyldig bl.a. att på ett säkert sätt hantera och slutförvara kärnavfall som uppkommer i verksamheten. Tillståndshavaren är också skyldig att avveckla och riva anläggningar i vilka verksamheten inte längre skall bedrivas. För att dessa skyldigheter skall kunna fullgöras krävs i 12 § kärntekniklagen att tillståndshavarna till kärnkraftsreaktorer skall bedriva en allsidig forsknings- och utvecklingsverksamhet. De skall upprätta ett program för en sådan verksamhet i samråd med övriga reaktorinnehavare. Programmet skall dels innehålla en översikt över samtliga åtgärder som kan bli behövliga, dels närmare ange de åtgärder som avses bli vidtagna inom . Programmet skall redovisas för att granskas och utvärderas. I samband med granskningen får regeringen ställa upp villkor för den fortsatta verksamheten. Som närmare beskrivs i avsnitt 6 utarbetar SKB för de berörda kraftföretagens räkning ett sådant program, det s.k. FUD-pro- grammet. I kärntekniklagen läggs ansvaret för finansieringen av dessa aktiviteter på reaktorinnehavarna. Närmare bestämmelser finns i lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. (finansieringslagen). Enligt denna lag skall reaktorinnehavarna betala avgifter för att finansiera omhän- dertagandet av använt kärnbränsle och annat radioaktivt avfall från reaktorerna jämte den forsknings- och utvecklingsverksam- het som föreskrivs i kärntekniklagen. Avgiftsmedlen fonderas i Kärnavfallsfonden i avvaktan på att de behöver användas för de avsedda ändamålen. Marknadsvärdet av fondens tillgångar vid utgången av uppgick till ca . Avgifterna skall täcka även vissa andra kostnader, främst kostnaderna för information till allmänheten i frågor som gäller hantering och slutförvaring av använt kärnbränsle och kärnavfall. Frågor om kommunernas användning av dessa avgiftsmedel behandlas i avsnitt 13.3. I detta sammanhang kan nämnas att statens kostnader för Kärnkraftinspektionens och delar av verk- samheter också täcks av reaktorinnehavarna genom ett särskilt avgiftssystem. Införandet av har inneburit betydande förändringar i förfarandet när ansökningar om tillstånd att bedriva en verk- samhet skall prövas. En grundtanke i balken är att alla mål och ärenden skall behandlas inom ramen för samma prövnings- system. Här skall göras ett försök att beskriva hur en kommande ansökan om att uppföra en anläggning för slutförvaring av kärn- avfall är avsedd att behandlas. Det bör betonas att vissa frågor om prövningsförfarandet kommer att kunna klarläggas först när det har utbildats en praxis genom regeringens och miljödom- stolarnas beslut. Som redan framgått hör anläggningar för slutförvaring av kärnavfall till den kategori av miljöfarlig verksamhet som alltid skall antas medföra betydande miljöpåverkan och som skall tillståndsprövas av miljödomstol i första instans. Därtill kommer prövning av regeringen med avseende på såväl tillåtlighet och lokalisering enligt 17 kap. som säkerhet och strål- skydd enligt kärntekniklagen. Samma regler gäller också för prövningen av flertalet andra kärntekniska anläggningar, som t.ex. ett mellanlager eller en inkapslingsanläggning för använt kärnbränsle. Ansökan om tillstånd enligt inges till den regio- nala miljödomstolen. I balken finns regler för vad ansökan skall innehålla. Bland annat krävs uppgift om samråd som har ägt rum inför utarbetandet av den miljökonsekvensbeskrivning som skall ingå i ansökan. Domstolen skall ta ställning till om miljökonsekvens- beskrivningen uppfyller kraven enligt 6 kap. . Man kan utgå från att detta sker på ett tidigt stadium eftersom en godtagbar miljökonsekvensbeskrivning utgör en förutsättning för att en ansökan skall kunna prövas i sak. Domstolens ställ- ningstagande får tillkännages antingen genom ett särskilt beslut eller i samband med att målet avgörs.