sou · GQB3108d4 · 2003-01-01 00:00:00 — Under förutsättning att styrkor landat i kunde Natostödet till de svenska markstrids- krafterna främst ske i form av flygstridskrafter. Även Nato:s markstridskrafter skulle kunna komma att ingripa. Detta bedömdes dock som mindre sannolikt, utom möjligen för norska förband. Vid diskussionerna i militärledningen om Studie 73, och , framhöll arméchefen att planer för insats redan borde föreligga och ifrågasatte om inte ett stort antal baser skulle ges handlingsfrihet för att kunna motta hjälp även om den kanske inte skulle behövas. Chefen för marinen betonade att fler personer borde orienteras om militärledningens över- Samverkan med andra länder väganden, såsom ledamöter i försvarsutskott, så att dessa inte skulle bli överraskade. Överläggningarna i militärledningen berörde perspektivplanen för försvarsmakten, varvid noterades att försvars- ministern försvarsbeslut deklarerat att förberedelse och överläggningar för militär samverkan med andra länder var helt uteslutna. Man underströk dock behovet av materielhjälp i krigssituationer (chefen armén), och att tidig reaktion skulle underlätta förhandlingar med tredje part (Nato). Det betonades att möjligheten till förhandlingar med en angripare övervärderats. Det var viktigare att förhandla med dennes huvudmotståndare. I perspektivplansdiskussionerna i militärledningen talades dock mindre om hjälp utifrån och mer om behovet av ändrad säkerhetspolitisk inriktning, eller att ompröva säkerhetspoli- tiken. Representanten för FOA framhöll exempelvis vid möte : I den mån man bedömer att vi även med förändrade operativa prin- ciper i många möjliga och rimliga konfliktsituationer har små möjlig- heter att med försvarsmakten verka krigsavhållande, finns anledning ompröva säkerhetspolitiken. Vid militärledningens möte föreslog chefen för marinen att beskrivningen av förutsättningarna för den mobi- liserade krigsmakten i planeringen skulle kompletteras med uppgif- ten att vi inte strider ensamma, och att det var orimligt att utgå från att i storkrig skulle strida isolerat. Marinchefen häv- dade att det innebar en stor risk att ge miloledningarna en fullkomligt fel bild av verkligheten genom att inte ta upp frågor om hjälp och understöd. Även så sent som diskute- rades inom militärledningen att försvaret måste förberedas i andra riktningar än de vanliga och om flexibilitet och alternativa krigs- förberedelser. Detta förefaller vara den sista referensen i militärledningens protokoll om hjälp utifrån och alternativ säkerhetspolitik. Därefter kom budgetfrågorna att dominera. Det är för denne utredare uppenbart såsom materialet, och då i synnerhet protokollen från militärledningens möten, visar att det uppstod en tydlig förtroendeklyfta mellan regeringen och militären när det gällde synen på säkerhetspolitiken. försvarsbeslut med dess budgetbegränsningar skapade en betydande oro inom försvaret. Diskussioner och studier är ofta kritiska till den officiellt Samverkan med andra länder deklarerade säkerhetspolitiken med dess entydiga avvisande av tankar om hjälp utifrån. omsätts militärledningens över- väganden inte i konkreta förslag. Det förefaller som militär- ledningen genom att diskutera hjälp utifrån och ändring av säker- hetspolitiken sökte påverka regeringen i resursfrågan. Det är sålunda viktigt att notera att ingen genomarbetad planering, än mindre operativ planering, innefattande hjälp utifrån förekom . ingrep Försvarsdepartementet aktivt i utformningen av underlaget för försvarsbesluten. Framtagandet av detta hade tidigare letts av överbefälhavaren och Försvarsstaben. Reaktionen i militärledningen på detta ingrepp blev negativ och detta bidrog till motsatsförhållandet mellan regeringen och för- svarsmakten. Militärledningens diskussioner uttalade kritik bl.a. mot Försvarsdepartementets statssekreterare . Det talades också om en svag besättning på Försvarsdeparte- mentet. Inom militärledningen anfördes att denna såg sig själv som påle i köttet på Kungl. Maj:t (generaldirektören i FMV). Vidare anfördes att man borde tvinga regeringen känna obehag inför för- svarets otillräckliga resurser (chefen för marinen), tvinga rege- ringen ta konsekvenserna (ÖB) och förmå regeringen undvika att i detalj reglera (ÖB). Andra exempel på militärledningens otillfredsställelse med rege- ringen kom till uttryck vid mötet varvid en omarbet- ning av SSP föranledde överbefälhavaren att deklarera att total- försvaret var någorlunda i ordning men att det större problemet var avsaknaden av politiska beslutsfattningsstudier i . Granskningen av protokollen från militärledningens möten visar sålunda tydligt militärledningens frustration över neddragningen av försvarsutgifterna, oro över hur budgetminskningarna påverkade försvarsförmågan och missnöje med regeringens (försvars- ministerns) ökade engagemang i styrningen av försvaret. Inget tyder på att hjälp utifrån förberetts, än mindre planerats, trots det upprepade talet om hjälp och omprövning av säkerhetspolitiken. Samverkan med andra länder 7.7Frågan om operativ samverkan 7.7.1Förberedelser för eventuell samverkan perioden 1969 I samband med att general avgick som över- befälhavare överlämnade han ett antal icke registrerade äldre handlingar, vilka förvarats i överbefälhavarens säkerhets- skåp, till Försvarsstaben. Samtliga handlingar är från perioden 1961 och utgörs huvudsakligen av promemorior, varav en del kvalificerat hemliga, och handbrev.210 En del av handlingarna be- rörde förberedelser för militär samverkan med och . Att döma av (NPK:s) notförteckning har kommissionen inte haft tillgång till dessa handlingar. NPK har dock ingående berört förberedelserna för samverkan (avsnitt 6.1.1). Även om all denna dokumentation hade sin relevans för tiden som föregått den tidsperiod som denne utredare har att granska, är dokumenten som berör militär sam- verkan med och av intresse, dels eftersom de inte varit tillgängliga för NPK, dels för att de visar på hur ett sam- verkansarrangemang kunde gestalta sig i verkligheten, och för att de bidrar till bilden av säkerhetspolitiskt samarbete i . Förhandlingarna om ett skandinaviskt försvarsförbund bröt samman . Kort därefter presenterade försvarsstabschefen en promemoria för statsminister och försvarsminister om planläggning för viss militär sam- verkan med och . Denna promemoria föranledde inget beslut. En något omarbetad utgåva föredrogs för utrikesminister och sedan handlingen diskuterats i fattade regeringen beslut den 19 sep- tember 1949.211 Swedlunds förslag till områden för samarbete var indelade i tre grupper: a)Förberedelser av teknisk natur för att undersöka hur tråd- och radioförbindelser mellan länderna skulle ordnas liksom förbere- delser för att vid behov kunna samordna luftbevakning och jaktstridsledning. En samordning borde vidare direkt kunna ske med hänsyn till den fredstida verksamheten inom områdena flygräddningstjänst och militär väderlekstjänst. 210Uppgifter från försvarsmaktens chefsjurist . 211KH PM , CFst/Sekt II, Högkvarteret. Samverkan med andra länder b)Förberedelser för lantmilitär samverkan i vissa gränsområden, t.ex. Treriksröset och i Tröndelag. c)Vissa förberedelser rörande den verksamheten i Öre- sund och sjöfartsskyddet i . Det senare avsåg plan- läggning för konvojverksamhet längs . I Swedlunds promemoria framhölls vikten av att åtgärder kunde vidtas redan i fredstid. Att improvisera i krig tog och medförde förluster av personal och materiel. Det underströks ock- så att eventuella förberedelser skedde i former som inte var poli- tiskt bindande. Regeringens beslut innebar klartecken till punkt (a). Frågorna i grupp (b) skulle anstå. På det området medgavs förbere- delser för sjöfartsskydd medan inga åtgärder tills vidare skulle vidtas beträffande Öresundsfrågorna. senare beslöt rege- ringen att Försvarsstaben skulle få ha kontakter med avseende mineringar i Öresund.212 – i anslutning till Hjalmarsonaffären – begärde regeringen en redovisning av de förberedelser som gjorts. Vid den föredragning som gjordes påpekades att arbetet bedrivits under stor sekretess under ledning av respektive lands försvarsstabschef. Dessa, tillsammans med ländernas över- befälhavare, var de enda som hade full insyn. Arbetet hade bedrivits i små grupper (1 2 man/land), en för varje speciell uppgift, som inte hade inbördes kontakt. Planerna, som arbetet resulterat i, förvarades i respektive försvarsstab åtskilda från andra handlingar och hade inte delgivits underlydande myndigheter. Arbetet hade bedrivits på bilateral basis och planerna avsåg samarbete med nationellt försvar i respektive – inte samarbete med Nato. Tillsammans med skrevs fyra planer: 1.Plan för eventuellt samarbete mellan luftbevakning i och (Plan Lbev SN) (SN = , ) 2.Plan för eventuell samverkan mellan i vad rör väderlekstjänsten (Plan Väder SN) 3.Plan för eventuell samverkan mellan i vad rör signal- och kryptotjänsten (Plan Signal SN) . Samverkan med andra länder 4.Plan för eventuell samverkan mellan i vad rör gemensamt sjöfartsskydd (Plan Sjöfart SN), reviderad . Tillsammans med skrevs två planer: 1.Plan för eventuell samverkan mellan i vad rör signal- och kryptotjänst (Plan Signal DS) (DS = , ) 2.Plan för eventuellt samarbete mellan luftbevakningen i och (Plan Lbev DS) Någon fastställd plan för eventuell marin samverkan fanns inte, däremot fanns en studie i frågan. Föredragningen gjordes i närvaro av statsminister , utrikesminister och sex andra statsråd. frågade om avtalen var bindande och fick försäkringar om att så inte var fallet. Redan planernas rubricering eventuell visade att det inte fanns någon automatik i dem utan att de skulle börja tillämpas först efter regeringens beslut. anmärkte också att det syntes som om fler hade kännedom om planerna än vad som framgått vid före- dragningen. Den föredragande svarade att regeringsbeslutet hade föregåtts av diskussion i utrikesnämnden.213 Av de handlingar som generalen lämnade ifrån sig kan man sluta sig till att några av planerna skrivits tidigare än vad som ovan angivits och senare reviderats. De konkreta planerna finns dock inte kvar varför planeringens omfattning och huvud- sakliga innehåll inte kan anges. Däremot är i flera fall planernas missiv sparade med respektive försvarsstabschefers underskrifter. På ett område – sjöfartsskyddet – ger dock en annan handling, VPM rörande arbetet på Plan Sjöfart SN, en viss uppfattning om vad som planerades. Oceangående torrlastfartyg för räkning skulle vid den norska kusten snabbt och skyddat omlastas till kustfartyg och dessa kustfartyg skulle sedan i konvojer fram- föras inomskärs längs syd- och ostkust där så var möjligt.214 genomförde Försvarsstabens operationsledning en studie om hjälp utifrån.215 Också i denna studie utpekas ett antal områden för militär samverkan. Några länder, lämpliga att sam- verka med, angavs också och det var nu inte längre bara 213KH PM, , CFst/sekt 2, Högkvarteret. 214VPM av kommendörkapten , . 215Åke Mangård KH PM angående hjälp utifrån, . Samverkan med andra länder och som avsågs. Detta skall ses mot bakgrund av NPK:s uppfattning att intresse tidigt svalnade med tanke på att och i och med Natointrädet inte längre hade fullt operativt ansvar för sina respektive länder. I studien framhölls att ämnet var kontroversiellt och att med utökad samverkan en total överblick skulle försvåras, vilket bedömdes vara riskfyllt. Vad studien ledde till är inte känt. utbröt och relationerna mellan (Nato) och blev allt frostigare. Från svensk sida föreföll av ett tredje världskrig som något ej helt orealistiskt. Att i en sådan situation skulle kunna förbli neutralt bedömdes på militär sida som mindre troligt. Det är i denna säkerhetspolitiskt osäkra atmosfär som vissa planer för eventuell samverkan föreslås och beslutas. Sedan rege- ringen godkänt överbefälhavarens förslag att sam- verkan borde förberedas skrevs Plan Sjöfart SN, vilken sedan fast- ställdes . , skrev överbefälhavaren, generalen eller försvarsstabschefen generallöjtnanten , som senare efterträdde som ÖB, till regionala chefer och framhöll att dessa inte fick ta några kontakter med chefer utomlands. Regeringens beslut innebar att den ende som fick göra detta var försvarsstabschefen. Med operativ verksamhet avses – förenklat – den verksamhet, som militära stridskrafter används till, främst i krig. Neutralitets- visade i sitt betänkande att efter fortsatte att odla en del av de kontakter som tagits under kriget och att åren efter kriget aktivt verkade för ett försvarssamarbete med andra länder inom ramen för ett skan- dinaviskt försvarsförbund. Något sådant blev inte av men framåt talade både militärer och politiker helt öppet om att det svenska försvaret i krig måste kunna hålla ut så länge att hjälp utifrån hann fram. Och det var från väst sådan hjälp skulle komma. En del konkreta förberedelser vidtogs, enligt NPK, för att kunna ta emot bistånd t.ex. genom extra utbyggnad av vissa flygbaser, anskaffning av sambandsförbindelser och byggnation av en oljedepå för svensk räkning i . Förberedelser gjordes också för att skicka ut personal till andra länder men också att ta emot utländska representanter i . Livliga kontakter med väst- länder förekom – med regeringens tillstånd – för att undvika svensk isolering och för att skapa respekt för det svenska försvaret. Samverkan med andra länder Ytterligare förberedelser hade kunnat göras men det fanns också åtgärder, som inte kunde vidtas inom den alliansfria politikens ram. De förberedelser som ändå gjordes var unilaterala, dvs. det fanns inga överenskommelser eller garantier för någon hjälp utifrån. Syftet med förberedelserna var istället att skapa handlingsfrihet om svensk begäran om hjälp utifrån skulle hörsammas. kom fram till att åtminstone statsminister hade klart för sig att det svenska försvaret för att kunna stå emot ett angrepp från var beroende av militär hjälp från väst. Säkerhetspolitiska diskussioner inom regeringen fördes inom en mindre grupp och gruppen var sannolikt ännu mindre vid diskussioner om vad som skulle göras om angreps och neutralitetspolitiken därmed misslyckats. Men att bygga ett svenskt försvar på förutsättningen att hjälp västerifrån skulle komma var inte ägnat att skapa trovärdighet för den svenska neutralitetspolitiken. förklarade regeringen att det enda som låg utanför neutralitetspolitikens ram var alliansfördrag. I förarbetena till för- svarsbeslutet förde försvarsberedning ett ingående resonemang om militär hjälp utifrån. Men i beredningens slutliga underlag inför försvarsbeslutet var denna text struken. – i samband med den s.k. Hjalmarsonaffären – uttalade stats- minister att förberedelser och överläggningar för militär samverkan med medlemmar av en stormaktsallians var uteslutna (se avsnitt 7.6). Han skärpte därmed kraven på vad som var godtagbart. förklarade han dock att om angreps så var det klart att hjälp utifrån skulle sökas. I ÖB 65, överbefälhavarens underlag inför försvarsbeslutet (som dock fattades först ), pekade ånyo ÖB kortfattat på behovet av hjälp utifrån men detta fördes inte fram i försvars- utredningens betänkande SOU 1968:10. Att ändå förberedelser, diskussioner och livligt besöksutbyte förekom ansåg kommissionen inte vara en följd av att militär- ledningen agerade på egen hand utan regeringen måste ha varit informerad. Regeringen å sin sida hade att göra avvägningar mellan att kontakterna riskerade att kompromettera den svenska säker- hetspolitiken och önskan att ha kontakter för att skapa värdefulla förbindelser med väst. Kommissionen riktade ingen kritik mot regeringen utan framhöll att det väsentliga för regeringen synes ha varit att säkerställa hjälp vid ett sovjetiskt angrepp mot . Samverkan med andra länder skulle tvärtom ha varit oförenligt med ansvaret hos politisk och militär ledning att inte vidta åtgärder. blev det i det närmaste självklart för det officiella att förberedelser och överläggningar för militär samverkan var helt uteslutna. I politiska deklarationer upprepades principen om att måste avstå från att förbereda militär hjälp från utanförstående makter. Sådana deklarationer fanns också med i försvarsbesluten och framåt. 7.7.2 Förberedelser för operativt samarbete åren 1969 1989 Frågor om fortsatta förberedelser för samverkan i krig anordnades en konferens i på temat i det skugga. Till konferensen skrev den amerikanske amiralen , som var CNO (Chief of Naval Opera- tions, motsvarande chef för marinen) åren 1970 1974, ett underlag i vilket bl.a. uppgavs att upprätthöll A special relationship with that involved top secret briefings by Swedish Chiefs of Naval Operations (CNO) to US CNOs, visits to Swedish classified facilities; exchange of verbal commitments as to how we would conduct strategy and tactics in the event of a Soviet attack; very low key joint training exercises.216 Utredningen har både muntligt och skriftligt inhämtat underlag kring Zumwalts påståenden från amiralen , som var svensk marinchef under hela den tid som Zumwalt var amerikansk marinchef.217 har uppgivit att han inte hållit några hemliga eller topphemliga genomgångar för Zumwalt vare sig vid dennes besök i eller sina egna besök i . Vid ett USA-besök ombads av Zumwalt att berätta om hur såg på sin situation i det spända läget mellan öst och väst. framhöll att vid en konflikt skulle befinna sig i en gränszon. Som basområde skulle vara intressant för bägge parter. säkerhetspolitik måste därför bygga på det 216Dov S. Zakheim. The and the Nordic Countries During The Cold War. Utdrag ur Cooperation and Conflict, 1988. : , s. 121. Fri över- sättning: Särskilda relationer [upprätthölls] med som omfattade topphemliga genom- gångar av svenska marinchefer för amerikanska; besök i hemliga svenska anläggningar; utbyte av muntliga överenskommelser om hur vi skulle genomföra strategi och taktik vid ett sovjetiskt anfall; gemensamma utbildningsövningar på mycket låg nivå. 217Amiral brev till utredningen, , Säkerhetspolitiska utredningens arkiv. Samverkan med andra länder försvar vi hade och på den politiska kostnad som skulle drabba den som anföll oss. Det blev ingen diskussion i frågan. Zumwalt sade sig dock dela synen på läget och sade att om man ställde frågan om säkerhetspolitiska betydelse på sin spets skulle det kunna bli en kapplöpning om det svenska territoriet. Den enda överenskommelse som träffades var att de bägge skulle informera varandra om man bedömde att läget eller synen på läget ändrades. I fråga om besök uppger att Zumwalt fått se Muskö- anläggningen, som också visats den sovjetiske marinchefen liksom även andra marinchefer. Att gemensamma övningar på låg nivå förekommit dementeras av amiral . bedömer att Zumwalt förväxlat med något annat land – Zumwalt besökte marinchefer världen över. Amiral uppger också att han följt upp- maning håll goda kontakter med – det är av största be- tydelse. Beträffande low-key-övningar, dvs. övningar i liten skala och på låg nivå, har uppgifter om företeelsen i samband med örlogsbesök också förekommit från annat håll, bl.a. Ekot i . Uppgifterna föranledde regeringen att uppdra åt ÖB att utreda förekomsten av sådana av regeringen icke sanktionerade övningar. Överbefälhavarens undersökningar bekräftade delvis att övningar på låg nivå förekommit vid örlogsbesök. Amiralen , chef för marinen , har därefter för denna utredning bekräftat att spaning förekom i samband med örlogs- besök.218 för besökarna var ju känd i det officiella tillståndet att avlägga örlogsbesök så vi lyssnade på dom och dom lyssnade efter oss. Sen utbytte vi erfarenheter. Dylika aktiviteter (övningar är ett för långtgående begrepp härvidlag) gjordes upp muntligt på nivån chef för kustflottan och fördes aldrig högre upp. Någon begäran om samövning gjordes följ- aktligen inte i den officiella framställningen på diplomatisk väg om att få avlägga örlogsbesök. Besökarna var medvetna om, eller gjordes medvetna om, att samövningar inte skulle godkännas poli- tiskt i . Också amiralen , chef för marinen åren 1978 1984, har bekräftat liknande verksamhet vid örlogsbesöken. Det kan, som nämnts, diskuteras om företeelsen kan rubriceras Samverkan med andra länder Syftet var att bägge sidor skulle ges tillfälle att komplettera sina s.k. ljudbibliotek, dvs. snarare en form av underrättelsetjänst. Av hemliga men senare frisläppta anteckningar med förre framgår att i beredskap och krig avsåg upprätta ett exilhögkvarter i och att lokaler och erforderligt samband anskaffats redan i fred. Chef för detta exilhögkvarter skulle vara den svenske marinchefen. Av utredningens intervjuer med bl.a. förre överbefälhavaren och förre marinchefen har fram- gått att den svenska kungafamiljen och den politiska ledningen, i lägen där ockupation av hotade, skulle föras ut ur landet till exilhögkvarteret. Den militära personalen där skulle söka sam- verkan med Nato. Ledningen av den militära verksamheten i skulle, om ÖB och ordinarie högkvarter inte kunde leda, övertagas av de regionala militärbefälhavarna. Det är därför miss- visande att använda begreppet exilhögkvarter vilket kan leda tanken till någon form av reserv för det ordinarie militära högkvarteret. I stället handlade det om att etablera en samverkansfunktion med väst. företog tillträdande marinchefen, amiral , en resa till . Han fick där ett mottagande och en uppmärk- samhet som normalt endast bestods Nato:s högsta amiraler och som därför förvånade den svenske marinattachén i som följde under besöket. Attachén bedömde att orsaken var dels de mycket goda relationer företrädare, amiralen , hade med den amerikanska marinen, dels det faktum att besök från var sällsynta.220 har för utredningen uppgivit att orsaken snarare var amerikanernas vetskap om att det var med man skulle samverka i krig. En av de amiraler som besökte var chefen för atlant- kommandot (CINCLANT), , under vilken eventuella amerikanska insatser i skulle ha sorterat. Besöket var planerat att vara men tog 90, eftersom tog upp flera operativa spörsmål. Bland annat hade han spekulerat i hur länge skulle kunna försvara sig vid ett sovjetiskt anfall innan hjälp hann anlända från väst. tog också upp frågan om 219Samtal , respektive . 220Försvarsattachékontoret vid ambassaden i , , H 1430-60:217 M, Must arkiv. Samverkan med andra länder svårigheterna att operera med ubåtar från flera nationer i ett så begränsat vattenområde som . Hur skulle man göra för att inte riskera sina egna ubåtar? Hur skulle det ta att få planer klara och hur skulle det fungera? Av den samtalsupp- teckning, som den medföljande marinattachén gjorde, framgår inte vad svarade. Frågan om ubåtsuppträdande i var dock på intet sätt ny. I krig skulle uppemot ett hundratal ubåtar kunna finnas där. Om dragits in i kriget och stod på samma sida som väst skulle det rimligen varit nödvändigt att med hänsyn till bekämpningsrisken få en geografisk uppdelning av till stånd. Amiralen , chef för marinen åren 1961 1970, har för utredningen uppgivit att han tagit upp frågan med försvars- minister under en rast vid en chefskurs vid . Statsminister åhörde samtalet. Han yttrade visserligen ingenting men märkte att mycket väl förstod frågans vidd. För som suverän stat var det angeläget att i fredstid uppträda i hela med ubåtar, ytfartyg och flygplan. Men att en uppdelning i krig skulle vara helt nödvändig har för utredningen bekräftats av Per . hade fått sin uppgift att vara chef för exilhögkvarteret av överbefälhavaren. När gick 1984 blev han ombedd att behålla uppgiften. När överbefälhavaren själv gick 1986, skulle fortfarande ha upp- giften kvar men verksamheten i sin helhet kunde avvecklas succes- sivt. Per har för övrigt också uppgivit att exilhög- kvarterets lokalisering till inte var given en gång för alla, utan att plats skulle väljas med hänsyn till läget. Ett alternativ – – hade dock slopats när Natohögkvarteret flyttades därifrån till . , statssekreterare i och försvarsminister 1983-1985, har för NPK uppgivit att regeringen sanktionerat att vissa förberedelser gjordes för samverkan med Nato i krig.