sou · GQB327d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Som exempel på sådana föreskrifter kan nämnas sjukvården där 5 § patientjournallagen (1985:562) föreskriver att journalhandlingar som upprättas inom sjukvården skall vara skrivna på svenska. Detta innebär exempelvis att läkare inte får använda medicinska termer på latin – om det finns svenska – när de gör an- teckningar i journaler. Utrycklig användning av svenska språket föreskrivs även i patentlagen (1967:837) och patentkungörelsen (1967:338) som kräver att vissa handlingar i patentärenden skall avfattas på eller åtminstone översättas till svenska språket. Inom medieområdet kan nämnas radio- och TV-lagen (1996:844) som föreskriver att TV- och ljudradiosändningar som sker efter tillståndsgivning av regeringen, om det inte finns sär- skilda skäl mot det, i betydande omfattning skall innehålla program på svenska språket, program med svenska artister och verk av svenska upphovsmän (6 kap. 8 §). Avsikten med detta stadgande är att värna om den svenska kulturen, inte att diskriminera utländska upphovsmän. Med uttrycken svenska artister och svenska upp- hovsmän avses inte ett krav på svenskt medborgarskap, utan i stället en närmare anknytning till det svenska språket och till svenskt kulturliv (se prop. 1995/96:161 s. 98–99 och 175). Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning Svenska – ett av Europeiska unionens officiella språk Svenskan är sedan och inträdde i EU ett av unionens elva officiella språk. I och med anslutningen har kommit att bli en del av den svenska rättsord- ningen. Principen om flerspråkighet har tillämpats alltsedan språk- bestämmelserna konkretiserades i EG-förordningen nr 1/1958. Från början var franska, italienska, nederländska och tyska officiella språk. I takt med att gemenskapen utvidgats har språklistan ut- vidgats och således med svenskan. Innebörden av förordningen är bl.a. att svenskan, tillsammans med de övriga officiella språken, är arbetsspråk. Förordningar och andra texter av allmän räckvidd avfattas och gemenskapernas offici- ella tidning ges ut på samtliga av dessa officiella språk. Vidare före- skrivs i arbetsordning att parlamentets samt- liga handlingar skall upprättas på de officiella språken och att inlägg på ett officiellt språk skall simultantolkas till de andra officiella språken. Av grundfördragets artikel 21.3 följer också att varje unions- medborgare har rätt att göra framställningar till EU:s samtliga organ av betydelse på sitt eget officiella språk och även få svar på detta. (Se vidare kapitel 4.) ratificerade ramkonvention om skydd för nationella minoriteter samt den europeiska stadgan om lands- dels- eller minoritetsspråk. Konventionen är uppbyggd som en principdeklaration och i slutet av ingressen till konventionen anges att det skydd och de rättigheter som kommit till uttryck i konven- tionen skall förverkligas genom nationell lag och lämplig regerings- politik. Den svenska ratificeringen föregicks av ett betänkande från en statlig kommitté, , som föreslog att samer, sverigefinnar, tornedalingar, romer och judar skulle klassas som minoriteter. De språk som kommittén klassificerade som historiska minoritetsspråk var samiska, finska, och chib. Samiska och finska ansågs även vara landsdels- eller minoritets- språk (se Steg mot en minoritetspolitik, SOU 1997:192, s. 9–14 och SOU 1997:193, s. 9–14). Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning I den efterföljande propositionen (prop 1998/99:143), som även kom att antas av , gjorde regeringen bedömningen att de ovan nämnda språken samt även meänkieli (tornedalsfinska) och jiddisch uppfyllde minoritetskonventionens kriterier. Samtliga språken talas av hävd och skiljer sig tydligt från det svenska språk- et. Dessutom fann regeringen att de talades av ett så stort antal personer att det fanns goda möjligheter att bevara språken. Reger- ingen framhöll även att ett minoritetsspråk som har en historisk geografisk bas borde ges ett särskilt starkt skydd. chib och jiddisch ansågs till skillnad mot de övriga språken vara territoriellt obundna. antog två lagar (1999:1175 och 1176) till skydd för tre av minoritetsspråken, nämligen för samiska, finska och meänkieli. Lagarna behandlar rätten för enskilda att använda dessa språk hos förvaltningsmyndigheter och domstolar i några av nordlig- aste kommuner, det s.k. förvaltningsområdet. Lagarna ger även den enskilde rätt till förskoleverksamhet och äldreomsorg inom för- valtningsområdet på de tre språken. chib och jiddisch kom således inte att få en egen lag- stiftning. De fick dock status som minoritetsspråk. Regeringen av- såg därvid att vidta rikstäckande åtgärder för att stödja och skydda samtliga minoriteters språk, kultur, historia inom framför allt ut- bildnings- och kulturområdet. Som framgår av kapitel 7 gavs inte teckenspråket status som minoritetsspråk. Som berörts har i sitt förslag till handlings- program framfört att svenska språkets ställning i bör lag- fästas. Det övergripande målet är att svenska skall bevaras som ett samhällsbärande och komplett språk. Man har vidare anfört att svenskan har en undanskymd plats i svensk lag, vilket inte förvånar eftersom svenskans ställning har varit självklar. är de tidigare nationalspråkens ställning inte lika självklar. Det är därför, menar , rimligt att slå fast det svenska språkets ställning som huvudspråk i . hävdar också att kravet på att svenskan skall ses som ett samhällsbärande språk utan inskränkningar i bör specificeras för situation efter situation med hänsyn till tal och Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning skrift, i utbildning, i regeringens och arbete, inom myndigheter och mellan myndigheter och medborgare, i rätts- väsendet. Inte minst i förhållande till den europeiska unionen gäller det enligt nämnden att ha en klar språkpolitisk linje. Detta är viktigt för att upprätthålla ett demokratiskt samhälle där alla har möjlighet att delta i de gemensamma angelägenheterna. Det bidrar också till att stärka svenskans roll som symbolisk tillgång och bärare av nationell identitet. har i sitt handlingsprogram även före- slagit att offentliga beslut skall underkastas språklig konsekvens- bedömning så att de blir förenliga med det övergripande målet. Nämnden anser att det svenska språkets framtid i olika hög grad är beroende av beslut som i första hand gäller andra områden och att man kan jämföra med hur miljö eller jämställdhet berörs av beslut om förändringar, t.ex. i skatter, utbildning eller fysisk planering. anser det rimligt att på liknande sätt som för dessa områden göra språkliga konsekvensbedömningar innan beslut tas om ändringar som kan påverka språket och dess bruk. Vägledande bör vara det överordnade kravet på svenskan som ett samhälls- bärande och komplett språk. I lämplig författning bör skrivas in skyldigheten för myndigheter att i tillämpliga fall göra språkliga konsekvensbedömningar. förslag har diskuterats av (1999). redogör för rättsläget i och ett antal övriga länder och be- handlar även Svenska språknämndens förslag att svenska språkets ställning bör lagfästas. menar att det är många frågor som inställer sig. Vad skall lagen avse, språkets status eller korpus? Skall arbetet samordnas med korpusarbete i ? Hur skall lagen koordineras med dels regeringsformens fri- och rättighets- stadganden, dels internationella åtaganden? Avslutningsvis ställer sig frågan om – med tanke på alla dessa frågor – en normgivning verkligen är det rätta instrumentet för det som vill uppnå. är tveksam till detta och menar även att det franska exemplet inte manar till efterföljd. Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning En särskild lag skall införas som fastställer svenskans status som huvudspråk i . I kommittéförordningen skall införas krav på bedömning av språkliga konsekvenser av förslag i betänkanden. 18.5.1Utgångspunkter för en svensk språklagstiftning Frågan om en svensk språklag är ny och har inte tidigare varit föremål för överväganden från lagstiftarens sida. Som framgår av vår kartläggning har dock frågan diskuterats inom bl.a. språkvården och forskningsvärlden. När frågan nu aktualiserats för svenskt vidkommande kan först följande sägas. En förutsättning för en lagreglering är att den får ett innehåll som är förenligt med rättssystemet och i linje med det s.k. allmänna rättsmedvetandet. Lagar innehåller vanligen handlings- eller förbudsregler som är förenade med någon form av rättslig sanktion. En lag riktar sig med sina regler till vissa subjekt. Så kan enskilda personer, företag, organisationer eller det allmänna stå som direkt adressat för en lag- bestämmelse. Men en lag har naturligtvis också indirekta adressat- er. (framför allt fr.o.m. 1980-talet) har även s.k. ram- lagar med mera allmänt uttryckta målsättnings- eller program- stadganden blivit ett inslag i lagstiftningen. Detta har varit en metod för att ge uttryck åt statsmakternas strävan eller intentioner i olika avseenden. Som exempel på sådan lagstiftningsteknik kan nämnas hälso- och sjukvårdslagen1 och djurskyddslagen2. Även frågan om våra minoriteters språkliga rättigheter måste naturligtvis beaktas i språklagsdiskussionen. Enligt grundlagen bör det allmänna främja etniska, språkliga och religösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla sitt eget kulturliv och sam- fundsliv (1 kap. 2 § regeringsformen). Det är dock, som ovan redo- gjorts för i avsnitt 18.3.2, endast i fråga om tre språk som ett mino- ritetsskydd reglerats i lag; ett skydd som för övrigt endast gäller i 12 § Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården skall ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård skall ges företräde till vården (SFS 1982:763). 22 § Djur skall behandlas väl och skyddas mot onödigt lidande och sjukdom (SFS 1988:534). Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning vissa geografiskt avgränsade områden. De två övriga språken, chib och jiddisch, har getts status av minoritetsspråk, dock utan egen lagstiftning. Teckenspråkets ställning i är oklar (se kapitel 7). Frågan om användningen av andra språk än svenska i är alltså i endast begränsad utsträckning reglerad i lag. Kommittén har vid bedömningen av en språklags ändamålsenlig- het även att bedöma frågor om lagstiftningsbehov, syfte och teknik utifrån politiska och rättsliga perspektiv. Naturligtvis bör med- borgar- och språkpolitiska aspekter vara element vid den mål- och medelanalys som får göras. Vi anser att det i ett demokratiskt sam- hälle är av vikt att alla ges möjlighet att delta i debatten och att alla har tillgång till eller behärskar det gemensamma språket. Frågan om det nationella språket är även en viktig symbolfråga. Vi har i kapitlet om språkpolitik gjort bedömningen att det finns behov av en språkpolitik som omfattar både svenskan, de övriga språken i och förhållandet mellan dem. I samband med detta lämnas även förslag till mål för den nationella språkpolitiken. I ett följande kapitel om språkvårdens organisation lämnar vi för- slag om den myndighetsstruktur som bör knytas till detta nya politikområde. En lagstiftning inom det språkpolitiska området skall ses tillsammans med dessa frågor. En utgångspunkt för kommitténs överväganden i denna sak har varit frågan hur målen för den nationella språkpolitiken skall kunna uppnås på bästa möjliga sätt. I betänkandets olika kapitel lämnas olika förslag på åtgärder – finansiella stödåtgärder, informations- insatser, organisationsförändringar etc. – med syftet att bidra till att de språkpolitiska målen kan uppnås. Ett annat och kompletterande medel för att uppnå målen är lagstiftning. Det kan diskuteras hur effektiv en lagstiftning inom det språk- politiska området kan vara. Det kan hävdas att man genom en lag endast kan åstadkomma en svag och indirekt styrning på området varför de positiva effekterna av en lagstiftning kan sägas vara oklara. Vi menar dock att en lagreglering ger en mycket tydlig signal om den vikt som svenska språket har. Enligt vår bedömning skulle därmed en lagstiftning stödja arbetet med att uppnå de språkpolitiska målen. Från olika håll har framförts att en språklag skulle kunna få negativa effekter och kunna utnyttjas för t.ex. nationalistiska och främlingsfientliga syften. En språklag skulle kunna uppfattas som stående i motsats till att bejaka ett mångkulturellt samhälle och medföra att olika språkgrupper kan känna sig åsidosatta. Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning andet har vi dock klart visat att språkpolitiken i skall vara inriktad på att bejaka den mångspråkiga rikedom som har genom sina minoriteter och invandrare. Vårt förslag till språklag följer den inriktning på språkpolitik som vi föreslagit i föregående kapitel och har följaktligen en mångspråklig inriktning som bejakar ett mångkulturellt samhälle. En synpunkt som har framförts i debatten är att språkanvänd- ning lämpar sig mindre väl för ren normgivning. Detta är ett argu- ment som kan riktas mot en språklag som främst skulle vara in- riktad på korpusfrågor. Detta är dock inte fallet med vårt förslag. När det gäller styrning av korpusfrågor framför kommittén i be- tänkandets kapitel 20 att politiska instanser inte skall ges inflytande över språkets normering. En annan fråga som har diskuterats är vilka eventuella sanktioner som skulle kunna knytas till en språklag. Som framgår av vår kart- läggning innehåller den franska språklagen sanktioner. Vi menar att en svensk lagstiftning på området rimligen inte bör göra det. Av detta följer att vi i kapitlen om svensk språkvårds uppgifter organi- sation (19 och 20) inte föreslår att en språkpolitisk myndighet skulle ges uppgiften att bedriva tillsyn i strikt mening inom områd- et. Enligt vår bedömning finns det risker för att en sådan tillsyn skulle kunna komma i konflikt med yttrandefrihetskraven. Vi har i betänkandet betonat att språket är allas egendom och att det inte skall normeras av staten. Det kan då kanske tyckas att en språklagstiftning skulle sakna något egentligt rättsligt eller operativt syfte. I kapitel 20 föreslår vi dock att en myndighet med ansvar för språkpolitikens genomför- ande skall inrättas. Vi föreslår därför att en av denna myndighets uppgifter skall vara att följa upp och utvärdera hur författnings- bestämmelser och andra regler inom språkområdet fungerar. En språklag skulle därmed ge ett stöd i arbetet med att driva det språkpolitiska arbetet enligt de av beslutade målen för en nationell språkpolitik, t.ex. vad gäller uppföljnings- och utvärder- ingsarbetet. Det bör avslutningsvis betonas att en lag är ett av medlen för att uppnå de språkpolitiska målen. På andra håll i detta betänkande föreslås andra åtgärder. Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning 18.5.2Var ligger lagstiftningsbehovet? Lagstiftning om olika aspekter av språket En språklig lagstiftning kan avse olika aspekter av språket, vilket bl.a. vår internationella kartläggning har visat. Svenska språk- nämnden har fört fram att det finns anledning att skilja på lagstift- ning om dels språkets korpus, dvs. språkets grammatiska och lex- ikala strukturer, dels språkets status varmed menas språkets sociala användningsområden (se vidare kapitel 19). Språklagen skall avse svenska språkets status Svenskans ställning som komplett och samhällsbärande språk är inte ohotad, bl.a. är användningen av svenskan inte längre självklar inom vissa funktionsområden. Andra språk, speciellt engelskan, har fått en allt starkare ställning, såväl internationellt som nationellt. Vidare har blivit ett mångspråkigt samhälle. Fem mino- ritetsspråk har erkänts som nationella minoritetsspråk. Genom in- vandringen har ett stort antal språk kommit till . Det är av vikt att man i ett sådant samhälle har ett språk som befolkningen kan ha gemensamt, ett språk som är huvudspråk. Detta är i svenskan. Vi föreslår därför att svenskans ställning som huvudspråk i Sve- rige skall slås fast i lag. En sådan lagstiftning skall ses som en åtgärd för att förhindra att svenskan förlorar sin samhällsbärande funk- tion. Vårt förslag skall också ses som ett led i bejakandet av ett mångkulturellt och mångspråkigt samhälle, där svenskan är det gemensamma språket. Svenskan skall vara officiella språk i internationella sam- manhang Vi föreslår att det i språklagen skall slås fast att officiella språk i internationella sammanhang skall vara svenska. Detta gäller i första hand inom EU. Regeringen har i våra direktiv gett oss i uppdrag att föreslå åt- gärder som leder till att svenskans ställning som officiellt språk inom EU kan bevaras. Svenskan är i och med inträde i EU ett av unionens officiella språk. Att genom lag slå fast svensk- Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning ans ställning både i och i internationella sammanhang torde stärka språkets ställning inom EU och dess olika organ. Lagen kan även ge svenska representanter och tjänstemän stöd för att använda sig av svenska vid arbetet inom unionen och i andra internationella sammanhang. Språklagen skall inte avse korpusfrågor I har historiskt sett frågor rörande språkets korpus inte an- setts vara en fråga för staten och dess normgivande instanser. Det är i huvudsak , och som arbetar med dessa frågor. (Se vidare kapitel 19 och 20.) Någon rättslig reglering rörande korpus- delen finns heller inte i , till skillnad från t.ex. Dan- mark.3 En ansats till rättslig reglering utgör dock Statsrådsberedningens riktlinjer för författningsspråket, som i hög grad har påverkat utformningen av nyare författningar. Vi anser att någon lagstiftning inom korpusområdet heller inte skall komma ifråga. Det arbete som språkvården gör i detta hän- seende är fullt tillräckligt och en närmare statlig reglering av de korpusuppgifter som språkvården har leder knappast till någon förbättring av arbetet. Språklagen skall föreskriva ett klart och begripligt myndighetsspråk Vi har tidigare i betänkandet gjort bedömningen att det behövs fortsatta och intensifierade åtgärder för att slå vakt om svenskan som ett korrekt och välfungerande språk. Detta kommer även till uttryck i vårt förslag till mål för en nationell språkpolitik och i vårt förslag till språkvårdens framtida uppgifter och organisation. 3 I fungerar som bekant som norm för stavningen. Detta är dock inte fastlagt i lag. För skolans del gäller visserligen att Kungl. Maj:t beslöt att den då aktuella sjätte upplagan av skulle vara för stavningen i skolan. Detta förhållande upphävdes delvis genom nystavningsreformen 1906 där det i s.k. stavningsukas fastslogs att sjunde upplaga skulle bilda grunden för stavningen i skolan dock med iakttagande av att t-ljudet skulle tecknas med t eller efter de vanliga grunderna för konsonantteckens dubbelskrivning med tt samt att v-ljudet skulle tecknas med v med bibehållande av v i böjningsformerna framför s och t utom i ordet haft (1940 s. 390). Den nya stavningen gällde till att börja med bara skolorna, men utsträcktes till att gälla även officiella skrivelser och tryck. accepterade dock inte den nya stavningen, och först i och med nionde upplaga blev stavningen i ordlistan i överensstämmelse med nystavningens principer. Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning är viktigt att språket inom den offentliga förvaltningen är klart och begripligt. För att stödja det fortsatta språkvårdsarbetet föreslår vi att det i språklagen slås fast att de som fullgör uppgifter i den offentliga förvaltningen skall använda en svenska som är klar och begriplig. Liknande formuleringar återfinns i 7 § förvaltningslagen (1986:223) och i 7 § verksförordningen (1995:1322). Där anges dock inte uttryckligt att saken rör det svenska språket. Den föreslagna regeln tar sikte på de offentliganställda och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen. Det är dock viktigt att betona att en sådan lagregel, som främst riktar sig till dem som fullgör myndighetsutövning eller på annat sätt kom- mer i kontakt med enskilda, inte skall uppfattas som diskriminer- ande mot exempelvis dem som talar svenska med utländsk brytning eller dem som har språkliga funktionshinder. Språklagen skall avse endast svenskans ställning I betänkandet har vi förutom svenskan även i viss utsträckning be- handlat de nationella minoritetsspråken, teckenspråket och in- vandrarspråken. Detta har varit naturligt utifrån ett språkpolitiskt perspektiv. De övriga språken ingår både i vårt förslag till mål för en nationell språkpolitik och i vårt förslag rörande språkvårdens framtida uppgifter och organisation. När det gäller frågan om en språklagstiftning menar vi att den nu föreslagna språklagen endast bör gälla det svenska språket. Det finns flera skäl för detta. Riks- dagen har , efter en utredning och en omfattande remiss- omgång, fastställt statusen för vissa minoritetsspråk, varför vi inte har någon anledning att nu göra en ändring vad gäller lag- regleringen av dessa språk. När det gäller teckenspråket har vi i tidigare kapitel föreslagit att en översyn av dess ställning skall göras. 18.5.3På vilken normnivå bör språklagen ligga? Svenskans ställning bör inte regleras i grundlag Som ovan redovisats har de inhemska språken ett grundlagsskydd i vissa länder, bl.a. och . Den språkliga och kulturella situation som finns i , skiljer sig dock avsevärt från dessa länder. Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning Av flera skäl anser vi inte att det är lämpligt att det svenska språkets ställning regleras i grundlag. Svensk konstitutionell tradi- tion innebär att statusbestämmelser (gränser, flagga, språk m.m.) inte gjorts till föremål för reglering i svensk grundlag. Det kan inte sägas ingå i vår lagstiftningsteknik att sådana regler ges i grundlag. Vid en nordisk jämförelse kan nämnas att varken eller har reglerat språkfrågan i sina grundlagar, varför det inte heller kan åberopas någon egentlig nordisk tradition. Det bör också erinras om att två grundlagar på tryck- och yttrandefrihet- ens område också till sin natur är principiellt språkneutrala. Vi vill därför inte rekommendera att saken nu förs upp bland de reformfrågor på det konstitutionella området som statsmakterna bör överväga närmare. Sammanfattningsvis anser vi således inte att det svenska språkets ställning bör regleras i regeringsformen. Språklagen bör utformas som en ramlag Lämpligare är i stället att genom en särskild lag fastställa svenskans status som huvudspråk i . Genom ett allmänt hållet stad- gande slås svenska språkets ställning fast i lag. Det blir således fråga om ett slags avsiktsförklaring genom vilken lagstiftaren i generella termer markerar språkfrågornas stora betydelse och även markerar skyldigheter i fråga om svenskans användning för dem som verkar i det offentliga. Lagen kan även ge en allmän hänvisning till andra författningar vilka på ett mer detaljerat sätt ger anvisningar om språkets användning inom olika politikområden. Den föreslagna språklagen kan sedan bilda en ram eller utgångs- punkt för ytterligare ändringar i särskilda fall. Vi anser att lagen bör vara av allmän natur och att det inte i detta sammanhang är lämpligt att reglera svenska språkets ställning inom olika politikområden, vilket bl.a. den franska språklagen gör. Behoven och regleringen är alltför varierande. I de fall där vi har gjort bedömningar om att sådana ändringar bör göras har detta behandlats i de tidigare kapit- len i detta betänkande. Språklagstiftning och språklig konsekvensbedömning 18.5.4Vilken term skall användas för språket? Svenskan skall vara huvudspråk i Bland de länder som har en språklagstiftning varierar termen för benämningen på landets språk. Några länder, däribland , har benämningen nationalspråk. kallar sitt språk för landets språk och har ett republikens språk. Det är vår mening att uttrycket officiellt språk inte helt står i överensstämmelse med den svenska språkbilden.