sou · GQB383 · 2003-01-01 00:00:00 — Prövning av upplåtelse av nyttjanderätt Om en fastighetsägare anser att en upplåtelse av nyttjanderätt enligt 3 b § medför mer än ringa men för fastigheten, får fastighetsägaren ansöka om prövning av frågan hos lant- mäterimyndigheten (nyttjande- rättsprövning). Frågan avgörs genom beslut. Vid prövningen gäller reglerna i 15 § fjärde stycket och 19 § i tillämpliga delar. Lantmäteri- myndighetens beslut får överklagas enligt reglerna i 28 §. I fråga om ersättning för skada och intrång på grund av att ledningen dras fram och begagnas med stöd av 3 a § skall bestämmelserna i 4 kap. ex- propriationslagen (1972:719) tillämpas. Vid tillämpningen av 3 § i samma kapitel skall den tid som där anges räknas från den dag då fastighetsägaren underrättats om när arbetet skulle påbörjas. I fråga om ersättning för skada och intrång på grund av att led- ningen dras fram och begagnas med stöd av 3 a § skall bestäm- melserna i 4 kap. expropria- tionslagen (1972:719) tillämpas. Detsamma gäller om nyttjande- rätt har upplåtits enligt 3 b §. Vid tillämpningen av 4 kap. 3 § expropriationslagen skall den tid som där anges räknas från den dag då fastighets- ägaren underrättats om när arbetet skulle påbörjas. Ledningens innehavare skall svara för förrättningskostnaderna i den mån ej annat följer vid en motsvarande tillämpning av 18 kap. 6 eller 8 § . tagits utan ansökan eller, i fall tagits utan ansökan eller, i fall som avses i 33 §, på ansökan av som avses i 33 §, på ansökan av sakägarna efter vad som är sakägarna efter vad som är endast att inskrivet servitut eller endast att inskrivet servitut eller rätt att framdraga och bibehålla rätt att framdraga och bibehålla ledning skall förändras till led- ningsrätt, skall ledningens inne- havare dock svara för förrätt- enligt 11 a §, melserna i första stycket. bestämmelserna i första stycket. Handlägges ledningsrättsfråga gemensamt med fastighetsbildnings- åtgärd vid en förrättning, skall kostnader som är gemensamma för skilda åtgärder fördelas på dessa efter vad som är skäligt. Till förrättningskostnader hänföres taxeavgift, ersättning till sakkunnig, utgift för hantlangning som ej ingår i taxeavgiften samt ersättning för sådan skada som avses i 4 kap. 38 § tredje stycket fastighetsbildningslagen (1970:988). Inträder, sedan ledningsrättsfråga slutligt avgjorts, ändrade för- hållanden som väsentligt inverkar på frågan, kan denna prövas vid ny förrättning. Därvid kan ledningsrätt ändras, upphävas och, om det sker med anledning av upphävandet, upplåtas. Avser förrätt- ningen ledning för vilken koncession meddelats äger 17 § mot- svarande tillämpning. Om det för genomförande av ett beslut om tillträde enligt 4 kap. 3, 8 eller 15 § lagen (2003:00) om elektronisk kommunikation krävs att ledningsrätt omprövas, får frågan prövas även om villkoren i första stycket inte är uppfyllda. Ledningens innehavare är berättigad till ersättning för skada som åsamkas honom på grund av åtgärd enligt första stycket. Kost- naderna härför fördelas mellan övriga sakägare efter vad som finnes skäligt med hänsyn främst till den nytta varje sakägare har av åtgärden. Har förordnats att ledningsrätten skall höra till fastighet eller inskriven tomträtt, äger 5 kap. 16 § fastighetsbildningslagen (1970:988) motsvarande tillämpning i fråga om ersättningen, såvida åtgärden medför värdeminskning för fastigheten eller tomträtten. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Denna lag tillämpas också på förrättning som pågår när lagen träder i kraft. 1Utredningsuppdraget och dess genomförande Våra ursprungliga direktiv beslutades av regeringen (dir. 2002:17), se bilaga 1. I dessa direktiv gavs vi i uppdrag att undersöka bl.a. om ledningsrättslagen bör kunna användas för att upplåta utrymme för andra slag av ledningar än de som anges i lagen och för andra anordningar än ledningar, se över förutsättningarna för en ledningsrättshavare att ge någon annan rätt att disponera ett utrymme eller en ledning som omfattas av en ledningsrätt, undersöka om det behövs särskilda regler om sakrättsligt skydd vid överlåtelse eller pantsättning av en ledningsrätt, överväga behovet av särskilda regler för samverkan mellan innehavare av parallella ledningsrätter, ta upp vissa frågor om ersättning till fastighetsägaren, samt överväga behovet av och kostnaderna för ett särskilt ledningsrättsregister. I direktiven gavs vi i uppdrag att i ett delbetänkande redovisa de ändringar i ledningsrättslagen som är nödvändiga för att genomföra de direktiv som EU har antagit inom ramen kommunikationsöversyn. Genom tilläggs- direktiv – beslutade av regeringen (dir. 2002:107), se bilaga 2 – förlängdes tidpunkten för redovisning av dessa delar av uppdraget till . Enligt de ursprungliga direktiven skall uppdraget i övriga delar redovisas . Vi inledde vårt arbete . I detta delbetänkande har vi i enlighet med direktiven behandlat det behov av ändringar i ledningsrättslagen som de EG-rättsakter som har antagits inom 1999 års kommunikationsöversyn kan ge upphov till. Utredningsuppdraget och dess genomförande Vi har haft fyra utredningssammanträden. Dessutom har vi sammanträffat och diskuterat frågor med anknytning till utredningsuppdraget med företrädare för en referensgrupp inom intresseorganisationen . Samråd har under arbetets gång skett med Utredningen om elektronisk kommunikation. Det har vidare inkommit skrivelser dels från bransch- och arbets- givarorganisationen , dels från Aktiebolaget . På grund av den tidsgräns som gäller för genomförandet av de aktuella EG-direktiven har vi haft enbart omkring till vårt förfogande för att genomföra den ifrågavarande delen av utredningsuppdraget. Arbetet har därmed fått utföras under stark tidspress och det är helt klart att vi i flera hänseenden hade önskat för denna del av uppdraget. Detta innebär dock inte att vi lägger fram andra förslag än sådana som vi anser välgrundade och sakligt motiverade. Med en vidare tidsram hade vi emellertid än bättre kunnat formulera och utveckla slutsatserna av våra analyser och överväganden. 2.1Något om teknik- och marknadsutvecklingen Ledningsrättslagen trädde 1974. På teleområdet har ut- vecklingen varit omvälvande under det kvartssekel som har förflutit . Detta gäller både i fråga om teknisk utveckling och ut- vecklingen på marknaden. hade det statliga i praktiken monopol på marknaden för teletjänster. Förutom Tele- verket fanns i praktiken endast vissa telenät för specifika ändamål såsom nät för övervakning av olika funktioner för industriell drift samt signalsystem för järnvägar och övervakning av elproduktion och distribution. Dessutom har det länge funnits telenät för Försvarsmakten. Den tekniska utvecklingen på området tog fart . Det är framför allt datorteknikens utveckling och utvecklingen av fiberoptik för elektronisk kommunikation som har drivit utvecklingen. När det gäller fiberoptiken har tekniken utvecklats så att en fiberkabel kan innehålla flera hundra fiberrör mot bara ett par stycken . Vidare har överföringstekniken utvecklats så att överföringskapaciteten per fiberpar ökat dramatiskt. Ytterligare utvecklingsmöjligheter kan förutses när det gäller överföringskapacitet med hjälp av fiberoptik. Dessutom har kommunikationssätten utvecklats med hjälp av digitalisering och effektivare sätt att förmedla framför allt datatrafik genom olika överföringssätt såsom cell- och paketförmedling. Även användningen av radio för överföring har ökat. Det är framför allt användningen av mobiltelefoni som har ökat. tid har dock även utvecklingen av radioteknik för bredbandsaccess tagit fart bl.a. genom användning av nationella och regionala system för fast yttäckande radioaccess. Utvecklingen har gått från att fast telefoni varit den helt dominerande kommunikationsformen till en allt större andel för mobiltelefoni. har dock denna utveckling avstannat något.1 En annan utveckling är den som innebär konvergens mellan tele-, data och mediesektorerna. Utvecklingen på området för elektro- nisk kommunikation innebär att olika infrastrukturer och tekniker för överföring av kommunikation och tjänster sammansmälter, konvergerar. Den har sin grund framför allt i digitaliseringen och den standardisering som skett på Internetområdet. Konvergensen medför att samma nät kan bära trafik för telefoni, datakommunika- tion och överföring av utsändningar till allmänheten av radio- och TV-program. Det kan exempelvis vara fråga om att kabel-TV-nät används för tele- och datakommunikation. Även elnät kan an- vändas för sådan kommunikation. ombildades det statliga till . tillkom telelagen (1993:597) och lagen om radiokommunikation (1993:599). Lagstiftningen tillsammans med vissa andra åtgärder syftade till att öppna telemarknaden för andra aktörer. Genom anslutningen till EES och senare även EU kom EG:s telereglering att bli tillämplig i . Bestämmelser om skyldighet för framför allt att tillhandahålla förhyrda förbindelser öppnade möjligheter för nya aktörer att bedriva televerksamhet. Flera bolag, bl.a. och , växte fram som konkurrenter till på den svenska marknaden. anses dock alltjämt ha ett betydande inflytande på marknaden för fast telefoni, mobila teletjänster och förhyrda förbindelser. På marknaden för mobila teletjänster svarade i princip tre bolag för nätutbyggnaden, , och . Dessa har parallellt byggt ut mobilnät genom utplacering av basstationer för GSM-nät (digital överföringsteknik). hade byggt ut nät för NMT (analog överföringsteknik). pågår utbyggnad av tredje generationens mobilnät (UMTS) med högre överföringskapacitet som medger datakommunikation som även 1 Post- och , Svensk telemarknad 2001, s. 23. klarar att överföra rörliga bilder och ljud, dvs. I denna utbyggnad deltar ytterligare två aktörer, samt . Tillstånden för dessa nät avser rätt att tillhandahålla nätkapcitet. Utbyggnaden av näten skall enligt till- stånden täcka nästan hela landet och skall vara slutförd vid ut- gången av . På grund av de tekniska egenskaperna för de frekvensband som används fordrar UMTS fler basstationer än GSM för att nå samma täckningsgrad. Som alternativ till AB:s telenät finns bl.a. , (tidigare ), , , och . Dessa har antingen upplåtit plats för ledningar och antenner eller upplåtit kapacitet i egna ledningar, eller via radiolänk, till teleoperatörer. Till detta kommer att upplåter utrymme i vägmarken till operatörer. , , , , och däremot bedriver själva televerksamhet genom att tillhandahålla olika former av nätkapacitet. Kapaciteten kan utgöras av allt från tillgång till s.k. svart fiber, dvs. fiber utan transmissionsutrustning, vissa våglängder (färger) i ett våglängdsmultiplexerat system eller transmissionskapacitet i tidsmultiplexerade system såsom SDH.2 Utöver detta har ett antal privata aktörer också byggt ut riks- täckande nät för tele- och datakommunikation. Exempel på detta är, förutom , , och . I många fall har dessa slutit avtal med ovannämnda infrastrukturägare för att kunna dra fram ledningar så kostnads- effektivt som möjligt. Företag, universitet och högskolor, myndigheter, kommuner, landsting m.fl. har skapat företagsinterna nät för tele- och datakommunikation. I många fall har detta skett genom hyrda förbindelser eller annan nätkapacitet som har upplåtits av tele- operatörer specifikt för ett visst företag eller organisation. Särskilda nät för sådana organisationer med driftställen långt ifrån varandra kan etableras genom teknik för virtuella privata nät. Detta bygger på reservering av kapacitet för en abonnent i ett allmänt tillgängligt nät. Även kommunerna har utvecklat egna nät för framför allt data- kommunikation för att tillgodose kommunmedborgarnas behov av IT-infrastruktur. Härigenom kom s.k. stadsnät eller områdesnät, som de numera vanligen benämns, att byggas upp i flertalet kom- 2 Synkron Digital Hierarki. Det största stadsnätet i är det som har byggts upp av AB i med omnejd. AB upplåter s.k. svart fiber till andra operatörer för tele- och datatrafik samt till företag, myndigheter och andra organisationer. I många fall sker utbyggnaden av kommunala bolag, t.ex. genom kommunala energibolag. I Post- och , 2002, uppges att av de 278 kommuner som har svarat på Post- och enkät anger att de antingen har ett förvaltningsnät eller ett publikt nät.3 Sådana områdesnät innehas även av andra aktörer såsom (ADSL-anslutningar), kabel-TV-operatörer och . hade totalt 285 företag kommit in med anmälan till för någon av de tjänster som är anmälningspliktiga enligt telelagen. Antalet företag med tillstånd var 17 stycken. Tillstånd erfordras för att tillhandahålla vissa teletjänster om verksamheten har en omfattning som med avseende på utbredningsområde, antalet användare eller annat jäm- förbart förhållande är betydande. Antalet aktörer som är anmälda för fasta förbindelser (nätkapacitet) enligt telelagen uppgick till 191 stycken. Antalet innehavare av tillstånd för sådana för- bindelser uppgick till 8 stycken.4 Per torde, enligt Post- och bedömning, antalet privata kunder med Internetaccess med högre överföringskapacitet ha uppgått till mellan 510 000 och 540 000, vilket motsvarar omkring tolv procents penetration.5 Sammantaget innebär utvecklingen att antalet innehavare av nät för elektronisk kommunikation har mångfaldigats sedan lednings- rättslagens tillkomst. Ökningen av överföringskapaciteten gör att flera aktörer kan utnyttja kapacitet i samma ledning, t.ex. en fiberkabel. Antalet nät för elektronisk kommunikation i landet kan förväntas öka med utbyggnad av nya mobilnät och bredbandsnät. a. s. 21. 4Post- och , Svensk telemarknad 2001, s. 10 a. s. 31 2.2EG-direktiv om elektronisk kommunikation Vissa bestämmelser i direktiven berör ledningsrättslagen I syfte att skapa ett harmoniserat regelverk för elektroniska kom- munikationer och tillhörande tjänster antog och Europeiska unionens råd (rådet) fem rätts- akter. Bestämmelser som på något sätt berör ledningsrättslagen återfinns i följande tre direktiv. Direktiv (2002/19/EG) om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande faciliteter (tillträdesdirektiv).6 Direktiv (2002/20/EG) om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (auktorisa- tionsdirektiv).7 Direktiv (2002/21/EG) om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (ramdirektiv).8 Ramdirektivet fastställer målen för regelverket och kan sägas vara regelverkets grundläggande direktiv medan tillträdes- resp. auktori- sationsdirektiven inom det samlade regelverket definieras som sär- direktiv. Medlemsstaterna skall ha genomfört EG-direktiven . För att anpassa den svenska lagstiftningen om elektronisk kom- munikation, bl.a. telelagen och lagen om radiokommunikation, efter de ovan nämnda rättsakterna har regeringen tillsatt en särskild utredning. Utredningen, som har antagit namnet Utredningen om elektronisk kommunikation, har i delbetänkandet Lag om elektronisk kommunikation bl.a. föreslagit en ny rättslig reglering för elektronisk kommunikation (se vidare nästa avsnitt). Som har nämnts i kapitel 1 är det enligt utredningsdirektiven vår uppgift att lägga fram förslag på författningsändringar i ledningsrättslagen som är nödvändiga för att genomföra de direktiv som EU antar inom ramen kommunikationsöversyn. 6EGT nr L 108, 24.4.2002, s. 7. 21 i nämnda nummer av EGT. 33 i nämnda nummer av EGT. Syftet med ramdirektivet är att inrätta ett harmoniserat regelverk för elektroniska kommunikationstjänster, elektroniska kommuni- kationsnät, tillhörande faciliteter och tillhörande tjänster. Vidare fastställs i detta direktiv uppgifter för nationella regleringsmyndig- heter. Genom ramdirektivet inrättas också en rad förfaranden som syftar till att åstadkomma en harmoniserad tillämpning av regel- verket inom hela gemenskapen (artikel 1.1). Artikel 2 innehåller de definitioner som används i direktivet. Begreppen elektroniskt kommunikationsnät, elektronisk kommunikationstjänst, all- mänt kommunikationsnät och tillhörande faciliteter definieras därvid enligt följande. Elektroniskt kommunikationsnät: system för överföring och i tillämpliga fall utrustning för koppling eller dirigering samt andra resurser som medger överföring av signaler via tråd, via radio, på optisk väg eller via andra elektromagnetiska överföringsmedier, däri- bland satellitnät, fasta nät (kretskopplade och paketkopplade, inbe- gripet Internet) och markbundna mobilnät, elnätsystem i den ut- sträckning dessa används för signalöverföring, rundradionät samt kabel-tv-nät, oberoende av vilken typ av information som överförs. Elektronisk kommunikationstjänst: en tjänst som vanligen tillhandahålls mot ersättning och som helt eller huvudsakligen utgörs av överföring av signaler i elektroniska kommunikationsnät, däribland teletjänster och överföringstjänster i nät som används för rundradio, men inte tjänster i form av tillhandahållande av innehåll som överförts med hjälp av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster eller utövande av redaktionellt ansvar över detta innehåll. Den omfattar inte de av informationssamhällets tjänster enligt definitionen i artikel 1 i direktiv /34/EG som inte helt eller huvudsakligen utgörs av över- föring av signaler i elektroniska kommunikationsnät. Allmänt kommunikationsnät: elektroniskt kommunikationsnät som helt eller huvudsakligen används för att tillhandahålla allmänt till- gängliga elektroniska kommunikationstjänster. Tillhörande faciliteter: de faciliteter i samband med ett elektroniskt kommunikationsnät och/eller en elektronisk kommunikationstjänst som möjliggör och/eller stöder tillhandahållande av tjänster via det nätet och/eller den tjänsten. Den inbegriper system för villkorad tillgång och elektroniska programguider (EPG). I ramdirektivet finns vidare bestämmelser om nationella reglerings- myndigheter (artiklarna 3–7) och om dessa myndigheters uppgifter (artiklarna 8–13). Artiklarna 11 och 12 om ledningsrätter samt samlokalisering och gemensamt utnyttjande av faciliteter kommer att behandlas närmare i avsnitt 4.2.1. Dessutom innehåller ramdirektivet allmänna bestämmelser om företag med betydande inflytande på marknaden (artikel 14), för- faranden för marknadsdefinition resp. marknadsanalys (artiklar- na 15 och 16), standardisering (artikel 17), samverkan mellan digita- la interaktiva televisionstjänster (artikel 18), harmoniseringsför- faranden (artikel 19) samt lösning av tvister mellan företag resp. gränsöverskridande tvister (artiklarna 20 och 21). Slutligen innehåller ramdirektivet bestämmelser om utbyte och offentliggörande av information, översynsförfaranden och tidpunkt för ikraftträdande, m.m. (artiklarna 22–30). Ramdirektivet kan sammanfattningsvis sägas fastställa målen för ett regelverk som omfattar elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster inom gemenskapen, inbegripet fasta och mobila nät, kabel-TV-nät, nät för markbundna sändningar, satellit- nät och Internetnät, oavsett om dessa används för tal, telefax, data eller bilder. Syftet med auktorisationsdirektivet är att genomföra en inre marknad för elektroniska kommunikationsnät och kommunika- tionstjänster genom harmonisering och förenkling av de bestäm- melser och villkor som gäller för auktorisation av sådana nät och tjänster så att dessa lättare kan tillhandahållas inom gemenskapen (artikel 1.1). Artikel 2 innehåller vissa för auktorisationsdirektivet gällande definitioner. Vidare föreskrivs att i auktorisationsdirek- tivet skall även de definitioner som anges i artikel 2 i ramdirektivet gälla. Auktorisationsdirektivet innehåller bestämmelser om allmän auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommuni- kationstjänster (artikel 3). I artikel 4 återfinns en förteckning över minimirättigheter som följer av den allmänna auktorisationen. Denna bestämmelse berör ledningsrättslagen och kommer att behandlas i avsnitt 4.2.1. därutöver bestämmelser om nyttjanderätter till radiofrekvenser och nummer (artikel 5), villkor som är fogade till den allmänna auktorisationen och till nyttjanderätter till radiofrekvenser och nummer samt särskilda skyldigheter (artikel 6), förfaranden för att begränsa det antal nyttjanderätter som skall beviljas till radiofrekvenser (artikel 7) samt harmoniserad tilldelning av radiofrekvenser (artikel 8). Det finns också bestämmelser om intyg som kan underlätta utövandet av rätten att installera faciliteter och rättigheter till samtrafik (artikel 9) samt om uppfyllande av villkoren för den allmänna auktorisationen eller för nyttjanderätter och av särskilda skyldigheter (artikel 10). Vidare innehåller auktori- sationsdirektivet bestämmelser om uppgifter som krävs för den all- männa auktorisationen, nyttjanderätterna och de särskilda skyldig- heterna (artikel 11). Slutligen återfinns i direktivet bestämmelser om bl.a. avgifter, översynsförfaranden, genomförande och ikraftträdande (artiklarna 12–19). Artikel 13 om avgifter för nyttjanderätter och rättigheter att installera faciliteter berör ledningsrättslagen och kommer att diskuteras närmare i avsnitt 4.2.2. Detsamma gäller artikel 14 om ändring av rättigheter och skyldigheter. Auktorisationsdirektivet kan sammanfattningsvis sägas syfta till att upprätta en rättslig ram för att säkerställa friheten att till- handahålla elektronisk kommunikation och elektroniska tjänster, dock med förbehåll för de villkor som fastställs i direktivet och eventuella begränsningar i enlighet med artikel 46.1 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EG-fördraget), särskilt åtgärder med hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet och folk- hälsa. Tillträdesdirektivet gäller, inom den ram som fastställs i ramdirek- tivet, harmonisering av det sätt på vilket medlemsstaterna skall reglera tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunika- tionsnät och tillhörande faciliteter (artikel 1.1). Enligt artikeln är syftet med tillträdesdirektivet att i enlighet med den inre markna- dens principer upprätta ett regelverk för förhållandet mellan leve- rantörer av nät och tjänster, vilket skall leda till hållbar konkurrens och samverkan mellan elektroniska kommunikationstjänster samt gynna konsumenterna. I tillträdesdirektivet fastställs bl.a. rättig- heter och skyldigheter för operatörer och företag som önskar samtrafik eller tillträde till deras nät eller tillhörande faciliteter (artikel 1.2). I artikel 2 återfinns de för tillträdesdirektivets tillämpningsom- råde avgörande definitionerna. Det anges dessutom i artikeln att i tillträdesdirektivet skall även de definitioner som anges i artikel 2 i ramdirektivet gälla. Begreppen tillträde och samtrafik definie- ras i tillträdesdirektivet enligt följande. Tillträde: faciliteter och/eller tjänster görs tillgängliga för ett annat företag på fastställda villkor, med eller utan ensamrätt, i syfte att tillhandahålla elektroniska kommunikationstjänster. Bland annat omfattas följande: tillträde till nätelement samt tillhörande faciliteter, vilket kan inbegripa anslutning av utrustning på fast eller icke-fast väg (detta inbegriper i synnerhet tillträde till accessnätet och till faciliteter och tjänster som är nödvändiga för att tillhandahålla tjänster över accessnät); tillträde till fysisk infrastruktur inbegripet byggnader, ledningar och ; tillträde till relevanta programvarusystem inbegripet driftstödsystem; tillträde till nummeromvandling eller system som erbjuder likvärdiga funktioner; tillträde till fasta nät eller mobilnät, i synnerhet för roaming; tillträde till system med villkorad tillgång till digitala televisionstjänster; tillträde till virtuella nättjänster. Samtrafik: den fysiska och logiska sammankopplingen av allmänna kommunikationsnät som används av samma eller ett annat företag för att göra det möjligt för ett företags användare att kommunicera med samma eller ett annat företags användare eller få tillgång till tjänster som erbjuds av ett annat företag. Tjänsterna kan tillhandahållas av de berörda parterna eller andra parter som har tillträde till nätet.