sou · GQB31d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Endast i av fallen förelåg en dispyt mellan parterna över någon aspekt av olyckan omfattande nog att de såg sig förorsakade att anlita en jurist. av alla dessa fall, samt av olyckorna med svåra personskador, gick till domstol för avgörande.15 En förutsättning för att ett ärende skall föras vidare till domstol av ekonomiskt rationella parter är att det föreligger oklarhet om rättsfakta. Det är alltså inte tillräckligt att parterna har motsatta intressen. Är chanserna små att ändra utslaget från lägre instans, och parterna vet detta, lönar det sig inte att gå vidare. Tvister kan givetvis också bero på att parterna har olika uppfattning om möjligheterna att vinna. Benägenheten att driva process beror också på hur kostnaderna fördelas mellan vinnare, förlorare och det allmänna. Om parterna bär sina egna rättegångskostnader så dämpar det viljan att driva en process. Betalar förloraren så förstärker det tendensen att processa då någon tror sig kunna vinna. Om vinnande partens ombud kan få andel av skadestånd, s.k. contingent fees som förekommer i , kan det också påverka processbenägenheten. Processande är både på gott och ont. Staten kan bidra till pro- cessbenägenheten genom att bistå med rättshjälp. Ett skäl att sub- ventionera rättsliga processer kan vara att de är av prejudicerande värde. Klar rättstillämpning i meningen att det råder säkerhet om utfallet är av allmänt värde. Klargörande processer kan därför minska antalet framtida processer genom att klarhet ger mindre anledning att driva process. Å andra sidan är utdragna tvister kostsamt och improduktivt så länge de framför allt omfördelar bördan mellan parterna. Därför är det angeläget att begränsa mängden rättegångar som inte verkar klargörande utan tvärtemot ökar osäkerheten om rättsläget. Valet av skadeståndsrättsliga regler har också betydelse för bevis- ning och osäkerhet om rättsläget. En culpa-regel kan föranleda osäkerhet och konflikter av det enkla faktum att ett avgörande om vållande måste till. Tillämpas däremot strikt ansvar så krävs inget rättsligt avgörande om oaktsamhet eller vårdslöshet. Skadestånds- skyldighet föreligger oberoende av vållande. Ett viktigt argument för strikt ansvar är just att det underlättar den rättsliga processen. 15 De citerade fallen är hämtade från en översikt av , C., (1984), The Deterrent Effects of : A Survey of the Empirical Literature, and Policy, vol. 6, s. 69-70. sidan kan krav på befrielse av ansvar p.g.a. självförvållad skada (vållandeförbehåll) föranleda rättslig prövning även vid strikt ansvar. Ett sätt att minska omfattningen av sådana processer är att enbart medge ansvarsfrihet i uppenbara fall. Om ansvaret skärps vid culpa så måste potentiella skadevållare öka sina preventiva åtgärder för att undgå ansvar. I den mån de anpassar sig uppkommer en preventiv effekt. Är den nya skärpta tillämpningen lika klar som den gamla så behöver inte konfliktbenägenheten öka. Det finns dock en övre gräns för de aktsamhetskrav som kan ställas innan potentiella skadevållare struntar i aktsamhetsnormen och istället accepterar att bära olyckskostnaden om en olycka inträffar. Ställs ökade krav på aktsamhet vid culpa blir det möjligtvis svårare för domaren att avgöra om vållande skall anses föreligga eller inte. Rättegångskostnaderna kan därför öka vid skärpta aktsamhetskrav. 2.4.3Allmän försäkring och statlig regress Om staten via allmänna försäkringar kompenserar för all skada eli- mineras det ekonomiska incitamentet till prevention. Vid personskada finns det naturligtvis skador som inte kompenseras och den allmänna försäkringen är ofullständig, men låt oss bortse från det och anta att all skada kompenseras via allmänna försäkringar. I så fall slipper skadevållaren att betala skadestånd då denne varit vållande, vilket leder till att dennes incitament till försiktighet försvinner. Offret kompenseras fullt ut, varför incitamentet för offret att vara aktsam också upphör. I det bilaterala fallet innebär det alltså att preventionen upphör från båda parter. Vid strikt ansvar innebär den allmänna försäkringen att skadevållaren slipper betala varför incitamentet till prevention försvinner också i detta fall. I det bilaterala fallet med vållandeförbehåll försvinner också offrets prevention. Om statlig regress införs och hela ersättningen för skada återkrävs uppkommer motsatta effekter. Vid vållande kommer skadevållaren att anpassa sig till den vållandegräns rättsordningen fastställt, förutsatt att kraven inte är så högt ställda att företaget föredrar att negligera vållanderegeln och ta konsekvenserna i form av skadestånd vid olycka. Offret förblir kompenserad via den allmänna försäkringen, vilket innebär att incitamentet till prevention från offrets sida förblir obefintligt. Föreligger strikt ansvar så innebär det att offret blir kompenserad via den allmänna försäkringen som återkräver beloppet Skadevållaren kommer därför att betala olyckskostnaderna, vilket genererar ett incitament till prevention. Låt oss illustrera detta med några exempel. I är vållande grundprincipen. Det gäller bl.a. arrangörer av idrott och sport, in- klusive olyckor i skidbackar. Ägaren (arrangören) är vid vållande ansvarig för personskador i backen och liften. Fri räddningsutryck- ning, sjukvård, sjuklön, sjukpenning och förtidspension gör emellertid att vållandeansvaret blir verkningslöst. Om nu regress införs så kommer vållanderegeln i kraft. Det innebär att skadevållaren (ägaren) anpassar sig till den norm för vållande som gäller: t.ex. att pisterna skall vara markerade samt att varning för lavin, storm och dimma skall placeras synligt och meddelas i högtalare. Vad gäller backen så skall håligheter, stenar och grenar täckas med ett tillräckligt lager snö. Liften skall besiktigas och kontrolleras kontinuerligt. Liftföraren skall vara legitimerad eller kunna uppvisa intyg på liftförarutbildning. Om något av dessa villkor inte varit uppfyllda och det bidragit till en olycka så ligger ansvaret på ägaren. Så länge kostnaderna för dessa preventiva åtgärder är mindre än de förväntade skadestånds- kostnaderna kommer anpassningen till kraven att frambringa den önskade preventiva effekten. Genom denna anpassning till lagens krav kommer skadevållaren normalt inte att bli dömd till betalningsansvar. Någon statsfinansiell intäkt av betydelse från vårdslösa sportarrangörer kommer det inte att bli fråga om. Däremot kommer den preventiva effekten att bidra till ett mindre antal olyckor. Vissa skadevållare kommer inte att uppfylla ställda krav och kommer att bli ådömda skadeståndsansvar; men detta kommer att bli undantag, åtminstone så länge kraven inte är så stora att de framstår som orimligt kostsamma att följa. De få utdömda skadestånden kommer i normalfallet att framstå som sanktioner mot den som bryter mot säkerhetsföreskrifter. Regressen kommer naturligtvis att medföra vissa administrativa kostnader för myndigheter och för dem som utsätts för regressen. Rättslig prövning kommer också att ske i vissa fall, vilket vi diskuterat ovan. På vissa specifika områden har vi strikt ansvar för personskador. Det gäller t.ex. produktansvar, elansvar och hundägares ansvar. Genom att en stor del av alla kostnader i anslutning till en personskada betalas av det allmänna så är dessa lagar om strikt ansvar mindre verkningsfulla än de annars skulle varit. Införs regress kommer olyckskostnaderna att återföras på den strikt ansvarige med ett preventivt incitament som följd. Det kommer att ge en statsfinansiell intäkt genom att det i normalfallet blir skadevållarna som betalar. Vid exempelvis halkolyckor utanför fastigheter föreligger strikt ansvar. Vid ett regressförfarande kommer fastighetsägarnas försäkringar att ställa krav på skottning och sandning, vilket leder till ökad prevention och därmed färre halkolyckor. Även i detta fall medför regress administrativa kostnader och kostnader för rättslig prövning. Den rättsliga prövningen är dock ett mindre problem vid strikt ansvar än vid vållande. Låt oss jämföra fallen ovan med regress på ett område där ansvaret försäkrats bort och där försäkringen inte bidrar till prevention. förelåg ett vållandeansvar vid skada inom sjukvården. Detta ansvar ifrågasattes då det var svårt för patienter att få ersättning, eftersom det sällan gick att visa försumlighet från vårdgivarna ifråga. Ett strikt ansvar för patientskador skulle medföra att fler kunde få ersättning. skulle landstingens ansvar och ersättningsskyldighet vid patientskada poängteras, vilket ifrågasattes inom vården. För att finansiera ökad ersättning till patienterna och undgå ett påtvingat strikt ansvar tecknade huvudmännen (landstingen) en gemensam patientskadeförsäkring. Denna försäkring, som har stöd i patientskadelagen, täcker patientskada oberoende av vållande. Därigenom fick fler ersättning utan att enskilda landsting behövde konfronteras med ansvarsfrågan. Premien är baserad på invånarantalet inom vårdområdena och är inte alls kopplad till skadefrekvensen vid respektive sjukhus.16 Om nu regress införs mot patientförsäkringen så gäller det naturligtvis inte sjukvårdskostnader som redan bärs av landstingen. Sjukförsäkringen skulle dock kunna återkräva kostnader för in- komstbortfall. Detta skulle öka kostnaderna för patientförsäkringen, vilket i sin tur skulle höja premierna i patientförsäkringen. Ökande kostnader i sjukvården finansieras normalt med landstingsskatter. Totala effekten blir alltså att en statlig skatt ersätts med en landstingsskatt. Den statsfinansiella effekten uteblir i så fall. Det blir heller ingen preventiv effekt eftersom försäkringen är totalt 16 registreras cirka ett tusen patientskador . Men mörkertalet är säkert fortfarande stort. Det sker av nödvändighet fel- och missbedömningar regelbundet i den farliga verksamhet som sjukvård trots allt är. Anledningen till att inte fler skadestånd utdöms beror delvis på att ansvaret inte gäller vid normalt, eller efter omständigheterna, rimligt risktagande i sjukvården. odifferentierad med avseende på landstingens skadehistoria. Däremot skulle det kunna uppkomma tvister mellan staten och landstingen, vilket innebär kostnader. Regress är m.a.o. inte att rekommendera. Anledningen till denna slutsats är att ansvaret försäkrats bort genom patientförsäkringens utformning. Liknande förhållanden gäller ansvaret vid arbetsskador och försäkring via de s.k. trygghetsförsäkringarna, vilket diskuteras vidare i kapitel 6. Inledningsvis beskrivs normer som bas för ekonomiska och politiska bedömningar. Vi fokuserar på effektivitetsnormen – särskilt kostnadseffektivitet, dvs. att den verksamhet som bedrivs i samhället skall ske till så liten resursförbrukning som möjligt. Därefter beskrivs teorin om effektiva kontrakt som sluts mellan två parter under ideala förhållanden utan transaktionskostnader. Det är en empirisk fråga huruvida affärslivets kontrakt tenderar att fördela ansvar på ett så effektivt sätt som modellen föreskriver. Mycket tyder dock på att effektivitet eftersträvas. Få torde betvivla att näringslivet tar ekonomiska hänsyn i sin risk- och ansvarshantering. Avtal som reglerar åtgärder och ansvar för risker av olika slag är mycket vanliga. Vinstmaximering, som kräver kostnadseffektivitet och effektiv fördelning av ansvar, har i många sammanhang visat sig vara en god approximation av faktiskt beteende. Säljares ansvar för sina produkter och tjänster, med förbehåll för köparens vållande, finns ofta reglerad i standardavtal och i lagstiftning. Vi har också påvisat att det finns ekonomiska motiv för den ordning på arbetsmarknaden vi ser i många länder; långtgående arbetsgivareansvar, fackföreningar som skyddar de anställdas intressen och tvingande arbetsolycksfallsförsäkring. Notera att dessa ansvarsfördelningsprinciper också är djupt rotade i handelsbruk och i allmänna uppfattningar om vad som är rättvist. Vinstmaximerande aktörer på marknaderna styrs emellertid knappast av rättviseargument utan av vad som är i parternas intresse. Det talar för att rättsuppfattningen har utvecklats från sådant beteende på marknaderna. Därmed föreligger det ingen konflikt mellan ekonomisk effektivitet och rättvisa. Kan denna argumentation överföras till risken för enskilda män- niskor som utsätts för risker? Är det inte omoraliskt att analysera människor på samma sätt som varor? Det är förvisso angeläget att hävda människovärdets okränkbarhet. Problemet med denna mo- raliska princip är att den inte hjälper oss att utforma en politik där för- och nackdelar måste vägas mot varandra. Ansvaret för vissa olyckor kan inte regleras i kontrakt. Här träder istället den utomobligatoriska skadeståndsrätten in. Frågan är om domstolar i efterhand kan fördela ansvar så att aktörer som utsätter varandra för fara handlar effektivt. Under en regel om strikt ansvar får skadevållaren betala både olyckskostnader och kostnader för prevention. Det rationella valet för skadevållaren är att minimera sina kostnader, vilket är samhällsekonomiskt effektivt. Culpa ger skadevållaren incitament att agera på ett sätt som uppfyller den preventionsnivå som rättsordningen fastställt. Skadevållaren minimerar sina kostnader när denne investerar tillräckligt för att uppfylla aktsamhetsnormen (men inte mera). För att en vållanderegel skall vara effektiv krävs därför att domstolen kräver effektiv prevention av skadevållaren för att denne skall undgå ansvar. En skillnad mellan culpa och strikt ansvar ligger i att informationsbehovet för domstolen (och bevissvårigheterna för offret) är större vid culpa. En annan skillnad är att vid culpa betalar normalt offret olyckskostnaden medan strikt ansvar tvingar den som förorsakat skadan att betala för skadorna, oberoende av vållande. Vållande av båda parter, osäkerhet och ineffektiva rättsliga principer kan föranleda jämkning av skadestånd, eller att offren och deras försäkringar får ta sina kostnader. Det resulterar i, ur effektivitetssynpunkt, för liten prevention och för många skador; var och en tar hänsyn till den egna skadekostnaden men inte till effekten för motparten. Införs statlig regress så innebär det att det ekonomiska ansvaret får preventiv betydelse. När culparegeln gäller medför regress enbart i undantagsfall statsfinansiella effekter. Vid strikt ansvar ger det däremot intäkter för staten. Statlig regress medför rättstvister. Vissa tvister är improduktiva och kostsamma både för individen och samhället. Andra tvister är klargörande och har en positiv, osäkerhetsreducerande, effekt. Det kan också ha ett moralbildande värde att tvister behandlas i öppna rättsliga processer. Mängden av nyttiga respektive improduktiva processer kan påverkas på olika sätt. Det är dock utanför vårt uppdrag att gå in på vilka processrättsliga regler och regler för finansiering av rättegångar som genererar önskvärda rättegångar och förhindrar oönskade. Vi nöjer oss med att konstatera att det inte finns något enkelt samband mellan skadeståndsrätt och stora, från samhällets sida oönskade, rätte- gångskostnader. Ovan antog vi att parterna var riskneutrala. I verkligheten är det mer troligt att enskilda individer och små företag har aversion mot risk. Riskaversion utgör i själva verket en viktig grund för en marknad för frivillig överlåtelse av risk. Ovan antas det också att parterna kan betala utan solvensproblem. Om skadan är större än den ansvariges tillgångar så kommer dock ansvaret i realiteten att begränsas till dessa tillgångar. För skador större än tillgångarna saknas incitament till försiktighet; den ansvarige kommer ju i alla fall inte att behöva betala. Möjligheten av bristande betalningsförmåga leder till frågan om inte ansvar kan kopplas till någon garanti så att betalningsansvaret säkerställs. Försäkring kan tjäna som en sådan garanti. Försäkring som täcker ansvar är ofta ett krav för tillstånd att driva verksamhet, delta i trafiken, anställa personal, etc. Försäkring fyller alltså dubbla syften: dels att skydda offer med riskaversion och dels att garantera betalningsförmåga hos den ansvarige. 3.1Privat och offentlig försäkring Det ekonomiska ansvaret för olyckor överförs ofta till försäkrings- givare. Det är därför viktigt att analysera försäkringens inverkan på prevention och säkerhet. När ansvaret överförts till försäkringsgivaren så elimineras försäkringstagarens incitament till prevention. Utan ett ekonomiskt motiv att förhindra skador så tenderar skadorna att öka. Det är välkänt att försäkring ökar skadefrekvenser och skadornas omfattning. I viss mån är ökat risktagande vid försäkring förutsett och önskat; utan försäkring skulle värdefull, men riskfylld verksamhet inte komma till stånd, eller bedrivas i reducerad omfattning. Verksamheten bör emellertid bedrivas så att preventionens kostnader vägs mot intäkter i form av skadereduktion. Försäkringsgivaren vidtar därför steg för att påverka försäkringstagaren. Branschens professionella kompetens ligger i stor utsträckning i att utforma avtal som tillgodoser försäkringstagarens efterfrågan av skydd, som ekonomiskt motiverad försiktighet och skadebegränsning stimuleras.17 Försäkringsgivaren styr försäkringstagaren genom villkoren i försäkringsavtalet och genom priset. Om premienedsättning medges vid försiktighetsåtgärder, som utbildning, säkerhetsutrustning, etc., kan detta påverka skadefrekvensen och skadornas storlek. Genom höga , t.ex. för vissa fordon eller farliga verksamheter, kan försäkringstagarna komma att avstå från vissa risker genom att välja säkrare alternativ. Höga för motorcyklar, skotrar och kamphundar kan t.ex. medföra att ägarna avstår från dessa. Försäkringsgivarens bristande möjlighet att identifiera vårdslöshet eller försiktighet från försäkringstagarens sida kan medföra att skadorna rusar i höjden. Detta fenomen kallas moral hazard. En metod att komma åt detta problem är att införa begränsningar i form av delförsäkring och självrisk. Därmed bär försäkringstagaren en del av olyckskostnaderna, varigenom visst incitament till prevention består, trots att försäkringsgivaren inte direkt kan styra vad försäkringstagaren gör. Bonussystem och andra system där premien är baserad på tidigare erfarenhet har liknande preventiv uppgift. Genom försäkringsbolagens differentiering kompletteras skade- ståndsrätten på ett intressant vis. En domare kan i sin vårdslöshets- bedömning inte ta hänsyn till faktorer som en förares ålder eller kön, fordonets märke eller körsträcka – faktorer som alla kan vara premiegrundande i försäkring. Differentiering med avseende på ålder och kön kan dessutom vara politiskt kontroversiellt, speciellt vad gäller pensionsförsäkring. Kvinnor lever än män och betalar därför, vid företagsekonomisk premiesättning, högre pensionspremier. De får i gengäld pension . Motsvarande gäller trafik- och arbetsskador. Unga män är farliga i trafiken och har därför i vissa fall högre självrisker eller än genomsnittet. Kvinnor är oftare frånvarande p.g.a. sjukdom än män, vilket kan medföra högre sjukförsäkringspremier för kvinnor om företagsekonomiska principer tillämpas. Försäkringsbolaget är också motiverat till prevention efter det att en skada inträffat. För att begränsa exempelvis reparationskostnader för kolliderade bilar praktiserar vissa försäkringsbolag långsiktiga avtal med reparationsverkstäder. Långsiktigheten gör att normer för reparationer kan utvecklas och kontrolleras. 17 Palmer, E., Administrationsformer för sjuk-, arbetsskade- och förtidspensionsförsäkringar, SOU 1995:59, Ohälsoförsäkring och samhällsekonomi – Rapport från sjuk och arbetsskadeberedningen. förekommer avtal med speciella sjukhus. När försäkringsbolag försäkrat inkomstbortfall finns på motsvarande sätt ett starkt ekonomiskt motiv till avtal med vårdinrättningar för rehabilitering av skadade. I en ideal situation där försäkringsgivaren har fullständig infor- mation om, och kontroll över, den försäkrades åtgärder kan problemet med vårdslöshet elimineras. Men den verkliga informationen och kontrollen är naturligtvis begränsad. Trots detta är det snarare regel än undantag att ansvaret överförs till en ställföreträdande ansvarig specialiserad på risken ifråga, med tillräckliga resurser för att kunna täcka potentiella skadeståndskrav, dvs. till en försäkringsgivare. Utformning av villkor och sökandet efter information om preventiva effekter, samt kontroll av försäkringstagarna, vägs i det vinstmaximerande försäkringsbolaget mot administrativa kostnader och transaktionskostnader. 3.1.2Den privata försäkringens begränsningar Försäkring är en mycket speciell tjänst – mot betalning i förskott påtar sig försäkringsgivaren att betala viss ersättning om viss, i sig osannolik, händelse inträffar. Normalt inträffar ingen olycka, varför det är svårt för den försäkrade att kontrollera trovärdigheten i erbjudandet. Hur skall försäkringstagaren våga tro på att försäk- ringsgivaren håller avtalet? Innehavare av t.ex. en brandförsäkring kan leva hela livet utan att huset brinner, varför försäkringsgivarens pålitlighet aldrig testas. En historiskt viktig omständighet är att försäkringsgivaren kan vara insolvent den dag olyckan inträffar. För att undanröja denna farhåga underkastas försäkringsbolagen myndighetskontroll av t.ex. deras soliditet.18 En del av solvenskontrollen avser avsättningen till s.k. premie-, och ersättningsreserver. I och med att en försäkring tecknats uppkommer ett potentiellt krav från försäkringstagaren. En del av premieintäkten måste därför avsättas i en premiereserv som säkerställer tillgångar för kommande krav. När olyckan väl inträffat föreligger en skuld till försäkringstagen tills skadan är slutligt reglerad. För trafik- och arbetsolyckor med inkomstbortfall dröjer ofta slutregleringen tills ålderspension inträder. Därför kräver försäkringar med livräntor stora reserver. För trafikförsäkringen gäller att kapitalet 18 , G. (1998), An Institutional Analysis of Insurance Regulation – The Case of . Economic Studies, nr. bundet i premie- plus ersättningsreserven är minst fyra gånger större än premieinkomsten under ett år.19 Fondbildningen medför prissättningsproblem och välfärdsom- fördelningar inom försäkringstagarkollektivet. Antag t.ex. att olyckorna och därmed skadeutbetalningarna ökar från . Då måste premierna på lång sikt höjas från, säg . till ., administrationskostnader och vinst inräknade. För att kunna garantera tillräckliga reserver kräver myndigheterna att premierna höjs så att premieintäkten blir . Efter hand som intäkter och skador strömmar in avsätts reserver. De avsatta reserverna placeras i räntebärande tillgångar varför fondbildningen som sådan inte är förenad med kostnader. När reserven är uppbyggd efter sänks premien och premieintäkten till . utan förlust för försäkringsbolaget. Antag nu att skadekraven går ner till de ursprungliga . och att premien sänks så att premieintäkten blir . finns en avsevärd reserv som inte behövs längre för solvensen skull. Delar av reserven kan därför tilldelas ägarna av försäkringsbolaget eller återföras till försäkringstagarna. Överföringen sker eventuellt spontant i ömsesidiga bolag som ägs av försäkringstagarna, eller så kan det ske via offentlig reglering av skälig premie. Försäkringstagarkollektivet består emellertid nu av andra försäkringstagare än de ursprungliga – de som byggde upp fonderna får inte tillbaka sina pengar. Ett annat trovärdighetsproblem blir uppenbart vid skaderegleringen. Hur skall den försäkrade kunna lita på att försäkringsgivaren inte bedrar eller tolkar avtalet till egen fördel? Skaderegleringen har bl.a. till syfte att fastställa vad som skett. Informationen används dels för framtida villkors- och premiesättning, och dels för avgörandet av försäkringsbolagets förpliktelser gentemot försäkringstagaren. Kontrollen av att avtalet följts av för- säkringstagaren sker också i skaderegleringen. Som straff om villkoren inte följts kan hela eller delar av ersättningsbeloppet dras in.