sou · GQB313 · 2003-01-01 00:00:00 — Utlänningsmyndigheterna skall således inte ompröva den anknytning som prövats i adoptionsärendet utan i stället se på förhållandet mellan adoptant och adoptivbarn på samma sätt som ett biologiskt förälder- barn förhållande, varvid adoptionen och den underliggande relationen mellan adoptivbarn och adoptant inte skall ifrågasättas. En förutsättning för att tillstånd skall beviljas en make, maka eller sambo i ett förhållande som inte är etablerat är att förhållandet bedöms som seriöst. Den prövning som görs för att bedöma detta innebär inte någon kontroll av förhållandets allmänna lämplighet eller parternas moraliska eller andra kvaliteter. Syftet är främst att förhindra att invandringsbestämmelserna kringgås. För att förhindra detta gäller också att en utlänning som vill flytta till för att sammanbo med en i bosatt person normalt skall ansöka om uppehålls- och arbetstillstånd vid en svensk utlandsmyndighet i sitt hemland. Handläggningen av ärendena gick före till så att den svenska utlandsmyndigheten i utlänningens hemland vanligtvis gjorde en intervju med utlänningen i avsikt att utröna dennes relation till personen i . Det ställdes frågor om bl.a. utlänningens familjeförhållanden, utbildning, arbete och intressen. Man frågade hur kontakten hade inletts, hur mycket parterna hade träffats, om relationens karaktär, vilket språk som användes och vad utlänningen kände till om den i bosatta personens familjeförhållanden, utbildning, arbete, ekonomiska förhållanden m.m. Man frågade också om gemensamma framtidsplaner. Om anknytningspersonen vid tillfället befann sig i samma land, genomförde ambassaden i mån av resurser även en intervju med honom eller henne. Annars gjorde i vissa fall en intervju. I denna intervju ställdes motsvarande frågor som till den sökande. inte skyldig att besvara frågorna. Skulle han eller hon vägra göra detta påverkade det dock prövningen av ärendet. Vid Invandrarverkets prövning av frågan om uppehållstillstånd jämfördes de båda intervjuresultaten. Om utlänningens ansökan beviljades fick denne antingen ett permanent uppehållstillstånd eller, om det var fråga om en snabb anknytning, ett första uppehållstillstånd eller i vissa fall . infördes skriftliga utredningar i huvuddelen av anknytningsärendena. Tanken bakom införandet av skriftliga utredningar var att varje enskilt ärende skall utredas efter det ärendets speciella beskaffenhet. Okomplicerade ärenden utreddes således till stora delar genom skriftlig handläggning. I dessa fall gällde precis som tidigare att en intervju vanligtvis gjordes med den sökande vid en svensk utlandsmyndighet. Därefter gjordes en skriftlig utredning med anknytningspersonen i där denne fick besvara frågor om sig själv, om sökanden och om deras gemensamma förhållande. De mellanliggande utredningarna gick till så att en ansökningsblankett efter begäran lämnades ut till sökanden. Sökanden och anknytningspersonen fick var sitt frågeformulär som fylldes i under sanningsförsäkran. I samband därmed krävde in vissa handlingar som kunde visa sökandens och anknytningspersonens adress. Vid lättare brister i utredningsmaterialet kompletterades ärendet per telefon. Vid brister av allvarligare art och om fråga om utvisning blev aktuell, gjordes en muntlig utredning av . Innan permanent uppehållstillstånd beviljades hördes normalt sökanden och anknytningspersonen var för sig i en muntlig utredning. Sökanden uppmanades att ta med sig två av följande dokument: kopia av lägenhetskontrakt, kopia av försäkringsbevis som visar förmånstagare, kopia av arbetsgivarintyg eller kopia av intyg om avslutad eller pågående svenskundervisning. Dessutom uppmanades sökanden att ta med sig ett personbevis där adressen framgick. kontrollerade hos socialförvaltningen om sökanden eller anknytningspersonen förekom där och om de lämnat samma adress. Parterna fyllde hos var för sig i ett upptryckt frågeformulär. Direkt därefter stämde en handläggare av resultatet med sökanden och anknytningspersonen. Vid stora avvikelser mellan de två utredningarna gjordes en fördjupad muntlig utredning. innebär som sagt 2 kap. 4 § UtlL som en utgångspunkt att makar eller sambor skall ha varit stadigvarande sammanboende utomlands när sådan anknytning åberopas som stöd för uppehållstillstånd. reglerades dock möjligheten att ge uppehållstillstånd också i dels de fall då parterna inte ännu har blivit makar eller sambor men avser att bli det, dels de fall då de är makar eller sambor men inte stadigvarande har bott tillsammans utomlands. För att uppehållstillstånd skall ges i sådana fall krävs nu uttryckligen att förhållandet framstår som seriöst och att särskilda skäl inte talar mot att tillstånd ges. I propositionen bakom ändringarna (prop. 1999/2000:43) anfördes att en seriositetsprövning kräver en bra och utförlig utredning. Vidare anfördes (s. 38 f.): I normalfallet innebär det att såväl sökanden som referenspersonen måste höras muntligt. Det är i regel betydligt svårare att lämna oriktiga uppgifter vid en muntlig utredning än att sätta sitt namn på ett papper som inte innehåller hela sanningen. Endast en muntlig utredning ger vidare möjlighet till relevanta följdfrågor. I undantagsfall kan dock förhållandena vara sådana att en skriftlig utredning med ena parten kan vara tillfyllest. Utgångspunkten måste således enligt regeringen vara att med en bra utredning som grund bedöma, om det är fråga om ett seriöst förhållande eller inte. Med de bedömningsgrunder som gäller bör en sådan prövning inte leda till att sökande i ett seriöst förhållande får svårigheter att komma hit. Den enda avslagsgrunden – utöver bestämmelsen i 2 kap. 4 § UtlL om att det skall beaktas om utlänningen kan förväntas föra en hederlig vandel – som skulle kunna leda till ett sådant resultat är kravet på att förhållandet skall ha varat . Men i ett sådant fall kan sökanden ge in ytterligare en ansökan som då kommer att beviljas om förhållandet fortfarande består. Bedömningen inför det första uppehållstillståndet Den första prövningen bygger fortfarande på uppgifter om hur parterna lärt känna varandra, vilka kontakter de haft därefter, vilken kännedom de har om varandras familje-, bostads- och arbetsförhållanden samt om de kan kommunicera på ett gemensamt språk. Någon generell regel för hur länge parterna skall ha känt varandra för att tillstånd skall beviljas har inte ansetts gå att uppställa. Om av föräldrar arrangerade äktenskap är ett känt inslag i det aktuella landets kultur, beviljas tillstånd även om parterna tidigare inte haft någon närmare kontakt. För en svensk som under en semesterresa utomlands träffar någon som han eller hon önskar sammanbo med, anses å andra sidan ett par veckors samvaro som alltför för att tillstånd skall beviljas. kontakt via annons och aldrig träffats, förutsätts en långvarig och flitig brevväxling innan tillstånd beviljas. Prövningen av om ett befintligt eller blivande äktenskap eller sammanboende är att bedöma som seriöst sker med beaktande av seder och bruk i olika kulturer. Det förhållandet att sökanden har barn i hemlandet eller har annan stark anknytning dit påverkar inte bedömningen av en ansökan som görs från hemlandet eller annat land utanför . Om en förälder väljer att låta sitt barn stanna kvar i hemlandet, beviljas således uppehållstillstånd utan hänsynstagande till eventuellt vårdnads- eller omsorgsansvar. Vid en s.k. praxisdag på konstaterades att verket successivt blivit allt strängare vid bedömningen av förhållandets seriositet vid den första prövningen av ansökan om uppehållstillstånd. Vid sammankomsten fastslogs att en rimlig tolkning av de motivuttalanden som gjorts i prop. 1983/84:144 är att bevisbördan liksom utredningsbördan visserligen åvilar den sökande, men att så låga krav skall ställas på bevisningens styrka att man näst intill kan tala om en presumtion för att ansökan skall bifallas. I likhet med andra presumtioner bryts den dock om det finns omständigheter som med någon tyngd talar mot ett bifall. Sådana omständigheter kan vara att parterna känt varandra eller att de lämnat motstridiga uppgifter. Efter praxisdagen skedde en återgång till den liberalare praxis som tidigare gällde för den första prövningen av utlänningens ansökan att få bosätta sig i . Inför lagändringarna menade regeringen att de förhållanden som dittills hade beaktats vid bedömningen – att förhållandet varat , att parterna har träffats i viss utsträckning, att de har god kännedom om varandra, att de har ett gemensamt språk att kommunicera på, att de väntar barn tillsammans samt sedvänjor inom andra kulturer – bör beaktas även i fortsättningen. Ett syfte med ändringarna var att genom ett bättre beslutsunderlag vid den första prövningen kunna fatta korrektare beslut. Detta skulle dock inte innebära någon strängare prövning utan endast att det i fler fall efter en grundlig utredning kan komma fram omständigheter som talar mot att uppehållstillstånd beviljas (prop. 1999/2000:43 s. 38 och 39). Enligt förarbetena skall ett förhållande få bedömas som seriöst, om det inte finns några indikationer på att det är fråga om ett skenäktenskap eller skenförhållande och det inte heller i övrigt föreligger några omständigheter som talar för att förhållandet inte är seriöst. Med stöd av detta har i ett avgörande (Utlänningslagen - Vägledande beslut, UN 384-00) konstaterat att någon ändring av beviskravet inte tycks ha varit avsedd utan att lagtexten utgör en kodifiering av praxis. Som framgår av avsnitt 4.3.2 är utredningen med anknytningspersonen numera muntlig i av fallen jämfört med före . Bedömningen efter uppskjuten invandringsprövning Av avsnitt 4.3.2 framgår också att rutinerna vid de två följande prövningarna inte ändrats i någon större utsträckning, vilket oftast innebär att förlängningsansökan är huvudsakligen skriftlig men ansökan inför det permanenta uppehållstillståndet muntlig. Består förhållandet efter tvåårstidens utgång beviljas utlänningen normalt permanent uppehållstillstånd, om så inte skett tidigare. Upphör anknytningen skall utlänningen enligt huvudregeln inte ges nytt tillstånd utan utvisas, om han eller hon inte frivilligt lämnar landet. Detta gäller oavsett om anknytningen från början varit seriös eller inte. finns dock en uttrycklig möjlighet att ge uppehållstillstånd även om förhållandet upphört. Den gäller, som tidigare nämnts, om utlänningen har särskild anknytning till , om förhållandet upphört främst på grund av våld eller annan allvarlig kränkning eller om andra starka skäl talar för fortsatt uppehållstillstånd. I de fall där våld eller annan kränkning sägs ha förekommit skall detta göras sannolikt genom några omständigheter som stöder sökandens påståenden. Andra exempel på omständigheter som kan medföra att utlänningen får stanna i är att utlänningen skulle möta stora svårigheter av social natur vid återkomsten till hemlandet, att förhållandet upphört före tvåårstidens utgång och att utlänningen hunnit bli väl etablerad på arbetsmarknaden. I varje enskilt fall görs en sammanvägning av alla relevanta faktorer. I praxis vägs den anknytning som utlänningen har erhållit genom vistelsen i mot anknytningen till hemlandet. 2.3.4.3Särskilt om arrangerade äktenskap Regeringen gjorde inför ändringarna också vissa uttalanden om de arrangerade äktenskapen. Med detta avsågs äktenskap som kan konstateras ha sin bakgrund i ett traditionellt kulturmönster. Till grund för uttalandena låg bl.a. undersökningar och ställnings- taganden gjorda av och Kommittén om ny instans- och processordning i utlänningsärenden (NIPU), se SOU 1997:152 Uppehållstillstånd på grund av anknytning och SOU 1999:16 Ökad rättssäkerhet i asylärenden. Regeringen konstaterade att både utredningen och kommittén gjort bedömningen att i förhållanden som kan konstateras ha sin bakgrund i ett traditionellt kulturmönster uppehållstillstånd bör beviljas, trots att parterna träffats i begränsad omfattning och kanske saknar närmare kunskap om varandra. Regeringen anförde sedan (prop. 1999/2000:43 s. 40): egna undersökningar tyder dock på att det finns kvinnor i de arrangerade äktenskapen som far mycket illa. Att generellt vägra godta arrangerade äktenskap med bakgrund i ett traditionellt kulturmönster skulle emellertid enligt regeringens bedömning vara ett alltför stort ingrepp i människors liv. är det självfallet angeläget att i möjligaste mån förhindra att någon mot sin vilja tvingas in i ett äktenskap. För att förhindra att någon mot sin vilja tvingas in i ett äktenskap är det enligt regeringens bedömning av stor vikt att särskilt grundliga muntliga utredningar görs när det är fråga om arrangerade äktenskap. Vid den utredningen är det mycket angeläget att den part som är bosatt i hörs utan att någon släkting är närvarande och att en eventuellt nödvändig tolk är opartisk. På så sätt torde man kunna fånga upp fall där det kommer fram att kvinnan eller mannen känner sig tvingad att gå med på äktenskap. Enbart sökandens motivering att äktenskapet grundar sig på en traditionell sedvänja bör inte accepteras. Endast i de fall där förhållandet verkligen kan konstateras ha sin bakgrund i ett traditionellt kulturmönster och där äktenskapet ingåtts med parternas fria samtycke bör uppehållstillstånd beviljas, trots att parterna träffats i mycket begränsad omfattning och kanske saknar kunskap om varandra. Regeringen tillade att månggifte och äktenskap mellan minderåriga självfallet inte accepteras även om det skulle stå i överensstämmelse med ett traditionellt kulturmönster. Regeringens inställning har därefter godtagits av (bet. 1999/2000:SfU9 s. 10), som anfört bl.a. följande: Äktenskap som arrangeras av föräldrar och släktingar och där parterna kanske inte ens har fått tillfälle att träffa varandra före ingåendet av äktenskapet står i strid med många människors etikuppfattning och anses också diskriminerande mot i första hand kvinnor. Utskottet delar dock regeringens uppfattning att när det är fråga om förhållanden som kan konstateras ha sin bakgrund i ett traditionellt kulturmönster bör uppehålls- tillstånd kunna beviljas trots att parterna träffats i begränsad omfattning och kanske saknar närmare kunskap om varandra. Utskottet vill framhålla att uppehållstillstånd inte skall beviljas vid tvångsäktenskap. Därvidlag blir, såsom också framhålls i propositionen, den muntliga utredningen av mycket stor betydelse och måste omgärdas med olika åtgärder för att säkerställa att det verkligen är parternas fria vilja som kommer till uttryck vid arrangerade äktenskap. Att tolk används när så erfordras anser utskottet självklart och även att eventuellt behov av en tolk av samma kön beaktas. I regleringsbrev för avseende anslag till anges att verket skall utarbeta riktlinjer för hur kvinnors skyddsbehov bättre skall uppmärksammas samt sprida kunskap om dessa bland berörd personal. Utskottet utgår från att bland sin personal på lämpligt sätt sprider kunskap om all den lagstiftning och de konventioner och andra bestämmelser som kan vara av betydelse för verkets uppgifter. I samband med att ändringarna trädde i kraft gick viss information ut till utlandsmyndigheterna, se avsnitt 4.3.2. Angående undersökningar, se avsnitt 4.3.3. Visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd får återkallas om utlänningen medvetet har lämnat oriktiga uppgifter som varit av betydelse för att få tillståndet eller medvetet förtigit omständigheter av sådan betydelse. För den som medvetet lämnar oriktig uppgift föreskrivs straffansvar. Återkallelse får också ske om det finns andra särskilda skäl, men i fråga om uppehållstillstånd bara om utlänningen ännu inte rest in i (2 kap. 9 § UtlL). Andra särskilda skäl kan i fråga om visering vara att utlänningen redan vid inresan visar sig sakna medel för sitt uppehälle här eller ägnar sig åt annan verksamhet i än som förutsatts. I fråga om uppehållstillstånd kan särskilda skäl vara att förutsättningen för tillstånd har förändrats väsentligt och detta inte orsakats eller bort förutses av utlänningen. Uppehållstillstånd får återkallas också om utlänningen har registrerats på spärrlistan i SIS (2 kap. 10 § UtlL). Vid bedömningen av om ett uppehållstillstånd bör återkallas för en utlänning som har rest in i skall hänsyn tas till utlänningens anknytning till det svenska samhället och till om andra humanitära skäl talar mot att tillståndet återkallas. Därvid skall särskilt beaktas utlänningens levnadsomständigheter och familjeförhållanden samt hur länge utlänningen har vistats i . Huruvida utlänningen har familj här respektive i hemlandet kan ha betydelse, liksom t.ex. ålder, arbetsförhållanden, utbildning och andra sociala förhållanden. eller hon har vistats här med uppehållstillstånd, får återkallelse ske bara om det finns synnerliga skäl. Härutöver gäller enligt 3 kap. 5 c § UtlF att uppehållstillstånd får återkallas för dels en utlänning som grundar sin rätt till vistelse i på och som inte försörjer sig eller annars saknar egna medel för sitt uppehälle här, dels för dennes anhöriga, om anknytningen till EES-medborgaren bryts och den anhörige inte har rätt att stanna i på någon annan grund. Att avvisa en utlänning avser de fall då avlägsnandet beslutas av en administrativ myndighet och där utlänningen inte har, och inte heller när frågan aktualiseras, har haft uppehållstillstånd i efter ankomsten hit. Utvisning däremot sker när en utlänning antingen stannar kvar i efter att ett uppehållstillstånd har gått ut eller återkallats eller har dömts för brott av viss svårighetsgrad. I 4 kap. 1 § UtlL anges de s.k. formella avvisningsgrunderna. Enligt dessa får utlänningar avvisas bl.a. om de saknar pass, visering, uppehållstillstånd eller annat tillstånd som krävs för inresa, vistelse eller arbete i . Sedan blivit operativ medlem i kan avvisning dessutom ske om utlänningen inte uppfyller de krav för inresa som föreskrivs i artikel 5 i . Det innebär att avvisning får ske också om utlänningen finns registrerad på spärrlista i SIS. Formell avvisning får ske utan tidsgräns. De materiella avvisningsgrunderna anges i 2 § i samma kapitel och innebär att avvisning får ske bl.a. om det kan antas att utlänningen kommer att sakna tillräckliga medel för sin försörjning eller hemresa eller inte kommer att försörja sig på ett ärligt sätt. Materiell avvisning får inte ske senare än efter utlänningens ankomst till och inte om han eller hon har visering eller uppehållstillstånd (dock kan utvisning ske, jfr. Avvisning kan däremot ske om viseringen upphört. Kapitlets 3 § talar om att en utlänning får utvisas ur , om han eller hon uppehåller sig här efter det att hans eller hennes uppehållstillstånd har löpt ut eller återkallats. Sådan utvisning beslutas av . Om en ansökan om uppehållstillstånd avslås eller ett uppehållstillstånd återkallas medan utlänningen befinner sig i , skall beslut meddelas om avvisning eller utvisning, om inte särskilda skäl talar mot detta. Särskilda skäl kan vara t.ex. att det framstår som sannolikt att sökanden efter avslagsbeslutet frivilligt kommer att lämna landet. Avvisning beslutas av om utlänningen åberopar någon form av politiska skäl eller om utlänningen vistats i utan avbrott mer än efter ankomsten när frågan om avvisning väcks. I andra fall meddelas beslut om avvisning av polismyndigheten. En polismyndighets beslut om avvisning skall verkställas möjligt (8 kap. 12 § UtlL), och även om beslutet överklagas. avvisnings- eller utvisningsbeslut får normalt inte verkställas förrän beslutet har vunnit laga kraft. Lagen föreskriver dock vissa möjligheter till omprövning av beslut och inhibition av verkställighet. Även får, när den prövar en s.k. ny ansökan (ansökan om uppehållstillstånd från en utlänning som skall avvisas eller utvisas enligt ett beslut som har vunnit laga kraft), besluta om inhibition av det tidigare meddelade beslutet. Ett beslut om avvisning upphör att gälla, om det inte har verkställts från det att beslutet vann laga kraft (8 kap. 15 UtlL). Har utlänningen hållit sig undan verkställighet av ett avlägsnandebeslut eller på annat sätt själv bidragit till den långa vistelsetiden, kan nytt beslut om avvisning fattas (UN 28-92 och 316-98). Andra EU-länder ställer krav på att försörjningen för efterföljande familjemedlemmar skall vara tryggad innan uppehållstillstånd för dessa beviljas, såvida det inte är fråga om personer som har rätt till uppehållstillstånd enligt EG-reglerna. och har en tradition av liknande regler. har inget krav på att den som får uppehållstillstånd som anhörig skall ha sin försörjning tryggad och bostad ordnad. har dock funnits ett visst försörjningskrav. utlänningslag (1954:193) angavs inte under vilka förutsättningar uppehållstillstånd fick meddelas. antog riktlinjer för utlänningspolitiken (prop. 1968:142, SU 196, rskr. I propositionen gavs vissa riktlinjer för förvaltningsmyndigheternas tillståndsprövning. Beträffande annan invandring än arbetskraftsinvandring anförde departementschefen följande. Invandringen av arbetskraft för med sig en ungefär lika stor invandring av familjemedlemmar som inte avser att förvärvsarbeta i . Trots det angelägna i att invandrarnas familjer hålls samman kan det finnas anledning att i någon mån avgränsa den krets av familjemedlemmar som bör tillåtas att invandra tillsammans med huvudmannen. Make och oförsörjda barn till utlänning som har tillstånd att vistas och arbeta här bör om bostadsfrågan är löst (kursiverat här) beviljas vistelsetillstånd utan prövning av deras försörjningsmöjligheter. Motsvarande bör gälla utlänningens eller hans makes föräldrar eller annan nära släkting, men bara om föräldrarna eller släktingen är väsentligt beroende av den härvarande utlänningen för sin försörjning och utlänningen har ekonomiska möjligheter att svara för försörjningen. I fråga om övriga anförvanter bör vanliga regler gälla för prövningen av vistelsetillstånd. Praxis utvecklades i nära anslutning till dessa riktlinjer. För att få uppehållstillstånd krävdes i regel att utlänningens försörjning var tryggad antingen genom eget arbete eller på annat sätt. Om utlänningen kunde få arbetstillstånd ansågs försörjningskravet uppfyllt. Utlänningens make, maka eller sambo och hemmavarande barn samt sista länk-fall beviljades regelmässigt uppehållstillstånd utan prövning av försörjningsmöjligheterna. Inte heller skedde någon prövning av att bostadsfrågan var löst innan tillstånd beviljades för make, maka och barn utan försörjning. När det gällde övriga utlänningar tilläts följande invandra utan prövning av deras försörjningsförmåga: 1) föräldrar eller släkting som var väsentligt beroende av någon som bodde i för sin försörjning och denne hade ekonomiska möjligheter att svara för försörjningen eller 2) annan hjälpbehövande utlänning som åberopade synnerliga skäl för att få invandra hit främst om han eller hon hade stark anknytning hit. Fall av väsentligt beroende avsåg framförallt föräldrar. Dessa tilläts bosätta sig här om barnen i kunde visa att de redan tidigare hade försörjt föräldrarna i hemlandet, t.ex. genom att skicka medel till deras försörjning. Vidare fick barnet visa att det hade ekonomiska förutsättningar att svara för föräldrarnas försörjning i . Man utgick i regel från att föräldrarna skulle bo hos barnet här i landet och att bostadsfrågan därmed var löst. En uppluckring av försörjningskravet skedde i praxis så att ensamstående föräldrar beviljades tillstånd om härvarande barn inte själva var beroende av kontinuerlig socialhjälp för sin försörjning, men utan prövning av om de klarade försörjningen av föräldrarna. Barnets försörjningsmöjligheter utreddes i allmänhet bara när föräldern sökte tillstånd första gången. Det medförde att ett barn som ansågs kunna svara för föräldrarnas försörjning fick ta hit dem, utan att någon prövning sedan skedde av att barnet verkligen försörjde dem. Den som däremot vid tillståndsprövningen bedömdes inte kunna svara för sina föräldrars försörjning fick avslag på sin begäran att få ta hit föräldrarna. Försörjningskravet har avskaffats.