sou · GQB3122d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Som regel anses det tillräckligt med en ytlig kroppsbesiktning bestående i att polismannen systematiskt känner i eller utanpå fickor och kläder samt kontrollerar medhavda väskor och dylikt. Bestämmelsens utformning innebär att alla polismän har be- fogenhet att genomföra en kroppsvisitation under de föreskrivna förutsättningarna. I de fall då en mer rutinmässig visitation i sam- band med idrottsevenemang eller liknande aktualiseras bör dock, enligt förarbetena, regelmässigt ett sådant beslut fattas av en polisman i befälsställning (prop. 1986/87 s. 12). Rättslig reglering av betydelse Särskilda befogenheter i skyddande eller förebyggande syfte – 23 och 24 §§ polislagen 23 § polislagen har följande lydelse. Kan av särskilda skäl risk anses föreligga att något brott, som innebär allvarlig fara för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom, kommer att förövas på viss plats, får en polisman i syfte att avvärja brottet eller bereda skydd mot detta 1.bereda sig tillträde till ett hus, rum eller annat ställe för att söka efter sprängmedel, vapen eller något annat farligt föremål, 2.avstänga, utrymma eller förbjuda tillträde till ett hus, rum eller annat ställe, meddela förbud mot flyttande av visst föremål eller mot trafik med visst kommunikationsmedel eller vidta någon annan sådan åtgärd. Föreligger allvarlig risk för brott som avses i första stycket, får en polisman för att söka efter ett farligt föremål även kroppsvisitera personer som uppehåller sig på platsen. En åtgärd som avses i denna paragraf får endast om fara är i dröjsmål vidtas utan föregående beslut av polismyndigheten. För att denna bestämmelse skall vara tillämplig krävs alltså att det föreligger risk för ett brott av en särskild typ, nämligen ett sådant som innebär allvarlig fara för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom. Som exempel på sådana brott nämns i förarbetena ett anonymt meddelande att en bomb placerats på viss plats eller att polisen får anledning att misstänka att våldsamma angrepp planeras på en främmande statschef på besök i (prop. 1983/84:111 s. 134 ff.). De åtgärder som nämns i bestämmelsens första stycke får enligt förarbetena inte vidtas i mera allmänt förebyggande syfte (prop. 1983/84:111 s. 134 ff.). Det måste alltid förutsättas att man verk- ligen kan peka på att det på grund av särskilda omständigheter föreligger en viss risk. Proportionalitetsprincipen får här betydelse. Ett ingripande måste till sin beskaffenhet, styrka, omfattning och varaktighet stå i ett rimligt förhållande till den fara som hotar. Om en allvarlig brottsrisk finns får en polisman kroppsvisitera de personer som uppehåller sig på den plats som omfattas av risken. Med kravet att risken skall vara allvarlig har avsetts att markera att den skall vara mer påtaglig än vad som krävs för att bestämmelsens första stycke skall vara tillämpligt. I förarbetena anges som exempel att polisen fått kännedom om att ett attentat Rättslig reglering av betydelse planeras mot en utländsk regeringsledamot på besök i landet (prop. 1983/84:111 s. 135 f.). beslutar om åtgärder enligt aktuell paragraf. Endast om det är så brådskande att ett beslut inte kan avvaktas får en enskild polisman vidta en sådan åtgärd. får enligt 24 § polislagen förbjuda tillträde till visst område eller utrymme om det i samband med allvarliga stör- ningar av den allmänna ordningen eller säkerheten är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten skall kunna upprätthållas. Detta gäller också om det finns risk för sådana störningar. Enligt bestämmelsen får polismyndigheten under samma förut- sättningar också anvisa deltagare i en folksamling att följa en viss väg. Endast om någon av åtgärderna i denna bestämmelse är så brådskande att polismyndighetens beslut inte kan avvaktas får en polisman själv vidta åtgärden. Enligt 27 § polislagen skall polisen föra protokoll över ingripande som innebär att någon avvisas, avlägsnas, omhändertas eller grips. Protokoll skall också föras över husrannsakan och liknande åt- gärder enligt polislagen samt vid omhändertagande av föremål. Av protokollet skall framgå 1.vem som har fattat beslutet om ingripandet, 2.grunden för beslutet och tidpunkten för när det har fattats, 3.vem eller vilka som har deltagit i ingripandet, 4.vem eller vilka som ingripandet har riktat sig mot, 5.tiden för ingripandet samt 6.vad som i övrigt förekommit vid ingripandet. Ansvarig för att protokoll upprättas är, i fråga om uppgifter under punkterna 1 och 2, den som har fattat beslutet och, i fråga om uppgifter som avses under punkterna 3–6, den som är att anse som förman vid ingripandet. Bestämmelsen om dokumentation tillkom . Enligt för- arbetena till bestämmelsen bör polisen alltid sträva efter att få fram identitetsuppgifter i samband med ett ingripande (prop. 1996/97: 175 s. 83). Denna strävan innebär emellertid ingen generell rätt att Rättslig reglering av betydelse kroppsvisitera eller göra husrannsakan hos någon i syfte att fast- ställa dennes identitet. Om det inte är möjligt att identifiera en person som polisen ingripit mot bör protokollet i varje fall inne- hålla någon form av beskrivning av personen i fråga. Har polisen avlägsnat deltagare i en stor ordningsstörande folksamling bör det åtminstone antecknas i protokollet ungefär hur många personer ingripandet avsåg och var de befann sig. Med vad som i övrigt förekommit vid ingripandet (punkten 6) menas t.ex. tidpunkten när den omhändertagne tas i förvar, tidpunkten för frigivandet, uppgift om att den frihetsberövade underrättats om sina rättigheter, tecken på skador eller sjukdomar, tidpunkter för måltider och förhör. har utfärdat allmänna råd beträffande doku- mentation enligt polislagen (RPSFS 2000:15, FAP 100-2). Dessa innehåller bestämmelser om vilka blanketter som skall användas när olika former av ingripanden sker. De brott som i detta sammanhang främst är aktuella kallas med ett samlingsnamn brott mot den allmänna ordningen. Dessa brott regleras i 16 kap. . Kapitlet innehåller bl.a. bestämmel- ser om upplopp, våldsamt upplopp, ohörsamhet mot ordnings- makten och uppvigling. Om en folksamling stör den allmänna ordningen med uppsåt – dvs. med avsikt – att med förenat våld sätta sig upp mot myndighet eller på annat sätt framtvinga eller hindra viss åtgärd och skingrar den sig inte på myndighets befallning döms, enligt 16 kap. 1 § , deltagare i folksamlingens förehavande för upplopp till böter eller fängelse i högst . Anstiftare och anförare döms enligt samma bestämmelse till fängelse i högst . Om folksamlingen skingrar sig på myndighets befallning straffas endast anstiftare och anförare. Straffskalan är i detta fall böter eller fängelse i högst . Rättslig reglering av betydelse Enligt 16 kap. 2 § döms deltagare i en folksamlings förehavande för våldsamt upplopp om folksamlingen, med uppsåt att med förenat våld sätta sig upp mot myndighet eller på annat sätt framtvinga eller hindra viss åtgärd, gått till förenat våld mot person eller egendom. Som deltagare i en folksamlings förehavande anses även den som inte själv utövat våld, men han eller hon måste då ha visat sig vara sympatisör med utövningen av våldet, t.ex. genom hotande eller upphetsande rop eller genom att springa med i en folksamling som gått till attack. Enligt denna bestämmelse spelar det, i motsats till vad som gäller enligt bestämmelsen om upplopp, inte någon roll om en skingringsbefallning meddelats eller ej efter- som det i detta fall inte krävs att en myndighet varit närvarande. Straffet för anstiftare och anförare är fängelse i högst och för annan deltagare böter eller fängelse i högst . Om en deltagare i en folksamling som stör den allmänna ordningen inte rättar sig efter en för ordningens upprätthållande meddelad befallning gör han eller hon – under förutsättning att det inte är fråga om ett upplopp – sig skyldig till ohörsamhet mot ordnings- makten. Det gör även, under samma förutsättning, den som deltar i en ordningsstörande folksamling och som tränger in på ett område som blivit för sådant ändamål fridlyst eller avspärrat. För straffbar- het fordras att deltagaren i folksamlingen verkligen uppfattat be- fallningen eller fått kännedom om fridlysningen eller avspärr- ningen. Straffet för ohörsamhet mot ordningsmakten är, enligt 16 kap. 3 § , böter eller fängelse . Den som muntligen inför menighet eller folksamling, i skrift som sprids eller utlämnas för spridning eller i annat meddelande till all- mänheten uppmanar eller på annat sätt söker förleda till brottslig gärning, svikande av medborgerlig skyldighet eller ohörsamhet mot myndighet, döms enligt 16 kap. 5 § för uppvigling till böter eller fängelse . Rättslig reglering av betydelse fall – dvs. lindrigare fall – är inte straffbara. Vid bedöman- de av huruvida en gärning är att anse som ringa skall hänsyn särskilt tas till om det förelegat endast obetydlig fara för att uppmaningen eller försöket skulle leda till efterföljd. Är brottet med hänsyn till att gärningsmannen sökt förleda till allvarligt brott eller av andra omständigheter att anse som grovt, är straffet fängelse i högst . Den grundläggande bestämmelsen om registrering av person- uppgifter finns i 2 kap. 3 § regeringsformen. En anteckning om en medborgare i ett allmänt register får enligt första stycket inte utan hans eller hennes samtycke grundas enbart på hans eller hennes politiska åskådning. I motiven till bestämmelsen uttalade före- dragande statsrådet att åsiktsregistrering utan anknytning till be- farade brottsliga handlingar inte skulle få förekomma men att å andra sidan sådan registrering av säkerhetsrisker som då gjordes i det s.k. inte kunde undvaras som ett led i skyddet för det demokratiska samhällsskicket. Det måste ändå, enligt före- draganden, anses vara värdefullt att de yttersta gränserna för det allmännas möjligheter att registrera medborgarnas politiska åsikter klart angavs i grundlagen (prop. 1975/76:209 s. 117). I ett senare lagstiftningsärende (prop. 1987/88:57, KU19, rskr. 117, 1988/89:KU 2, rskr. 11) infördes ett andra stycke i bestäm- melsen. Enligt detta skall varje medborgare i den utsträckning som närmare anges i lag skyddas mot att hans eller hennes personliga integritet kränks genom att uppgifter om honom eller henne registreras med hjälp av automatisk databehandling. Bestämmelsen i 2 kap. 3 § regeringsformen utgör således ut- gångspunkten för all lagstiftning som gäller registrering av person- uppgifter. har i införts omfattande ny lag- stiftning för behandling av personuppgifter. Syftet har framför allt varit att anpassa lagstiftningen till den nya informationstekniken. Den bygger till stor del på internationella beslut och överens- kommelser, bl.a. och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet Rättslig reglering av betydelse av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet) samt rekommendation, No. R (87) 15, om användningen av personupp- gifter inom polissektorn. De grundläggande bestämmelserna finns i personuppgiftslagen (1998:204). Personuppgiftslagen innehåller regler om bl.a. datasäkerhet, dataflöde över nationsgränser och användning av personuppgifter för forskning och statistik. Person- uppgifter får bara samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål. Vidare säkras den personliga integriteten genom en insynsrätt för den registrerade, regler som anger till vem behandlade personuppgifter får utlämnas samt regler om hur länge uppgifterna får bevaras. Den myndighet som behandlar person- uppgifter är i princip skyldig att lämna information om registre- ringen till en registrerad person om det inte i en författning före- skrivs undantag från denna skyldighet. säkrar sekretess- lagstiftningen att uppgifterna inte lämnas ut till vem som helst. Personuppgifter får inte bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. Datainspektionen har till uppgift att se till att registerhante- ringen sköts på rätt sätt och finns det en särskild myndighet, , som bl.a. har till uppgift att följa Säkerhetspolisens registrering av uppgifter. Personuppgiftslagen innehåller generella riktlinjer för bl.a. be- handling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad, dvs. i första hand datoriserad. Såvitt avser polisens registrering av personuppgifter finns särskilda regler i lagen (1998:620) om belast- ningsregister, lagen (1998:621) om misstankeregister, polisdata- lagen (1998:622) och lagen (2000:344) om Schengens informa- tionssystem. I vårt arbete har frågan om polisens registreringar varit föremål för oro och undran hos bl.a. demonstranter och föräldrar till ungdomar som blivit föremål för någon åtgärd av polis, t.ex. omhändertagande enligt 13 § polislagen. Vi har därför ansett det angeläget att redo- visa och försöka förklara det gällande regelverket. Regleringen är dock relativt komplicerad. Definitionerna är ofta abstrakta och svåra att förstå. Det kan förklaras av att regleringen vuxit fram och att de nu ADB-baserade registren har Rättslig reglering av betydelse Det har således varit fråga om att anpassa lag- stiftningen till en verklighet där användandet av ny teknik ingår som en naturlig del. Regleringen är uppdelad på flera lagar. Dess- utom är inte alla register särskilt reglerade i lag utan polisen kan upprätta ytterligare register. Därvid gäller dock de generella be- stämmelserna i personuppgiftslagen och polisdatalagen. I belastningsregistret, som förs av , registreras uppgifter om domar och beslut rörande påföljder m.m. Dess ändamål är att ge information till bl.a. polis- och tullmyndigheter i deras brottsförebyggande och brottsutredande arbete samt till de allmänna domstolarna för straffmätning och val av påföljd. I lagen respektive förordningen (1999:1134) om belastningsregister finns bestämmelser om under vilka förutsättningar uppgifter får lämnas ut till enskilda och till svenska och utländska myndigheter. För att samordna förundersökningar mot en misstänkt person och för att underlätta tillgången till uppgifter om skälig misstanke om brott som behövs i verksamhet hos bl.a. polis- och åklagarmyndig- heter förs ett särskilt misstankeregister. Uppgifter i registret gallras när en förundersökning har avslutats utan att åtal har väckts med anledning av misstanken, när åtal har lagts ned, när dom eller beslut har meddelats eller när en begäran om utlämning har avgjorts. I lagen respektive förordningen (1999:1135) om misstankeregister finns bestämmelser om under vilka förutsättningar uppgifter får lämnas ut till enskilda och till svenska och utländska myndigheter. Det allmänna spaningsregistret (), som inte är särskilt författ- ningsreglerat, förs av med tillstånd av Datain- spektionen. Registret utgår från misstänkta gärningsmän. Registret innehåller även uppgifter om personer med anknytning till den misstänkte, vilka inte behöver vara misstänkta för brott för att registrering skall få ske. Deras namn är dock inte sökbara i om de inte själva är misstänkta för brott. De allra flesta uppgifter i Rättslig reglering av betydelse gallras automatiskt om ingen ny uppgift noteras om personen. Allmänt om personregistrering enligt polisdatalagen Polisdatalagen, som gäller , gäller utöver per- sonuppgiftslagen och innehåller de särregler som ansetts nödvän- diga i polisens verksamhet. Den innehåller både allmänna regler om behandling av personuppgifter i polisiärt arbete och regler om vissa särskilda register, bl.a. . Polisdatalagen gäller vid behandling av personuppgifter i polisens verksamhet för att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten, övervaka den allmänna ord- ningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när något sådant inträffat eller bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal. De flesta polisregister innehåller endast uppgifter om personer som är misstänkta för något konkret brott. I vissa fall får emellertid polisen även behandla personuppgifter mot personer som inte är misstänkta för något särskilt brott. Detta är fallet såvitt gäller polisdatalagens reglering av kriminalunderrättelseverksamhet och kriminalunderrättelseregister. Med underrättelseverksamhet avses i polisdatalagen polisverksam- het som består i att samla, bearbeta och analysera information för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte utgör förundersökning enligt 23 kap. rätte- gångsbalken. Med kriminalunderrättelseverksamhet avses annan underrättelseverksamhet än den som bedrivs av Säkerhetspolisen. Förenklat kan sägas att kriminalunderrättelseverksamhet är polis- myndigheternas verksamhet med att klarlägga om brottslig verk- samhet har förekommit, pågår eller kan förutses och som inte är förundersökning, dvs. den del av polisens arbete som inte består i att utreda ett visst konkret brott. Automatiserad behandling av personuppgifter i kriminalunder- rättelseverksamhet får ske endast om en särskild undersökning har inletts under ledning av eller en polismyndighet och det finns anledning att anta att allvarlig brottslighet har utövats Rättslig reglering av betydelse eller kan komma att utövas (14 § polisdatalagen). Med allvarlig brottslig verksamhet menas i lagen verksamhet som innefattar brott för vilket fängelse eller däröver är föreskrivet. Med begreppet särskild undersökning avses i lagen en under- sökning i kriminalunderrättelseverksamhet som innebär insamling, bearbetning och analys av uppgifter i syfte att ge underlag för be- slut om förundersökning eller om särskilda åtgärder för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott (3 § polisdatalagen). En särskild undersökning är således inte ett register i vanlig bemärkelse utan ett ärende hos polisen rörande viss brottslighet, t.ex. MC- relaterad brottslighet eller handel med narkotika. Att detta för- farande särskilt reglerats beror på att polisen numera får göra sådana utredningar med hjälp av automatisk databehandling, vilket innebär särskilda risker för intrång i den enskildes integritet. På grund av denna integritetskänslighet har de särskilda undersök- ningarna ansetts skola omges med särskilda restriktioner. eller polismyndighetens beslut att inleda en särskild undersökning skall innehålla uppgifter om ändamålet med behandlingen och de villkor i övrigt som behövs för att förebygga otillbörligt intrång i de registrerades personliga integritet (15 § polisdatalagen). Uppgifter, i anledning av särskild undersökning, om en enskild person som det inte finns någon misstanke mot skall förses med en upplysning om detta förhållande (14 § polisdatalagen). I förarbetena till lagstiftningen uttalade regeringen att syftet med automatiserad behandling av personuppgifter i särskilda undersök- ningar var att polisen skulle få ett verktyg för att bearbeta och analysera insamlat material för att få fram ett underlag som är tillräckligt för ett beslut att inleda förundersökning eller som underlag för operativa insatser för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott. Det medförde, enligt regeringen, att det kunde bli fråga om att behandla även uppgifter om personer som det i och för sig inte fanns någon misstanke mot, t.ex. anhöriga eller arbets- kamrater. Det var därför viktigt att tillgången till uppgifterna be- gränsades till en särskild personkrets: i princip endast till de tjänstemän som enligt beslut skulle arbeta med den särskilda undersökningen (prop. 1997/98:97 s. 125). Endast de personer som arbetar med en särskild undersökning får ha direktåtkomst till de uppgifter som behandlas automatiserat i undersökningen (7 § polisdataförordningen [1999:81]). Uppgifter som behandlas automatiserat i en särskild undersökning får lämnas ut till en annan polisman, , polismyndighet, tull- Rättslig reglering av betydelse myndighet eller skattemyndighet endast om uppgiften kan antas ha särskild betydelse för en pågående undersökning eller andra brotts- bekämpande åtgärder (8 § polisdataförordningen). Uppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistiken skall lämnas till den myndighet som ansvarar för framställning av sådan statistik (6 § polisdatalagen). I vilka fall uppgifter får lämnas till utländska myndigheter regleras i polisdatalagen och polisdataförordningen. Uppgifter får lämnas ut till en utländsk myndighet eller en mellanfolklig organi- sation om utlämnandet följer av en internationell överenskommelse som tillträtt. Om det är förenligt med svenska intressen får uppgifter också lämnas till en utländsk underrättelse- eller säker- hetstjänst, till en polis- eller åklagarmyndighet i en stat som är ansluten till om det behövs för att myndigheten eller organisationen skall kunna förebygga, upptäcka, utreda eller beivra brott samt till en utländsk myndighet eller mellanfolklig organisa- tion om uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas ut till en svensk myndighet. Därutöver får lämna ut uppgifter om efter- lysta personer och avlägsnanden ur landet till vissa svenska myn- digheter och till de centrala utlänningsmyndigheterna i de nordiska länderna. I 13 § polisdatalagen ges en allmän bestämmelse att uppgifter som inte längre behövs för sitt ändamål skall gallras om inte annat anges. I övrigt gäller att uppgifter i en särskild undersökning skall gallras senast efter det att beslutet om behandlingen av personuppgifter fattades. Om det är av särskild betydelse för att den särskilda undersökningen skall kunna avslutas får dock upp- gifterna behandlas . Kriminalunderrättelseregister får föras för att ge underlag för be- slut om särskilda undersökningar avseende allvarlig brottslig verksamhet eller för att underlätta tillgången till allmänna uppgifter med anknytning till underrättelseverksamhet (17 § polisdatalagen). Kriminalunderrättelseregister får föras av eller av en polismyndighet (18 § polisdatalagen). , polismyndigheterna och får ha direkt åt- komst till kriminalunderrättelseregistren. Åtkomsten till registren skall emellertid vara förbehållen de personer som på grund av sina Rättslig reglering av betydelse arbetsuppgifter behöver tillgång till information om sådana upp- gifter som behandlas i kriminalunderrättelseregistren. Särskilda regler gäller för personal vid (9 § polisdata- förordningen). Ett kriminalunderrättelseregister får innehålla uppgifter som kan hänföras till en enskild person endast om uppgifterna ger anledning att anta att allvarlig brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas. Med allvarlig brottslig verksamhet menas, lik- som när det gäller särskilda undersökningar, verksamhet som inne- fattar brott för vilket är föreskrivet fängelse eller därutöver. Det krävs vidare att den person som avses med uppgifterna skäligen kan misstänkas för att ha utövat eller komma att utöva den all- varliga brottsliga verksamheten. Uppgifter om transportmedel eller varor som kan antas ha samband med allvarlig brottslig verksamhet eller om hjälpmedel som kan ha använts i samband med sådan verksamhet får dock registreras, även om uppgifterna kan hänföras till en enskild person som det inte finns någon misstanke mot. Uppgifterna skall då förses med upplysning om att det inte finns några misstankar mot denne (19 § polisdatalagen). Uppgifter ur ett kriminalunderrättelseregister får lämnas ut till , eller en skattemyndighet om upp- giften kan antas ha särskild betydelse för en pågående under- sökning i myndighetens brottsutredande verksamhet eller för andra brottsbekämpande åtgärder. Såvitt gäller utlämnande för framställning av rättsstatistik och till utländska myndigheter är bestämmelserna desamma som för kriminalunderrättelseverksamhet. Uppgifter i ett kriminalunderrättelseregister skall gallras senast efter det att en uppgift om personen som kan föranleda registrering sista gången infördes. Om det har inletts en särskild undersökning får uppgifterna stå kvar tills undersök- ningen har avslutats (21 § polisdatalagen).