sou · GQB370d2 · 2003-01-01 00:00:00 — 1977/78:156) framgår att det främsta skälet för att flytta befogenheten att utfärda pass från länsstyrelserna till de lokala polismyndigheterna var att ge allmänheten en förbättrad service i passärenden förutom att det även gav möjligheter till vissa rationaliseringsvinster för statsverket. I promemorian som låg till grund för propositionen angavs att preliminär passhinderprövning som regel skulle kunna ske maskinellt via terminal hos polismyndigheten på mottagningsstället och att om passhinder inte förelåg skulle passet i de flesta fall skrivas ut och lämnas till sökanden (Ds Ju 1977:3). I enlighet med vad som ovan redogjorts för vad gäller handläggningen av passansökningar är det nödvändigt för att kunna bedöma om passhinder föreligger att ha åtkomst till ett antal register som polisen har tillgång till. Närmare föreskrifter om passhinderundersökning finns i 3 § passförordningen (1979:664). Av 4 § i de av utfärdade föreskrifterna om passhantering (FAP 530-1) framgår att om det framkommer att passhinder kan föreligga när en uppgift förs in i passregistret skall en undersökning göras genom slagningar i passregistret, misstankeregistret, belastningsregistret samt personefterlysnings- registret. Enligt utredningens mening går det inte att bortse från att i de fall där det framkommer att passhinder kan föreligga är arbets- uppgifterna vad gäller passhanteringen starkt knutna till polisens kärnverksamhet. I detta sammanhang är det viktigt att framhålla att en passvägran i sak innebär ett förbud mot att lämna landet och därför utgör en begränsning av den rätt till rörelsefrihet som tillförsäkras medborgarna enligt 2 kap. 8 § regeringsformen. Enligt 2 kap. 12 § andra stycket regeringsformen får en sådan begränsning göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle och får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett begränsningen. Av utredningens direktiv framgår att det ankommer på utredaren att förutsättningslöst överväga och lämna förslag till sådana förändringar som innebär en mer renodlad och effektiv polisverksamhet till gagn för medborgarna. Det framgår vidare att det är också är mycket viktigt att det finns utrymme för polisen att etablera samarbete med andra samhällsorgan liksom att komma i naturlig kontakt med allmänheten för att bibehålla polisens folkliga förankring. Utgångspunkten för utredaren skall, enligt direktiven, vara att det även bör vara möjligt att anförtro polisen uppgifter utanför de centrala funktionerna om det är föranlett av starka praktiska skäl, t.ex. att en annan lösning skulle vara oacceptabel av samhällsekonomiska skäl eller från servicesynpunkt. Utredningen har kunnat konstatera att handläggningen av passärenden är på många orter, särskilt i glesbygdsområden, en förutsättning för att kunna hålla poliskontor öppna. Ett överförande av handläggningen av passärendena skulle kunna få till konsekvens att ett antal poliskontor skulle nödgas att stänga. Utredningen anser, såsom ovan framgått, att arbetsuppgifterna med passhantering till allra största delen saknar polisiär relevans. I linje med utredningens principiella ståndpunkter som redovisats inledningsvis borde uppgiften därför föras över till annan huvudman. Emellertid skulle ett överförande av passärendena innebära så stora konsekvenser för framför allt poliskontoren i glesbebyggda områden att det skulle få orimliga konsekvenser ur servicesynpunkt. Utredningens bedömning när det gäller dessa ärenden är därför att de bör även fortsättningsvis handläggas av polismyndigheten. 11Utökade arbetsuppgifter för parkeringsvakter Polisen bör från centralt håll ge direktiv och instruktioner innebärande att den resurs i form av biträde av parkeringsvakter vid trafikövervakningsuppgifter enligt 7 § lagen (1987:24) om parkeringsövervakning utnyttjas i långt större utsträckning än vad som är fallet . Ett förtydligande görs i 7 § lagen (1987:24) om parkeringsövervakning om att bestämmelsen innebär att parkeringsvakter skall kunna biträda polisen med trafikdirigering. En bestämmelse om möjlighet för kommuner att samverka i frågan införs. Parkeringsvakternas huvuduppgift är att övervaka efterlevna- den av föreskrifter om parkering eller stannande av fordon. Det finns emellertid en möjlighet för kommunen att, efter samråd med polismyndigheten, besluta att parkeringsvakter får tas i anspråk för att biträda polismän vid fullgörande av trafikövervakningsuppgifter (7 § lagen [1987:24] om parkeringsövervakning m.m.). Det är viktigt att understryka att det är en frivillig möjlighet för kommunen att erbjuda sådana tjänster. Eftersom ett sådant kommunalt beslut skall fattas efter samråd med polismyndigheten finns naturligtvis möjlighet för kommunen att ange under vilka förutsättningar parkeringsvakterna får tas i anspråk av polismyn- digheten. Det bör också betonas att ett sådant kommunalt beslut endast innebär att polisen får ta parkeringsvakterna i anspråk, inte att polisen är skyldig att göra det. Utökade arbetsuppgifter för parkeringsvakter får förordna parkeringsvakt som utför trafikövervakningstjänst att ge anvisningar för trafiken (8 § lagen [1987:24] om parkeringsövervakning m.m. samt 4 § förordningen [1987:26] om parkeringsvakter i kommuner). Man har alltså öppnat möjligheten för att utnyttja parkeringsvakter för andra uppgifter än parkeringsövervakning och härigenom kan polisen i viss mån avlastas från en del uppgifter vilket medför att polisiära resurser frigörs för andra arbetsuppgifter. De trafikövervakningsuppgifter som avses i 7 § lagen (1987:24) om parkeringsövervakning m.m. är enligt förarbetena (prop. 1998/99:91) i förväg beordrade trafikkontroller. Lämpliga uppgifter för parkeringsvakterna att biträda polisen med är, enligt angivna förarbeten, enklare göromål under polismans ledning i samband med exempelvis hastighets-, förar-, eller fordonskontrol- ler. konstaterades att eftersom en parkeringsvakt inte har samma befogenheter som en polisman att t.ex. stoppa ett fordon och kontrollera fordonet eller dess förare rör det sig naturligen om uppgifter som inte innefattar någon sådan befogenhetsutövning. Av nämnda förarbeten framgår att när det gäller ersättningsfrågan utgår man från att det kan lösas genom en överenskommelse mellan polismyndigheten och kommunen. Parkeringsvakter kan vidare efter utbildning och uppdrag från polisen med stöd av 7 § lagen (1987:24) om parkerings- övervakning utföra bevakningen av tunga, långa och breda transporter. Det rör sig om sådana transporter för vilka kommunen eller region meddelat dispens från de generella bestäm- melserna om fordons och lasters största bredd samt högsta längd och vikt och där det som villkor för dispensen föreskrivits bevakning av transporten. Denna bevakning utförs normalt av polisen men efter en försöksverksamhet som inleddes i varigenom parkeringsvakter efter utbildning och uppdrag från polisen fick utföra bevakningen av sådana transporter fann man anledning att permanenta detta system och att utvidga möjligheten till hela landet . meddelar, efter samråd med , föreskrifter om utbildning av parkeringsvakter (2 § förordning [1987:26] om parkeringsvakter i kommuner). Innan en parkerings- vakt tas i anspråk för att biträda polisen vid trafikövervaknings- uppgifter genomgår denne en särskild utbildning med inriktning mot uppdraget. Utökade arbetsuppgifter för parkeringsvakter Enligt 1 § andra punkten förordningen (1982:789) om ersättning för polisbevakning och för anslutning av larmanläggningar till polisen m.m. får polismyndigheten ta ut en avgift vid bevakning av tunga, långa och breda transporter för vilka det som villkor för dispens föreskrivits bevakning. Även kommunen kan ta ut ersättning för bevakningen på samma sätt som polisen. Detta följer av 7 § samma förordning som meddelats med stöd av regeringens bemyndigande i lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer. Hur går det till i praktiken? Vi har varit i kontakt med polismyndigheter och kommuner runt om i landet och har kunnat konstatera att man i mycket ringa utsträckning utnyttjar möjligheten att låta parkeringsvakter biträda polisen vid trafikövervakningsuppgifter. På något håll är det parkeringsvakter som bevakar alla tunga, långa och breda transporter, för vilka det som villkor för dispens föreskrivits bevakning, men någon annan trafikövervakningsuppgift för parkeringsvakterna har då inte förekommit. På något annat håll anlitas parkeringsvakterna för att biträda polisen vid trafik- dirigering då större evenemang hålls. Där har å andra sidan inte parkeringsvakterna någon uppgift när det gäller bevakning av tunga, långa och breda transporter. Vi har inte kunnat få bekräftat att parkeringsvakter lämnar biträde åt polisen för trafikövervakning i samband med trafikkontroller på sätt som beskrivs i förarbetena till 7 § lagen (1987:24) om parkeringsövervakning m.m. (prop. 1998/99:91). 11.2Utredningens förslag i delbetänkandet En möjlighet att avlasta polisen från arbetsuppgifter som inte har särskilt utpräglad polisiär relevans är, som vi pekat på i delbetänkandet, att låta parkeringsvakter utföra enklare trafik- dirigering. Trafikdirigering kan visserligen anses vara ett led i uppgiften att upprätthålla allmän ordning och säkerhet men sådana arbetsuppgifter som inte kräver en polismans utbildning och kompetens bör inte förbehållas polisen om det finns andra för ändamålet utbildade yrkesgrupper. Utökade arbetsuppgifter för parkeringsvakter Vi har i delbetänkandet föreslagit att parkeringsvakterna i större utsträckning än vad som är fallet skall biträda polisen vid trafikövervakningsuppgifter, särskilt i samband med offentliga tillställningar och allmänna sammankomster. stads kommunstyrelse, , kommun, kommun, , , samt tillstyrker utredningens förslag. Man menar att ansvarsområdet för parkeringsvakter vad gäller trafikreglering med fördel kan utökas. Flera av remissinstanserna tar upp att kommunerna måste garanteras full kostnadstäckning för merarbetet. Man framför också att det behövs ekonomisk kompensation för de utbildnings- kostnader som föranleds av ett utvidgat uppdrag. kommun och kommun avstyrker förslaget. Man menar bl.a. att långa, tunga eller breda transporter ofta är mellankommunala vilket medför att det är svårt att utan mellankommunal samordning utnyttja parkeringsvakter för bevakning av sådana transporter. Det framförs att uppgiften är lämpligare för polismyndigheten eller . Man menar också att det kan handla om trafiksituationer som är särskilt komplicera- de och att det kan gälla platser där parkeringsvakter inte lämpligen bör tjänstgöra då kraven på fasthet är höga och möjligheterna till straffsanktionering nödvändiga. Vidare anförs att det framstår som problematiskt att upprätthålla kompetensen för dessa mindre vanliga aktiviteter då många kommuner saknar egna parkerings- vakter och ekonomiska resurser för ändamålet. I förarbetena till 7 § lagen (1987:24) om parkerings- övervakning nämns inte möjligheten för polisen att ta i anspråk parkeringsvakt för eskort av fordon för vilka bevakning föreskrivits. Av slutbetänkande (SOU 1995:146 s. 87) framgår emellertid att man ansett att verksamheten med att låta parkeringsvakter i stället för poliser utföra eskortering av tunga och breda transporter för vilka det föreskrivits bevakning Utökade arbetsuppgifter för parkeringsvakter inte behövde något särskilt författningsstöd vid sidan av den i samma betänkande föreslagna föreskriften att parkeringsvakterna skall kunna biträda polisen vid trafikövervakning. Detta talar för att 7 § lagen (1987:24) om parkeringsövervakning måste anses innebära en möjlighet för kommunen och polisen att komma överens om att parkeringsvakter skall biträda polisen vid trafik- övervakning både vad gäller i förväg beordrade trafikkontroller och andra uppgifter som eskortering av transporter för vilka sådan bevakning föreskrivits. Av förarbetena till 8 § samma lag framgår att för att sådan eskortering skall kunna ske effektivt fordras att parkeringsvakterna har befogenhet att ge anvisningar för trafiken vilket medför skyldighet för trafikant att lyda anvisningarna. Denna möjlighet infördes genom det angivna lagrummet och 4 § förordningen (1987:26) om parkeringsvakter i kommuner. Enligt vad utredningen erfarit använder man sig inte i någon större utsträckning av möjligheten att låta parkeringsvakter efter utbildning och uppdrag av polisen bevaka tunga, breda och långa transporter för vilka det som villkor för dispens föreskrivits bevakning. Det har framgått att det i vissa delar av vårt land finns ett behov av att avlasta polisen när det gäller denna arbetsuppgift. Utredningen har vidare inte kunnat finna att det på något håll i landet förekommer att parkeringsvakter lämnar biträde åt polismän som fullgör trafikövervakningsuppgifter vid i förväg beordrade trafikkontroller på sätt som beskrivs i förarbetena till 7 § lagen (1987:24) om parkeringsövervakning (prop. 1998/99:91 s. 14 f.). Även när det gäller dessa arbetsuppgifter får man förmoda att det vore mycket värdefullt för polisen att få den avlastning det skulle innebära med biträde från parkeringsvakter. På dessa punkter menar vi att det fordras att man centralt från polisen ger sådana direktiv och instruktioner så att ett faktiskt utnyttjande av dessa resurser kommer till stånd. Någon lagändring krävs inte för detta. Enligt vår mening bör man kunna förordna parkeringsvakter att ge anvisningar för trafiken i större utsträckning än vad som förekommer . Ett område som vi särskilt vill peka på är trafikdirigering i samband med offentlig tillställning och allmän sammankomst. Här bör polismyndigheten i större utsträckning än vad som är fallet använda sig av möjligheten att förordna parkeringsvakter att ge anvisningar för trafiken. En förutsättning för detta är emellertid att kommunen, efter samråd med polismyndigheten, fattar beslut om att parkeringsvakter får tas i Utökade arbetsuppgifter för parkeringsvakter anspråk för att biträda polismän vid fullgörandet av trafiköver- vakningsuppgifter. Någon kommun som vi varit i kontakt med använder sig med stor framgång av denna möjlighet. Det är oklart om man kan anse att nuvarande lagstiftning omfattar även sådant biträde. Vi föreslår därför ett förtydligande i lagtexten så att det klart framgår att det med trafikövervakning även menas trafikdirigering. Ansvar, möjlighet att beivra ohörsamhet Enligt 2 kap. 3 § trafikförordningen (1998:1276) skall en trafikant lyda en polismans anvisning för trafiken. Enligt samma lagrums andra stycke gäller detta även anvisningar av någon annan person som av en myndighet förordnats att övervaka trafiken, ge anvisningar för denna eller utföra punktskattekontroll. Enligt 4 § förordning (1987:26) om parkeringsvakter i kommunen får polismyndighet förordna parkeringsvakt som utför trafikövervak- ningstjänst att ge anvisningar för trafiken. Således skall en trafikant lyda anvisningar för trafiken från en parkeringsvakt som innehar ett sådant förordnande. Av 14 kap 3 § 1 a) trafikförordningen (1998:1276) framgår att en förare av ett motordrivet fordon som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bestämmelserna i 2 kap. 3 § samma för- ordning döms till penningböter. Om en sådan förare inte rättar sig efter anvisning för trafiken som ges av sådan parkeringsvakt som innehar förordnande från polismyndighet att ge anvisningar för trafiken finns alltså möjlighet att beivra överträdelsen med penningböter. Motsvarande bestämmelser beträffande andra trafikanter finns i 14 kap. 6 och 7 §§ samma förordning. Det finns alltså straffsanktionering för den som inte följer sådan parkeringsvakts anvisning. Någon ändring fordras inte på denna punkt. Rätt att ta ut avgift Det finns såsom inledningsvis redovisats en lagstadgad möjlighet för kommunerna att ta ut avgift för de insatser som parkerings- vakter gör när det gäller eskortering av transporter för vilka det har föreskrivits bevakning. Däremot finns inte någon reglering vad Utökade arbetsuppgifter för parkeringsvakter gäller kommunens möjlighet att ta ut avgifter för de insatser som parkeringsvakterna gör i övrigt vad gäller biträde åt polismän vid fullgörandet av trafikövervakningsuppgifter. Av förarbetena till 7 § lagen (1987:24) om parkeringsövervakning m.m. fram- går att eftersom en förutsättning för att parkeringsvakterna skall kunna ställas till polismyndighetens förfogande är att kommunen och polismyndigheten är överens om att så skall ske är det lämpligt att eventuell ersättning bestäms genom en överenskommelse mellan polismyndigheten och kommunen. Flera remissinstanser har påtalat att det finns ett behov av att reglera kommunernas möjlighet att ta ut avgifter för biträde åt polisen vid fullgörandet av trafikövervakningsuppgifter. Enligt vår bedömning är den nuvarande regleringen tillräcklig eftersom kommunerna inte har någon skyldighet utan endast en möjlighet att genom överenskommelse med polismyndigheten besluta att parkeringsvakter får tas i anspråk för att biträda polisman i dessa situationer. Det är då upp till varje kommun att avgöra vilken ersättning som fordras för att tillhandahålla parkeringsvakter för dessa arbetsuppgifter. Härutöver kan nämnas att det enligt 2 kap. 26 § ordningslagen (1993:1617) finns en möjlighet för polismyn- digheten att begära ersättning för ordningshållning vid offentlig tillställning som anordnas i vinstsyfte. En sådan möjlighet före- ligger även avseende ordningshållning vid allmän sammankomst som anordnas i vinstsyfte om särskilda skäl finns. Denna möjlighet bör kunna beaktas vid en överenskommelse mellan kommunen och polismyndigheten om att få ta i anspråk parkeringsvakter vid trafikövervakningsuppgifter. Om det skulle anses erforderligt att införa en bestämmelse om rätt för kommunen att ta ut avgifter för trafikövervakningstjänster i större utsträckning än vad som är fallet kan det ske genom ett regeringsbeslut eftersom det finns ett bemyndigande för regeringen att meddela sådana föreskrifter i lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer. Enligt utredningens mening får avgifterna fastställas med hänsyn taget även till utbildningskostnader. Utökade arbetsuppgifter för parkeringsvakter En bestämmelse om rätt för kommuner att samarbeta i denna fråga bör införas med hänsyn till de problem som annars kan uppstå när det gäller trafikdirigeringsuppgifter som omfattar mellankommu- nala situationer. Utredningens förslag innebär att polismyndigheten skall uppmanas att i större utsträckning än vad som är fallet ta i anspråk parkeringsvakter som biträde vid trafikövervakningsuppgifter. Vidare innebär förslaget att ett förtydligande görs i lagtexten att trafikövervakningsuppgifter får innebära trafikdirigering. I den mån polismyndigheten betalar ersättning till kommunen för ianspråk- tagande av parkeringsvakt utan att polismyndigheten har möjlighet att i sin tur ta ut avgift från annan, t.ex. anordnare av offentlig tillställning, innebär förfarandet en ökning av polisens utgifter. Detta får naturligtvis från fall till fall vägas mot att personalresurser inom polisen frigörs för andra uppgifter. Härutöver finner utredningen att det framlagda förslaget i övrigt inte får några sådana konsekvenser som enligt 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474) motiverar en särskild redo- visning. –Samtliga uppgifter som ankommer på polisen enligt lagen om felparkeringsavgift bör enbart ankomma på kommunen. –Polisen skall fortfarande ha rätt att, med stöd av förordningen (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall, flytta ett fordon som har parkerats så att det hindrar trafiken. –Polisen skall fortfarande kunna ingripa mot en förare som parkerat ett fordon så att det onödigtvis i väsentlig mån hindrar trafiken eftersom det då är fråga om ett brott enligt 2 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott. –En bestämmelse om möjlighet för kommuner att samverka i frågan införs. Om ett fordon stannats eller parkerats i strid mot en föreskrift i trafikförordningen eller i strid mot en lokal trafikföreskrift får parkeringsanmärkning meddelas av polisman eller av sådan parkeringsvakt som avses i lagen (1987:24) om parkeringsövervakning m.m. Detta framgår av 5 § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift jämfört med 1 § samma lag och 1 § förordningen (1976:1128) om felparkeringsavgift. Fordonets förare eller ägare får, om denne anser att parkeringsanmärkning inte borde ha utfärdats, ansöka om rättelse hos polismyndigheten i det polisdistrikt där anmärkningen meddelades (8 § samma lag). Vidare får fordonets ägare skriftligen bestrida betalningsansvar hos polismyndigheten i det polisdistrikt där parkeringsanmärkningen meddelades. Ägaren skall då ange de omständigheter som bestridandet grundas på och den bevisning som åberopas. Om bestridande gjorts skall polismyndigheten verkställa den utredning som behövs och därefter meddela beslut i anledning av bestridan- det. beslut får överklagas till tingsrätten förutom då beslutet innebär att betalningsansvaret undanröjs. inträder som motpart till fordonets ägare vid handläggningen av ärendet i domstol. 12.2Utredningens förslag i delbetänkandet I delbetänkandet föreslogs att samtliga de arbetsuppgifter som ankommer på polisen vad gäller parkeringsanmärkningar skall övertas av kommunen. Det skulle innebära att ansvaret för att utfärda parkeringsanmärkningar flyttas över i sin helhet på kommunerna. Vidare innebär förslaget att rättelseförfarandet och utredning och beslut efter bestridande tas över av kommunen. Dessutom skall kommunen, enligt förslaget, företräda det allmänna inför domstol vid ett överklagande av kommunens beslut i anledning av ett bestridande. kommun, kommun, , samt kommun delar utredningens förslag. Man konstaterar bl.a. att förslaget överensstämmer med den praxis som utvecklats inom området samt påpekar att det finns goda erfarenheter från de kommuner som ansvarar för parkerings- övervakningen. Det framförs även att överklagande av parkerings- anmärkningar bör kunna skötas av . Även och ställer sig i stort sett positiva till utredningens förslag. De invändningar som framförs av remissinstanserna kan delas in i två slag. Den ena synpunkten gäller om det endast är kommunen eller om också polisen skall få utfärda parkerings- anmärkning. Den andra invändningen gäller hur den rättsliga prövningen av en parkeringsbot skall vara utformad. stads kommunstyrelse, och menar att även polisen i fortsättningen skall ha rätt att utfärda parkeringsanmärkning. Det ses t.ex. av som ett tecken på en viktig samsyn mellan myndigheterna i en mycket viktig fråga. merparten av parkeringsanmärkningar utfärdas av parkeringsvakter finns det inte enligt kommunen, skäl att undanta polisen från denna uppgift. En rad remissinstanser tar upp frågan kring rättssäkerhet i samband med överklagande. , kommun, , kommun, kommun, kommun, ST-polisväsende, , samt lyfter särskilt fram detta. De anser att bestridanden och överklaganden av rättssäker- hetsskäl även i fortsättningen bör ligga hos polisen. Ett system där kommunen sköter hela processföringen och överprövar sina egna åtgärder kan innebära ett minskat förtroende för systemet. Detta synsätt delas också i en avvikande mening i yttrande. Man menar att det medför en risk för att antalet överklaganden till domstol ökar. menar att det kan väcka betänkligheter att parkeringsavgifterna tillfaller kommu- nen som den som vill bestrida anmärkningen måste vända sig till kommunen. Man påpekar dock från att rättssäkerheten garanteras genom att en missnöjd medborgare kan överklaga ett avslagsbeslut vid domstol. Denna uppfattning stöds också av . Man anför att rättssäker- heten inte kommer att påverkas då tvistiga ärenden liksom blir fall för tingsrätten.