sou · GQB3108d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Detta innebar att Östersjöutloppen kom att betraktas som en taktisk flank eller som en komponent i den norra flanken i Nato:s kon- tinentala strategi. förstärkte dessa flankområden bl.a. med ökad flottnärvaro i . I strategin ingick en för- stärkning av kontrollen av Östersjöutloppen. Däremot blev det inte aktuellt att etablera flygbaser i , eftersom Nato fann att sådana baser skulle bli alltför sårbara. I vad avsåg försvar 29 I detta avsnitt har om inte annat nämnts följande källor använts: , geopolitiska betydelse, två artiklar i 1989:8-9, samt 1990:1; , Strategisk utveckling i , i Flådestrategier og nordisk sikkerhedspolitik, Band 2 (, 1986), s. 41 54; och , The Baltic Sea A Sea of Peace? Swedish views on Soviet Naval Policy in the Baltic, 1945 1985, i /Klaus-R /. (red. ), In – The Baltic in Politics 1500 1990, Vol. II 1890 1990 (, , 1995), s. 213 256. betraktades detta som oroväckande svagt enligt amerikanska bedömningar. Detta hade uppenbarligen inte förbisetts av den sov- jetiska militärledningen i planeringen för en storkonflikt i . Sålunda blev det i operativa planering som ett komplement till den stora centraloffensiven alltmer aktuellt med planer på omfattande logistiska operationer och trupptransporter längs . Som särskilt redovisas ingick i planeringen att södra skulle angripas för att möjliggöra för styrkor att genomföra en omfattningsoperation för angrepp i ryggen eller sidan mot Nato:s centrala truppkoncentrationer. Kontrollen av skulle därtill innebära en försvarsgräns av Nato:s norra flank. med angreppet på skulle de danska öarna angripas för att möjliggöra för delar av den sovjetiska Östersjöflottan att tränga ut genom Bälten och operera i och . Den nya strategiska betydelsen av Östersjöutloppen som en stödjepunkt för Nato:s norra flank, och som ett möjligt rundningsmärke i ett sovjetiskt omfattningsföretag mot Västalliansens tillbakadragna reserver, skapade behov för Nato att avsevärt stärka försvarskapacitet. Förstärkning och integrering av enhetskom- mandot för och , BALTAP, omfattande , och som genomfördes , torde ha haft en påtagligt stabiliserande effekt. nya relevans i händelse av konflikt, dels med ut- loppen som en strategisk stödjepunkt, dels som en möjlig region för sovjetiska flankangrepp, bidrog till att i sin helhet blev föremål för ett växande stormaktsintresse mot slutet av 1970- talet. förmåga att genomföra omfattande landstig- ningsoperationer på öppen kust bedömdes av det svenska försvaret som tämligen måttlig, tillgång på specialtonnage i medgav överföring av 1½ förstärkt motoriserat skytteregemente i en omgång. Överskeppningskapaciteten av trupp och materiel på handelstonnage uppgick till ca fem motoriserade skyttedivisioner i en omgång. I Natoplaneringen föll det på att ansvara för huvuddelen av alliansens närvaro i regionen. förekom regelbundna och årliga besök och smärre manövrar, främst av brittiska flottenheter, både ytfartyg och undervattens- båtar. Brittiska ubåtar genomförde sålunda regelbundet operativa aktiviteter i . Även amerikanska flottenheter gjorde återkommande besök i , där Nato också regelbundet Den allierade aktiviteten var också ur ett svenskt perspektiv viktig eftersom den markerade status som ett internationellt hav och inte som ett , vilket med sitt av Chrustjov inspirerade utspel om som ett Fredens Hav och strandstaternas egendom hade sökt få till stånd. Ur sovjetisk synvinkel spelade södra vidare en central roll som transportled mellan och och som ett relativt skyddat underhållsområde vid en utdragen konflikt. Den omfattande varvskapaciteten var en betydelsefull faktor.30 En stor del av den sovjetiska flottans fartygsbehov försörjdes från sovjetiska och polska varv i . I händelse av en konflikt måste dock i sin operativa planering räkna med att Nato skulle söka stänga Östersjöutloppen och att dessa endast skulle kunna öppnas efter framgångsrikt angrepp mot de danska öarna. Det gällde därför att i en uppseglande konflikt handla snabbt för att möjliggöra att ett nödvändigt antal örlogs- fartyg fördes ut ur och ut i innan sunden blockerades. strategiska betydelse för förblev att fungera som ett flankområde till centralfronten. För Nato var fortsatt kontroll av och den västtyska av stor betydelse. Särskilt viktigt var att bevara möjligheten att kunna bekämpa försörjningslinjer i södra och att förhindra landstigningen på de danska öarna. Nato:s egna baser i var få, utsatta och sårbara. Med den vapentekniska utvecklingen – i synnerhet flygets förbättrade räck- vidd – minskade ytfartygens taktiska relevans. Den omfattande sjömilitära närvaron bestod, men tvingades under ytan. Detta hindrade inte från att behålla ett be- tydande antal ytattackfartyg i sin flotta. i jämförelse med världshavens grunda vatten innebar att inga av de stora strategiska ubåtarna hade möjlighet att operera i området. beräknades Nato visserligen inte ha lika många ubåtar i som , men nästan alla var av senare byggnadsår än de sovjetiska. Av det cirka trettiotalet sovjetiska ubåtar av konventionell typ torde, relativt västsidan, färre ha varit i operativt och stridsdugligt skick. Om de västtyska ubåtarna, totalt 24 till antalet, varav ungefär hälften var baserade i 30 Samtal med , , Säkerhetspolitiska utredningens arkiv. , kunde hantera den sårbarhet som deras instängda bas- positioner innebar hade de västliga undervattensstyrkorna i hän- delse av krig goda förutsättningar att få ett övertag mot de sovjetiska.31 I ett krig hade danska och västtyska flottstyrkor uppgift att täppa till Östersjöutloppen. De västtyska ubåtarnas offensiva uppgifter var att skära av de sovjetiska sjöförbindelserna längs den baltiska och polska kusten samt att angripa och försvaga den sovjetiska Östersjöflottan. Eftersom väg- och järnvägsför- bindelserna genom kunde väntas bli hårt angripna och transporter försvåras i ett krigs inledningsskede behövde sovjet- arméns trupp och materiel transporteras genom södra vatten, vilket de västtyska ubåtarna skulle försvåra, helst förhindra. I detta avseende skulle tillgång till baser bli en känslig punkt för det västtyska Östersjökommandot. Huvudbasen i skulle med säkerhet bli hårt angripen från krigets första dag.32 Dessa taktiska och geostrategiska faktorer kan ha föranlett att båda pakterna började blicka mot den svenska skärgården med dess ur operativ- och depåsynpunkt intressanta möjligheter. försvarsutredning uppmärksam- made i sitt betänkande att i samband med militära operationer i vårt närområde de krigförande parterna kunde tänkas vilja utnyttja svenskt territorium i strid med folkrätten. De kunde också komma att ställa krav på eftergifter från svensk sida såsom att tillåta utnyttjande av svenskt sjöterritorium, exempelvis som skyddad uppehållsplats.33 Avspänningspolitiken, som nått sin höjdpunkt , kom att utsättas för påfrestningar, bl.a. för att väst inte ansåg att levde upp till sin egen fredsretorik och på flera säkerhetspolitiska fronter flyttade fram sina positioner. Kreml tycktes inte se någon inkonsistens mellan 31Jane's Fighting Ships. hade totalt 24 ubåtar (fördelade på ungefär hälften i och hälften i ), 4, 3 och Sovjet- unionens Östersjöflotta cirka trettiotalet (32 stycken /79 och 25 stycken /85). 32Beträffande västtysk marin strategi under det se, , West German Naval Policy on the Northern – Determinants and Perspectives 1955 1988, NUPI rapport, nr. 117 (). 33SOU 1985:23, s. 59. Även i betänkande (SOU 1994:11, s. 224) berördes möjligheten att västtyska örlogsfartyg i ett krigsläge skulle behöva söka sig till skyddade baser längs den svenska sydkusten, främst i . avspänningspolitiken och militär styrka. Trots den dramatiska för- bättringen i förbindelserna med och upp- värmningen av relationerna med , genomförde inga nedskärningar av sina styrkor i . Tvärt- om, som ovan framhållits, inleddes anskaffning och modernisering av utrustning och stationerades ytterligare sovjetiska trupper i framskjutna positioner i . Även om ett huvudskäl kan ha varit att sökte öka kontrollen av sina egna allierade för att inskärpa att avspänningspolitik inte innebar en uppmjukning av Brezjnevdoktrinen, störde dessa militära disposi- tioner påtagligt Nato, politiskt och militärt. Den definitiva vänd- punkten från avspänningspolitik till det andra skedde dock först i och med massiva angrepp på och ockupation av . Mycket tyder dock på att man i , när man beslutat sig för att gå in i , redan avskrivit avspänningen inte minst på grund av det amerikanska agerandet ifråga om mänskliga rättigheter och Nato:s dubbelbeslut om medeldistansrobotar. Delvis som en reaktion på Afghanistaninvasionen påbörjade den amerikanska administrationen under president en ompröv- ning av säkerhetspolitiken. Carteradministrationens sista försvars- budget innebar en av de största höjningarna i fredstid av en amerikansk budget.34 En inte bara budgetär utan också principiell vändpunkt för amerikansk säkerhetspolitik inträffade emellertid först med tillträde som president . Reagan- administrationen övergav den klassiska amerikanska Containment policy (inneslutningspolitiken) med dess rötter i den av inspirerade politiken om svar på expan- sionssträvanden , till förmån för en mer aktiv politik.35 Inneslutningspolitiken byggde på en analys av de inneboende motsättningarna i det sovjetiska väldet som pekade på utsikterna att detta i längden inte skulle hålla ihop, och falla samman av sig självt. Vad väst måste inrikta sig på var att hålla emot utifrån för att motverka expansionssträvanden. nöjde sig inte med detta. Reaganadministrationen satte ambitionerna högre och föresatte sig att aktivt rusta ihjäl . Genom att driva på rust- ningskapplöpningen skulle den sovjetiska ekonomin fås att kollapsa 34SIPRI Yearbook 1982, s. 145. 35Rörande se, , The and the Cold War in the High North, s. under tycket av försvarsbördorna. Här är inte platsen att avgöra vilken av de båda strategierna som blev avgörande. Allmänt kan sägas att det torde varit en kombination av dessa parad med den uppluckring, som betoningen av mänskliga rättigheter innebar, en idé som fick sitt genomslag i Helsingforsdokumentet . Grunderna för den nya, mot riktade, politiken kunde sökas i ett initiativ av den dåvarande CIA- chefen som hade lett till en omvärdering och upp- värdering av CIA:s egen analys av det sovjetiska militära hotet. i sin tur omvärderade politiskt från en respekterad supermaktsmotpart med förståeliga intressen att för- svara, till ett makthungrigt illasinnat imperium (evil empire), med en ideologisk expansion på agendan, stödd av militära anspråk och beredskap för ett globalt krig. Denna sovjetiska globala utmaning kunde enligt Reaganadministrationens bedömningar endast be- svaras med en massiv militär uppbyggnad. Liten skillnad gjordes mellan centrala och marginella intressen. Den nya doktrinen förutsatte att byggde ut sina militära styrkor till att motsvara en kapacitet att föra minst två regionala krig på en gång. Stora ansträngningar gjordes att skapa förmåga att genomföra symmetriska svar på eventuella sovjetiska framstötar. I detta nya kalla krig mobiliserades sofistikerade metoder, inklusive psykolo- gisk krigföring, en uppryckning av underrättelsetjänstens särskilda kapacitet att genomföra hemliga operationer och en omfattande utveckling av konventionella stridskrafter. Man inrättade sig för tanken på en lång konflikt. Nato beslutade om en serie av årliga nationella höjningar av medlemsstaternas försvarsbudgetar om , vilket ledde till en gradvis, men kraftig, förstärkning av Nato:s samlade konventionella slagkraft.36 Även de strategiska nukleära styrkorna genomgick strukturella förändringar för att öka överlevnadsmöjligheterna och få kapacitet att genomföra operationer månader i sträck utan bunk- ring. Armé- och flygstridskrafter skulle ges förmåga att genomföra operationer även på stora avstånd från . Den uppbyggnaden sattes dock i en klass för sig liksom utvecklingen av den strategin. Den tidigare tillbakahållna, defensivt inriktade strategin med skyddet för Atlantförbindelserna och bevakning av GIUK-gapet, dvs. 36 Se bland annat de CIA-bedömningar som avhemligats efter det , , /csi och The Soviet Estimate: US Analysis of the Soviet Union, 1947 – 1991, Archive. land, och norra , som primär uppgift om- definierades. Den försiktiga omprövning som Nato hade inlett med inrättandet av nordflanksområdet stöptes nu om. Flankområdets stödjepunkter förstärktes. Detta innebar att amerikanska marinen, understödd av den brittiska, upprättade ett påtagligt framåtskjutet operationsmönster i och . De amerikanska ubåtarna fick till uppgift att redan i inledningsstadiet av en konflikt angripa sovjetiska attackubåtar så snart dessa lämnade sina basområden. Därmed skulle Sovjet- unionens ubåtar tvingas att inrikta sig på defensiva uppgifter och hotet mot Atlantförbindelserna försvagas.37 Ett framåtriktat och mer än tidigare aggressivt förhållningssätt återspeglade den amerikanska administrationens globala politik gentemot och hade en parallell i den nya operativa idén för den europeiska centralfronten, Follow-on-forces attack (FOFA). En effekt av den nya strategin skulle sålunda bli att pressa tillbaka attack- och jaktubåtar mot och därmed ge Nato ett övertag i och säkra Nato:s försörjningslinjer. Detta förutsatte en fortsatt omfattande närvaro av amerikanska attackubåtar i norr samt förmåga att på ett tidigt stadium placera minst två hangarfartygsgrupper norr om gapet och därmed skapa förutsättningar för ett starkt flyg- understöd för försvaret av . I ett övergripande perspektiv blev försvaret av norra sålunda ett led i strävan att säkra den strategiska länken mellan och . Genom kvalitativ marin överlägsenhet och framskjutna operativa positioner kunde Nato sätta tryck också på den sovjetiska stra- tegiska ubåtsflottan. De amerikanska attackubåtarna skulle få bättre möjligheter än tidigare att med utnyttjande av avancerad teknologi uppsöka och sänka strategiska ubåtar i redan från krigets första dag. Detta var dock inte primärt ett led i den operativa marinstrategin utan sågs snarare som en komponent i den storstrategiska maktbalansen. I förlängningen av dessa åtgärder låg möjligheten av att skulle få en nukleär förstaslagsförmåga, något som skulle riskera att undergräva hela den rådande strategiska balansen, baserad på . Lika viktigt i detta sammanhang var att det utrymme som skapades genom den framflyttningen i norr, möjliggjorde omgruppering mot 37 , The and the Cold War in the High North, s. norr av ubåtsbaserade strategiska kärnvapen- missiler. Därmed förkortades radikalt anflygningstiden för ame- rikanska missilangrepp mot vitala sovjetiska mål med motsvarande konsekvens för den sovjetiska förvarningstiden. Med avskräckningspolitikens logik såg sig pressat att som svar förkorta tiden för sina insatsförberedelser. En tekniskt motiverad beredskapshöjning med kapacitet att inleda motangrepp redan vid en förvarning kom att höja temperaturen i de amerikansk-sovjetiska förbindelsen . Denna höga alert-nivå, s.k. hair-trigger alert, ökade riskerna för att kärnvapen skulle kunna komma att tillgripas av misstag, till följd av exempelvis datahaveri eller den mänskliga faktorn. Detta läge uppkom när andra politiska kontrollmedel såsom kommunika- tionsarrangemang mellan och , den s.k. heta linjen, till följd av frostiga politiska tongångar mellan de båda stormakterna i det närmaste var obrukbara. Det finns bedömare som vidhåller att perioden inrymde en risk för kärnvapenkrig som var i det närmaste lika stor som Kubakrisen (se senare avsnitt om den maktpolitiska utvecklingen).38 I vad avser de geostrategiska konsekvenserna av den amerikanska strategin, blev följden att nu även enligt pla- neringen skulle komma att ligga bakom Nato:s försvarslinjer i norr. innebar det förändrade läget att såväl som och i viss mån hamnat i den omedel- bara närheten av ett av världens strategiskt mest känsliga områden. Till på hade sålunda baserat flertalet av sina strategiska kärnvapenbestyckade ubåtar liksom en omfattande flotta och flygstyrka vars huvuduppgift var att försvara dessa ubåtar. Det var en i väst allmänt utbredd upp- fattning att detta baskomplex var så vitalt för , att man i väst räknade med att i sin krigsplanering hade förberett att redan i inledningsskedet av ett krig söka erövra norra . Nato:s försvarsplanering utgick från att eftersträvade optionen att kunna tillfälligt basera delar av den egna flottan i de nordnorska fjordarna, eftersom de fjordar som fanns på sovjetisk sida var alltför få och sårbara. I den sovjetiska krigs- 38 /, KGB – The inside story of its foreign operations from to Gorbachev (, , 1990), s. 487 507; och , In Confidence: 's Ambassador to 's six Cold War Presidents, s. 522 543. planeringen ingick vidare att upprätta en bastion för de strate- giska ubåtarna i och i , dvs. ett starkt befäst område där jakt- och attackubåtar aggressivt skulle skydda mot Nato:s undervattensangrepp. De nya vapenteknologierna, i synnerhet utvecklingen av kryss- ningsrobotar både ubåts- och flygplansbaserade kom att spela en roll i den amerikanska operativa planeringen. kunde sådana kryssningsrobotar utskjutna från Nord- nå Leningradområdet, vilket tidigare legat skyddat men plötsligt blivit sårbart. En förutsättning var dock att Fennoskan- dinaviskt luftrum utnyttjades. Till skillnad från ballistiska missiler, som med stor hastighet tillryggalägger större delen av anflygnings- sträckan i rymden, passerar kryssningsrobotar genom luftrummet och under en betydande del av anflygningen på låg nivå för att komma under försvararens radarsystem och därmed undgå tidig upptäckt. Även om denna utveckling bidrog till ett mått av ytterligare ökning av konflikttemperaturen i norra innebar andra element i utvecklingen, bl.a. den kraftigt ökade räckvidden för det strategiska bombflyget, att behovet att utnyttja det nordiska luftrummet kom att avta. Den amerikanska planeringen inriktades sålunda på de enklare och säkrare anflygningsbanorna mot sovjetiska mål över och . måste generellt konstateras att utvecklingen av de luftoperativa kapaciteterna innebar att Nordflanken efterhand kopplades tätare till båda sidors handlingsmöjligheter i . Det marginellt växande intresset för det skandinaviska luftrummet vägde emellertid lätt mot den norra flankens dubbla strategiska roll i förhållande till Centralfronten, nämligen försörjningslinjerna av trupp och mate- riel över respektive södra . 2.3Europa, Östpolitiken och avspänningen39 som supermaktsavspänningen utvecklades, inleddes i processer som omfattade ett nytänkande och stora för- ändringar. hade medlemmar antagit en ny inriktning på Europapolitiken av innebörd att Nato:s 39 Detta avsnitt bygger, utöver angivna referenser, på , 1913 1992: Visionär und Realist (Deutsche Verlags-Anstalt, , 2002). uppgifter inte som skulle omfatta enbart avskräckning gentemot det sovjetiska hotet utan också en avspänningspolitik. Détente var det uttryck som knäsatts i den av Nato antagna Harmelrapporten efter den belgiske utrikesministern som politiskt riktmärke, ehuru vagt formulerad, skulle öppna möjligheter för förhandlingar och politiska för- ändringar i förhållande till och dess allierade i . Politiken innebar också att enskilda medlemmar blev oförhindrade att ta initiativ i eget intresse, så länge dessa inte stred mot Nato:s grundläggande avskräckningsfilosofi eller försvagade de gemensamma försvarsansträngningarna. Detta öpp- nade möjligheter för de radikala förändringar som kom till uttryck i västtyska regeringens s.k. Östpolitik (Ostpolitik).41 För var frågan om ställning i Europa- politiken det allt överskuggande problemet.42 Målet var att aldrig igen tillåta uppkomsten av ett mäktigt med full hand- lingsförmåga som återigen skulle kunna anfalla . Nederlaget under åren 1914 1917 och den enorma mänskliga och materiella förstörelsen under kriget med åren 1941 1945 skulle inte någonsin kunna upprepas. Tillkomsten av efter Berlinblockaden 1949, i synnerhet full- värdiga inträde 1955, blev i skenet av denna grundläggande politik ett allvarligt bakslag för . Inom ramen för Atlantalliansen och dess exekutiva organ, Nato, kunde nu bygga upp en betydande militär kapacitet. Även om de västtyska stridskrafterna inte direkt kunde mäta sig med stred en västtysk upprustning mot grund- elementen i sovjetisk politik. Efterhand började emellertid Sovjet- unionen inse att det i detta avseende kunde finnas ett visst värde i den av garanterade amerikanska närvaron i . Nato och dess därigenom garanterade amerikanska närvaro kunde sålunda i sovjetiska ögon tjäna de dubbla syftena att dels minska risken för tillkomsten av en självständigt opererande västtysk krigsmakt, dels begränsa den tyska upprustningens omfattning.43 Ytterligare en stabiliserande konsekvens av Nato- 40Harmelrapporten finns tryckt i Nato Archives, . 41Timothy , In Europe's name – and the Divided Continent (, , 1993), s.28-47. 42Angela E. Stent, and Reborn (, 1999), s. 43Anatoly Dobrynin, In Confidence: 's Ambassador to 's six Cold War Presidents. anknytning blev att den möjliggjorde för att avstå från anskaffning av kärnvapen. Den fortsatta delningen av och förhindrandet av upp- komsten av en ny tysk stormakt i blev centrala element i den sovjetiska Europapolitiken. Utöver att hålla på plats inriktade sig den sovjetiska politiken på att säkra andra världs- krigets landvinningar genom fortsatt upprätthållande av socialis- tisk-kommunistiska regimer i , , , Tjecko- och . Dessa medlemmar av skulle tillsammans med utgöra en buffert mot varje form av hot från väst mot . Den sovjetiska ledningen drog sig emellertid inte heller för att vid återkommande tillfällen skapa storpolitiska kriser runt , vars läge som en isolerad enklav i inbjöd till att pröva västs sammanhållning. Någon allvarligt menad utmaning riktad mot detta sovjetiska säkerhetssystem från västs sida förekom inte under det . Detta blev tydligt både vid revolutionen i och i . Nato såg sin uppgift som defensiv. allierade föreföll nöjda även med den tyska delningen. Den enda politiska kraft som syntes vilja störa status quo var de organisationer av tyskar som fördrivits från sina hem i , och Schlesien, dvs. de delar av som inkorporerats i och i det som flyttats västerut genom den sovjetiska nyordningen i Öst- . Detta avsåg även de tyskar som drivits bort från Sudet- området i . För att konsolidera de politiska konfigurationer som uppstått genom delning efter lanserade Sovjet- unionen ett initiativ om en europeisk säkerhetskonferens (ESK). Den sovjetiska tanken var ursprungligen att ESK skulle omfatta enbart europeiska stater och att de båda skulle medverka som fullt erkända stater. Efterhand fick man finna sig i att också och accepterades som deltagare. Detta hindrade inte att initiativet fick ett svalt mottagande av och dess allierade. Natostaternas svar på det sovjetiska ESK-initiativet blev för- slaget om ömsesidiga och balanserade reduktioner, MBFR, av östs och västs konventionella stridskrafter i . Detta förslag kunde tjäna två syften, dels att genom överenskommelse reducera kvantitativa övertag ifråga om konventionella styrkor i , dels att möjliggöra för den amerikanska admi- nistrationen att dämpa kraven från amerikanska senaten om hem- tagande av amerikanska trupper från . syntes stå på höjden av sin makt. Det tjeckiska upproret, , hade kunnat kväsas utan annat än lama protester från väst. Man var på väg att uppnå paritet med ifråga om antalet strategiska kärnvapen. Den sovjetiska närvaron på Warszawapaktstaternas territorium för- stärktes genom nya truppstationeringar. Utifrån erfarenheten från såg Kreml ett behov av bättre kontroll av sina paktmedlemmar och stöd för renlärighet i den kommunistiska kretsen. Arméns uppgift att stärka banden med blev allt viktigare och föreföll med tiden att i själva verket väga tyngre än behovet att strama upp defensiv och offensiv kapacitet mot väst.44 I kunde man märka en skärpning av tonen.