sou · GQB3120d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Detta innebär inte någon motsättning i förhållande till ämneskunskaper i mer specifik mening eftersom de nämnda kompetenserna utvecklas genom att man arbetar med ett menings- fullt innehåll och inte i något tomrum. Däremot ställer det krav på gymnasieskolan som en lärande kultur, som främjar reflektion och aktivt förhållningssätt hos eleverna. Andelen ungdomar som går direkt ut i arbetslivet efter gymna- sieskolan kan visserligen förväntas minska men de studier låtit göra visar att gymnasieskolan ännu kommer att förse arbetsmarknaden med nyutbildade ungdomar. För de ungdomar som lämnar gymnasie- skolan fattas ofta en del i yrkeskunnandet som de erhåller genom arbetsplatsens försorg, i mer eller mindre systematiserad form. På en svag arbetsmarknad är det rimligt att anta att efterfrågan på en bredare gymnasieutbildning ökar. En bredare utbildning ger ökade valmöjligheter, främjar livslångt lärande och minskar risken för arbetslöshet. Återkommande arbetslöshetsperioder är kostsamt för såväl den enskilde som för samhället. Internationella studier pekar också på att arbetslöshet påverkar framtida sysselsätt- nings- och inkomstmöjligheter mycket negativt. Behovet av att skapa studievägar som ger kompetens inom breda yrkesområden snarare än specifika yrken kan medföra att eleverna är mindre specialiserade i en framtida gymnasieskola. Begreppet anställningsbarhet har åter kommit in i diskussionen. Kraven för anställning torde variera mellan olika yrken och sektorer men i lika hög grad mellan olika företag i en och samma bransch. Få avnämare har dock ansett detta vara något stort problem jämfört med de positiva effekter en breddning av utbildningen skulle få. Dessutom har vissa branschområden löst detta genom en färdigutbildning i företagsregi som är föreskriven i ett utbildningsavtal. En allt större del av yrkesutbildningen kommer troligen, enligt kommitténs upp- fattning, att vara eftergymnasial . 5.6Förbereda för ett livslångt lärande Gymnasieskolans uppdrag att förbereda eleverna för livslångt lärande har två syften. Det ena är att hos eleverna skapa en insikt om att ett föränderligt samhälle och ett arbetsliv som utvecklas kräver ett livslångt lärande av oss alla. Här utgör gymnasieskolan tillsammans med en viktig grund. Mot bakgrund av hur samhälle och arbetsliv utvecklas är ett av skolans viktigaste uppdrag att stimulera ungdomars attityd till lärande och till insikten om att lärandet är en återkommande process under hela livet. Eleverna skall ges förutsättningar att lära att lära och att se återkommande utbildning som något naturligt när sådana behov och situationer uppkommer senare i livet. utveckla läroprocesser som främjar kreativitet och självständighet, läggs grunden för ett utvecklande arbetsliv för flera som förutsättningarna att hantera situationer vid exempelvis omställ- ningar till andra arbetsuppgifter eller uppsägningar blir bättre. För att detta skall kunna realiseras krävs att gymnasieskolan uppfattas som något attraktivt av ungdomarna, en plats där meningsfullt arbete bedrivs. Kommittén vill här understryka att lärandet visser- ligen är ett individuellt ansvar men också en kollektiv process som förutsätter att eleverna fysiskt befinner sig i skolan. Den andra aspekten av det livslånga lärandet tar mer sikte på att förbereda ungdomar för övergång till fortsatta studier efter avslu- tad gymnasieskola. De motiv som angavs i propositionen Växa med kunskaper för en högre ambitionsnivå för den gymnasiala utbildningen var behovet att höja den allmänna utbildningsnivån och förbereda alla för ett livslångt lärande. då åter- kommande utbildning blir allt vanligare måste möjligheterna för alla att gå vidare till högre studier vara reella. Den grundläggande behörigheten för högskolestudier är en själv- klar och viktig utgångspunkt för arbete. Genom denna får ungdomar direkt efter gymnasieskolan eller senare i livet möjlighet att fortsätta sina studier i eftergymnasiala utbildningar av olika slag. Det finns en klar skillnad mellan programmen avseende vilka som går vidare till högskolan. Eftersom regeringen lagt fast det långsiktiga målet att av en års- kull skall ha börjat i högskolan krävs flera rekryte- ringsåtgärder. För att skapa möjligheter för alla elever att fortsätta studera det de är intresserade av måste även behörigheten för högskolestudier uppmärksammas, liksom att det finns ett system för andra eftergymnasiala utbildningsformer än högskola. Det är en angelägenhet för samhället och därmed en viktig ut- maning – att gymnasieskolan reellt fungerar som en skolform för alla ungdomar. En förutsättning för att detta skall ske är att skolan förmår fånga upp och utgå från ungdomarnas egna erfarenheter. Vi ser en gymnasieskola respektive högskola där kön, social bakgrund och föräldrars utbildningsnivå alltjämt är styrande när det gäller hur ungdomar väljer. Det finns också ett samband mellan socialgrupp och studieresultat som delvis kan förklaras med i vilken utsträckning hemmet förmår ge stöd och hjälp med skolarbetet. Här har skolan en särskild uppgift att kompensera så att ungdomarna ges likvärdiga möjligheter . Målet måste vara att utplåna de skillnader som finns mellan studieframgång och socialgrupp. Ungdomar med invandrarbakgrund uppvisar i genomsnitt sämre studieresultat än andra elever. Delvis är det också här socialgrupps- skillnader som spelar in. Jämfört med övriga elever tenderar invandrarelever, främst pojkar, att avbryta gymnasiestudierna i högre utsträckning än andra och löper därmed stor risk att hamna utanför såväl utbildningssystem som arbetsmarknad. Detta är ett allvarligt demokratiskt problem som bl.a. visar att det är långt kvar innan målen för den nationella integrationspolitiken uppnåtts. För ungdomar med funktionsnedsättningar är det avgörande att skolan omfattas av ett i grunden inkluderande synsätt och där verksamheten präglas av en öppenhet för flexibla lösningar. Det är nödvändigt att det ges både tid och resurser till en kontinuerlig diskussion på skolorna om gymnasieskolans uppdrag för de elever som av olika skäl är i behov av särskilt stöd. Detta är en nödvändig förutsättning om målsättningen om en gymnasieskola för alla elever ska bli en realitet. 5.8Har uppdraget förändrats? I när av elever går vidare till gym- nasieskolan och när det finns ambitioner att av en årskull skall gå vidare till högskolan skulle man kunna påstå att det högskoleförberedande syftet nu fått ökad tyngd. Också med hänsyn till att yrken utvecklas, förändras och försvinner i ett historiskt förlopp ter det sig rimligt att i första hand satsa på studiemålet. Det finns de som varnar för en utveckling mot en alltför teoretisk gymnasieskola, något som riskerar att få återverkningar på elevernas engagemang och studieintresse. har i en skrift - Gymnasieskola i stöpsleven4 sökt sammanfatta och urskilja hur balansen mellan gymnasiets olika uppgifter – att förbereda för vidare studier, att förbereda för yrkes- verksamhet och att ge allmän bildning, varierat. konstaterar bl.a. att dessa huvuduppgifter i olika mening varit aktuella och att balansen mellan dem inte bara varierat utan också stått i 4 , Gymnasieskolan i stöpsleven då nu alltid, , 1997. debattens centrum, en debatt som speglar hur skolan är en beroen- de variabel i samhällets utveckling. Skolans utveckling är på så sätt en följd av makt och maktfördelning i samhället. Detta bestämmer i sin tur hur skolan tar plats i ett perspektiv av fördelning av kunskap och andra resurser, som gör det möjligt för människor att välja och styra sina livsprojekt. En relevant fråga är om de förändringar som skett i arbets- och samhällsliv ställer nya eller oförenliga krav på skolan. Man kan t.ex. fråga sig om regeringens målsättning om fler högskoleutbildade står i något motsatsförhållande till de krav som arbetslivet ställer på gymnasieskolans studievägar. Kommittén menar att svaret är nej. Så länge som arbetslivet främst krävde specifika kunskaper, anpass- ning och färdigheter fanns ibland en sådan motsättning, men denna är nu under upplösning, bl.a. som en följd av hur kvalifikations- kraven i arbetslivet förändrats. Den forskande och undersökande process som högskolan syftar till har dessutom stora likheter med det erfarenhetsbaserade lärandet. Det har i dagens samhälle sanno- likt blivit än viktigare att kunna överblicka större kunskapsfält och att ha en utvecklad analytisk förmåga. Detta kräver i sin tur att skolan närmar sig ett vetenskapligt sätt att arbeta och tänka. När behovet av bildning eller 50-procentsmålet till högskolan diskuteras framkommer ofta oro för en akademisering av gym- nasieskolan, och att praktiken och det erfarenhetsbaserade skall komma i bakgrunden. Detta visar hur åtskillnaden mellan teore- tiskt och praktiskt är förhärskande både i skolans orga- nisation och i dess arbetsformer. Även om det finns skillnader i de specifika kvalifikationskraven för exempelvis olika högskoleutbild- ningar, eller mellan högskoleutbildningar och mera praktiska yrken, ökar inslagen av teoretiskt tänkande på alla arbetsplatser. Detta i kombination med ökad självständighet i arbetet tenderar att minska de traditionella skillnaderna. Det kan däremot vara en skill- nad mellan abstraktionsgraden i olika utbildningar i dagens gymna- sieskola. Modern forskning om lärande visar tydligt att även teoretisk kunskap utvecklas bäst i ett praktiskt och tillämpat sammanhang. Det gäller att skolan förmår utveckla erfarenhetskun- skaper utifrån teoretisk reflektion och analys. Kommittén menar att det skulle vara en fördel om alla i den framtida gymnasieskolan får tillgång till detta. Om skolan dessutom utmärks av ett elev- demokratiskt arbetssätt kommer det att medföra ett bättre klimat för lärande och en ökad kvalitet och effektivitet i utbildningen. kan utifrån hur samhälle och arbetsliv utveck- las , inte se någon egentlig motsättning mellan gymnasie- skolans olika uppdrag. Också den framtida gymnasieskolan skall således bidra till ungdomarnas personliga utveckling, förbereda dem för rollen som samhällsmedborgare, för en roll i arbetslivet och för fortsatt lärande antingen i formella utbildningar som hög- skolor eller i andra eftergymnasiala utbildningsformer. Utvecklingen mot ett allt mindre förutsägbart, mer komplext och heterogent samhälle leder till att gymnasieskolan får en allt viktigare roll som något sammanhållande, en social arena och gemensam referensram. Föreningsliv och aktivitet i t.ex. skol- orkester eller bridgeklubb har en viktig social funktion på många gymnasieskolor. anser att det är föredömligt i de fall skolan stimulerar till att sådan verksamhet kommer igång och också upplåter lokaler för dessa ändamål, men vill framhålla att aktiviteter av detta slag inte kan anses ingå i skolans kunskapsuppdrag. Kommitténs bedömning är att det uppdrag som gavs till gymnasieskolan som en följd av reform alltjämt i huvudsak äger giltighet, dock med undantag för kunskapsuppdraget där kvalifikationskraven ändrats till förmån för breda generella kompe- tenser. Målet med en gymnasieskola för alla elever kan inte sägas vara förverkligat . För att skolan skall kunna svara upp mot de förändringar och de nya krav som samhälle och arbetsliv ställer, menar kommittén, att skolans arbetsformer måste sättas i fokus och utvecklingen mot en lärande kultur drivas vidare. Skolans kom- pensatoriska uppdrag måste uppmärksammas mera, diskuteras och ges både utrymme och resurser i den framtida gymnasieskolan. Kommittén anser att gymnasieskolans uppdrag bör komma till tydligt uttryck i skollagen. Som skollagen är formulerad beskrivs snarare målgruppen för verksamheten än själva uppdraget för verksamheten. Lite paradoxalt är också att det mål som anges är att gymnasieskolan skall ge grundläggande behörighet till hög- skolan, dvs. en anpassning till ovanliggande utbildningsnivå. Enligt kommitténs uppfattning bör gymnasieskolan beskrivas som något viktig i sig, något som ger eleverna gymnasial kompetens. Gym- nasieskolans syfte, dvs. att ge eleverna förutsättningar att utveckla kunskaper, bidra till deras personliga utveckling, ge en god grund för ett aktivt deltagande i samhällslivet, fortsatta studier samt för yrkesverksamhet bör således tydligt framgå av den nya skollagen. 6Erfarenheter av dagens gymnasieskola I detta kapitel redovisas erfarenheter i form av statistik och utvär- deringar av den gymnasieskola som funnits . Huvud- delen av materialet har sammanställts av , men en del resultat kommer från bearbetningar av den stora databas som finns vid didaktik i (UGU- projektet). 6.1Kursutformningen och dess effekter Det nuvarande gymnasiet infördes genom beslut i början av 1990- talet. Det har 17 nationella program, ett relativt stort antal special- utformade program, vilka har samma omfattning som de nationella programmen men som beslutas lokalt, samt individuellt program för elever som antingen inte kommit in på nationellt eller special- utformat program eller som har avbrutit studier på något sådant program. Syftet med individuellt program är att eleverna skall förberedas för att kunna övergå till nationellt eller specialutformat program. Flertalet nationella program har nationella inriktningar. I dagens kursutformade gymnasieskola är ämnen indelade i kurser. Dessa kan vara antingen påbyggbara eller sidoordnade i förhållande till varandra. Det finns 854 kurser. Enligt bestäm- melserna skall en kurs inte vara mindre än 50 gymnasiepoäng och bör inte omfatta mer än 200 gymnasiepoäng. Den vanligaste kursstorleken är 100 poäng, men det finns också många kurser på 50 poäng. Endast tre kurser är större än 200 poäng. En elev som fullföljt gymnasieskolan skall ha 2 500 gymnasiepoäng. Ännu har inga slutbetyg utfärdats med dagens kurser, men det torde bli vanligt att ett slutbetyg innehåller 25 30 kursbetyg. Fördelarna med kursutformningen är att eleverna får möjlighet att välja kurser, vilket kan ge dem en önskad profil på utbildningen och gör dem mera motiverade för sina studier. En nackdel kan vara Erfarenheter av dagens gymnasieskola att inte alla kurser som erbjuds kommer till stånd, vilket i sin tur leder till att eleverna blir besvikna. Skolan lovar mer än den kan hålla. Den vanligaste varianten av programgymnasiet är en relativt fast struktur av program med inriktningar och paket av val- bara kurser inom respektive inriktning. Det finns dock inom denna struktur mycket stora skillnader mellan olika kommuner och sko- lor i fråga om elevernas valmöjligheter och också mellan elevernas tillfredsställelse med valmöjligheterna. har gjort en sammanfattande analys av re- form1. I likhet med av gymnasieskolan2 framhåller att det organisatoriska arbetet stod i centrum för skolornas arbete. Att strukturera innehållet i kurser och inordna dessa i en studiegång var tidskrävande De skolor som utvärderade utgick från kursen och kursplanen. Upp- giften att översätta de nationella målen och utforma mål för den egna undervisningen tydliggjordes inte. I stället kom arbetet med betygskriterier att dominera på många skolor. Innehåll och arbets- metoder blev inte diskuterade i någon större utsträckning. Kon- centrationen på kursen gjorde att reformen kom att definieras utifrån verksamhetens minsta del. Helheten och syftet med refor- meringen gick därmed förlorad. Under en kurs av liten omfattning har lärarna inte lika goda möjligheter att lära känna eleverna. Eleverna vittnar om att lärarna i den nuvarande gymnasieskolan ofta använder prov som underlag för sin betygsättning. De små kurserna – med betyg efter varje kurs – har för eleverna fört med sig en strid ström av prov och för lärarna arbete med konstruktion och rättelse av prov samt betyg- sättning. Både elever och lärare vittnar om stress. Också elevorga- nisationerna har påtalat de små kursernas negativa effekter. Det finns elever som menar att det är bra att klara av gymnasieskolan bit för bit. Kurssystemet har givit upphov till ett större friutrymme och därmed till nya möjligheter för eleverna att göra spännande kombinationer i sina individuella val. Valfriheten har ökat men också lett till frustration, eftersom alla kurser som erbjuds inte kommer till stånd. Elevorganisationerna anser att eleverna har ett för litet inflytande på vilka kurser som erbjuds. 1 Reformeringen av gymnasieskolan; ; Rapport 187. 2 Den nya gymnasieskolan – problem och möjligheter; ut- veckling; SOU 1997:107. Erfarenheter av dagens gymnasieskola Att stressen ökat i gymnasieskolan finns också omvittnat i en studie av och . Forskarna har jämfört elever som började gymnasieskolan 1993 med elever som började . En stor ökning har skett i antalet elever som uppger att de ofta känner sig stressade, särskilt gäller det flickor. I den yngre åldersgruppen säger av pojkarna och av flickorna att de ofta är stressade. Ökningen av rapporterad stress är . Förändringen har alltså skett under de år då programgymnasiet infördes. Detta utesluter inte att det också finns andra orsaker till den ökade stressen. har i sina senaste lägesbedömningar lyft fram den ökande stressen bland elever och vuxna som ett allvarligt och växande problem i skolan. I den senaste lägesbedömningen4 anger att denna stress är särskilt knuten till betyg, prestations- krav och en arbetstakt som upplevs som för hög. Skol- verket frågar sig om det inte är gymnasieskolans kursutformning som påverkar stressnivåerna – att varje kursbetyg vägas in i merit- värdet för högskoleantagningen. Sammanfattningsvis menar verket att den ökande stressen i huvudsak måste sökas på systemnivå. Kritik som denna mot kursutformningen och dess konsekvenser ligger bakom en av utgångspunkterna som 2000 utgår från i sitt strukturarbete, nämligen att tona ner styr- ningen på delarna och i stället betona helheten i utbildningen. finns det enligt kommitténs mening också andra orsaker till stress i skolan som har med skolans inre arbete att göra. 6.2En alltmer studieförberedande gymnasieskola redovisar i en nyligen genomförd studie5 hur de olika typerna av program utvecklats 2001, dvs. den tid programgymnasiet varit fullt utbyggt. Studien är en uppföljning av de elever som gick i årskurs 9 i året innan. De pro- gram som ej har APU, dvs. de mer studieförberedande, har tagit emot ungefär hälften av elevkullen. har APU-programmen minskat från av års- 3 : Vad har hänt i gymnasieskolan ? En jämförelse mellan elever som påbörjade sina studier respektive 1998. IPD-rapporter nr 2002:09, , didak- tik.. 4 , Rapport 2001:211. 5 Efter skolan, 2002.. Erfarenheter av dagens gymnasieskola kullen som det individuella programmet och de special- utformade programmen har ökat i motsvarande grad. De special- utformade programmen är oftare program utan APU-krav. Ut- vecklingen mot mer studieförberedande program har varit särskilt tydlig i storstadsområdena där många yrkesförberedande program avvecklats. Om man i stället för en årskull nior studerar vilka elever som börjar år 1 gymnasieskolan blir proportionerna mellan programmen något annorlunda. Enligt de preliminära siffrorna går av eleverna 1 på program utan APU och på program med APU, vilket innebär en obetydlig skillnad mot året innan. De specialutformade programmen har ökat markant och tar nu emot av årskullen. Orsaken till att denna skillnad uppstår är att de elever som börjar gymnasieskolan ett visst år är betydligt större än en årskull. Det rör sig om 20 25 000 elever. De elever som börjar gymnasieskolan för tenderar att oftare välja program med APU. finner att det är olyckligt att en sortering av elever på studieförberedande och mindre studieförberedande studievägar sker så . En ny struktur bör kunna förebygga en del av de felval som kunnat konstateras ovan. Det är också olyck- ligt att det individuella programmet blivit så stort att knappt 9 pro- cent av eleverna går direkt 9 till ett individuellt program. 6.3Flick- och pojkprogram i gymnasieskolan I propositionen 1994/95: 164 Jämställdhet mellan män och kvinnor inom utbildningsområdet framhölls att utvecklingen i riktning mot ökad jämställdhet hade gått alltför långsamt och behöver påskyn- das: Jämställdhet i skolan bör innebära att skolan skall ge pojkar och flickor likvärdiga villkor och förutsättningar att upptäcka, pröva och utveckla sin fulla potential. Detta förutsätter kunskaper om rådande köns- mönster och om könstillhörighetens betydelse för lärandet. Det förut- sätter också insikt om att flickor och pojkar inte utgör några enhetliga grupper. Flickor och pojkar skall i undervisningen bemötas utifrån en kunskap om likheter och olikheter mellan könen och om fördomar om vad som är kvinnligt och manligt betyder i olika Erfarenheter av dagens gymnasieskola Jämställdhetsfrågan kan därmed inte heller reduceras till en attitydfråga utan blir också en kunskapsfråga. Trots att jämställdhet har stått på den officiella dagordningen kvarstår många skillnader i mäns och kvinnors vill- kor. Den traditionella könsfördelningen till gymnasieskolans studievägar är mycket lik den vi hade vid gymnasieskolans etablering 1971, . Flickor väljer oftare humanistiskt- sociala utbildningar och pojkarna naturvetenskapligt - tekniska. När gymnasieskolan reformerades 1992 1995 och fick en ny studievägsstruktur var motiveringen bl.a. att gymnasieskolans ut- bud hade varit alltför enkönat, dvs. de traditionella pojkutbild- ningarna var betydligt fler än de traditionella flickutbildningarna. Nya studievägar tillkom som barn- och fritidsprogrammet, este- tiska programmet och medieprogrammet, vilka mer vände sig mot flickornas intresseområden. En viss utjämning har också skett. Följande bild är hämtad ur 218. Beskrivande data om barnomsorg, skola och vuxen- utbildning och avser förhållandena gjordes omfattande försök att påverka denna fördelning genom aktiva insatser för att öka inslagen av det underrepresenterade könet främst på utbildningar inom industri- Erfarenheter av dagens gymnasieskola och hantverksområdet samt vårdutbildningarna. De flesta av de informations- och rekryteringskampanjer som gjorts har i huvud- sak endast fått kortsiktiga effekter. Speciellt svårt var det att få en jämnare könsfördelning på de pojkdominerade studieprogrammen. Projekten blev dock framgångsrikare när det gäller vård- och om- sorgsområdena, där andelen pojkar ökade. De mindre framgångsrika resultaten när det gäller flickor på traditionellt mansdominerade industriutbildningar visade att det inte räckte med enbart rekryteringsinsatser. Åtskilliga komplette- rande insatser gjordes, som försök med rena flickgrupper och kvinnliga mentorer. Ofta avbröt dock flickorna tidigt sina studier och bland de få som gick ut lämnade många snabbt yrket sedan man konfronterats med arbetslivets värderingar och vardagliga villkor. Erfarenheter visar vidare att de flickor som valt och slutfört en teknisk utbildning har svårt att få jobb inom det område de utbildat sig för. studie Efter skolan visar att avbrotts- frekvensen är oacceptabelt hög för de elever som gjort otraditionella val av program i gymnasieskolan. Exempelvis går av de flickor som börjat på byggprogrammet ut med fullständiga betyg. Det är uppfattning att mer otraditionella val av studie- och yrkesinriktning endast kan åstadkommas genom att hela miljön förändras, både i skolan och i arbetslivet. Påverkan måste börja tidigt, helst redan i förskolan. För att främja intresset för otraditionella val måste man väcka nyfikenhet, men också vidga elevers syn på vad det är normalt för pojkar respektive flickor att syssla med. I skolan måste undervisningen utvecklas så att den blir attraktiv för elever av båda könen. Arbetslivet måste också ta sin del av ansvaret och skapa arbetsmiljöer, där både män och kvinnor finner sig tillrätta. Vi vet att olika gymnasieprogram rekryterar elever från skilda sociala grupper. Detta mönster har varit relativt över tiden även om en långsiktig rörelse mot utjämning varit påtaglig.