sou · GQB389 · 2003-01-01 00:00:00 — tillkom då olika for- skare, framför allt historiker och statsvetare, inlett arbeten med projekt som låg nära kommissionens uppdrag. Flera av dessa pro- jekt hade påbörjats inom ramen för det forskningsprogram om svensk militär underrättelse- och säkerhetstjänst som Humanistisk- samhällsvetenskapliga forskningsrådet på regeringens uppdrag ut- lyst . Genom att anställa några av forskarna som ex- perter kunde kommissionen tillgodogöra sig deras kunskaper och kompetens och ge dem möjlighet att arbeta med fri tillgång till det relevanta källmaterialet. Resultatet av deras arbete publiceras som bilagor till kommissionens betänkande. Rapporterna har föredra- gits för och diskuterats i kommissionen. Författarna svarar dock själva för sakinnehållet. Det är med andra ord respektive författares analyser, tolkningar och slutsatser som presenteras i rapporterna. Vidare publiceras som bilagor till kommissionens betänkande ett antal rapporter som författats inom kommissionens sekretariat och av enskilda kommissionsledamöter. Allmänna säkerhetstjänsten 1938-1946............................... Statspolisens tredje rotel .................................... Förhållandet mellan statspolisen och den kommunala Tredje rotelns byråindelning................................................ Statspolisens särskilda polisverksamhet 1957-1964............ Byråer och rotlar....................................................................... Säkerhetspolisens prioritering av den inre fronten............. Bristen på bearbetning och analys........................................... Hasselrots möte med landsfogdarna 1950 .......................... De politiska och rättsliga förutsättningarna ....................... Registrering i centralregistret....................................... HT 15 och personalkontrollkungörelsen 1969-1970 ............ HT 16 och personalkontrollkungörelsen 1970-1972 ............ De samhällsfientliga organisationerna............................. Registreringarna enligt HT 16............................................. Den revolutionära hotbilden ifrågasätts................................. Konsekvenserna av värnpliktsriksdag...................... Regeringens hemliga registreringsföreskrifter 1973-1998 .. Personalkontrollen och registreringen................................. Reaktionerna på Leanderfallet........................................... Registrering i arbetsanteckningar................................ Arbetsregistren får en ny funktion....................................... Arbetsregistrens form och innehåll...................................... Gallring av arbetsanteckningar.......................................... Rättsliga och politiska förutsättningar ............................. UBAS och analysdatabaserna............................................ Utlämnandet av uppgifter i personalkontrollen ............. Vilka uppgifter fick lämnas ut? Utlämnande av s.k. spontanuppgifter............................... Den parlamentariska kontrollen i Antal utlämnade uppgifter ................................................. Resultat av sammanträden och 1987 ............................ Resultat av sammanträde ............................ Resultat av sammanträde ............................... En jämförelse med resultat .................... Uppgiftsutlämning utanför regelverket................................ Hanteringen av kommuniceringsfrågan.............................. Källor och litteratur .......................................................... Sedan har säkerhetspolisen haft till uppgift att medverka i totalförsvarets personalkontroll. har säkerhetspolisen i runda tal fått mellan 100 000 och 200 000 förfrågningar om personer som varit föremål för personal- kontroll kunnat återfinnas i säkerhetspolisens register. För att kunna fullgöra denna uppgift har säkerhetspolisen ägnat sig åt en bred registrering och kartläggning av politiska organisationer vars medlemmar och sympatisörer ansetts utgöra säkerhetsrisker. Särskilt stor omfattning hade denna verksamhet - som jag i un- dersökningen benämner som den politiska delen av personalkon- trollen - under och då tiotusentals registeruppgifter rörande personers politiska åsikter och aktiviteter inom kommunistiska organisationer lämnades ut för personalkontroll. minskade an- talet utlämnade uppgifter som rörde politiska aktiviteter inom vänstern, vilket emellertid inte förhindrade att verksamheten även under dessa decennier ansågs utgöra ett viktigt inslag i infiltrations- skyddet. I viss mån har även uppgifter rörande högerextremister utlämnats för att förhindra infiltration inom totalförsvaret men räknat i antal utlämnade uppgifter har denna del av personalkon- trollen varit liten. har endast ett fåtal personalkontroll- ärenden handlat om politisk belastning och de aktuella perso- nerna har då ofta haft anknytning till konkreta misstankar om gro- va brott i högerextremistiska kretsar. I expertrapporten och personalkontroll 1945- 1969 har jag redogjort för personalkontrollens regelverk och säker- hetstjänsternas praxis som SKP/VPK ansågs ut- göra det största hotet mot den inre säkerheten. Denna undersök- ning behandlar personalkontroll och är en fortsättning på expertrapporten. Politisk övervakning och personalkontroll 1969-2002 till att behandla den del av personalkontrollen som handlar om per- soner som övervakats enbart på grund av anknytning till svenska politiska organisationer.1 Andra delar av personalkontrollen som handlar om personer som är dömda för brott, varit misstänkta för samröre med utländska terroristorganisationer eller av andra skäl ansetts utgöra säkerhetsrisker faller utanför ramen för Säkerhets- tjänstkommissionens uppdrag och därmed också för denna under- sökning. I det andra kapitlet skall jag redogöra för säkerhetspolisens organi- satoriska förutsättningar för övervakningen, registreringen och personalkontrollen. Kapitlet behandlar de ansvariga rotlarnas ar- betsrutiner vid inhämtning, registrering och utlämning av politiska personuppgifter samt frågan om hur detta arbete har prioriterats inom säkerhetspolisen. Många av de metoder och arbetsrutiner som tillämpas fann sin form redan under det inledningsskede och i ett bakgrundsavsnitt beskrivs den organisa- toriska utvecklingen och framåt. Jag redogör också för de specialregister som fördes vid de rotlar som var särskilt in- riktade på övervakningen av de politiska ytterlighetsorganisatio- nerna. I ett särskilt avsnitt behandlas de inom säkerhetspolisen upprättade krigsfallsförteckningarna, dvs. de register som upptog namn på personer som på politiska grunder skulle omhändertagas vid ett beredskapsläge. I kapitel tre och fyra skall jag redogöra för förutsättningarna för säkerhetspolisens politiskt grundade personregistreringar som hade särskild relevans för personalkontrollen. Även om regelverket och säkerhetspolisens tillämpning av föreskrifterna till stora delar är kända har jag ansett det som angeläget att fördjupa kunskapen på vissa områden som inte behandlats i tidigare utred- ningar. Särskilt gäller detta säkerhetspolisens system för sparande av s.k. arbetsanteckningar. I kapitel fem redogör jag slutligen för säkerhetspolisens regler och rutiner för utlämnande av politiska uppgifter i personalkon- trollen. Även denna del av personalkontrollen har behandlats av ti- digare utredningar. Kapitlet presenterar dock tidigare okända om- 1 Ang. källmaterialet se , : Excerpter ang. politisk övervakning och personalkontroll. Politisk övervakning och personalkontroll 1969-2002 ständigheter rörande omfattningen av personalkontrollen samt hur man inom säkerhetspolisen hanterade de från medborgerlig rättssä- kerhetssynpunkt problematiska delarna av verksamheten. Av hänsyn till den personliga integriteten har namn på överva- kade personer fingerats både i den löpande texten och i notappara- ten. Det gäller namn på personer som inte är allmänt kända och som det förefaller onödigt att nämna vid namn.2 I några fall har namn på anställda inom säkerhetstjänsterna ansetts vara underkas- tade sekretess. Detta har medfört att det i ett par fall inte kan anges namn på personer som samtalat med. Samtliga samtalsuppteckningar har dock numrerats och nothänvis- ning har då gjorts till det nummer som korresponderar med re- spektive uppteckning. En lista över samtliga förhör och samtal som hållits av med tillhörande nummer finns i kommissionens arkiv. 2 I de fall namnen på personakterna är fingerade är de skrivna inom citationstecken. En för- seglad kodnyckel som översätter dessa förvaras i arkiv. Politisk övervakning och personalkontroll 1969-2002 Allmänna säkerhetstjänstens organisation utformades enligt in- struktionerna i den hemliga säkerhetskungörelsen som utfärdades av regeringen . Säkerhetskungörelsen föreskrev att säkerhetstjänstens uppgift var att vid krig eller krigsfara förhindra överbringande av krigsunderrättelser till obehöriga. Verksamheten var uppdelad i två olika grenar. Den ena bestod i övervakning av post-, telegraf-, telefon- och radiotrafik och trafiken på järnvägar och väg-, sjö- och luftförbindelser och den andra bestod i spaning efter misstänkta personer. Säkerhetstjänsten kom därmed att ver- ka dels som ett centralorgan för allmän censur, dels som en po- lisorganisation för spaning.3 Den centrala ledningen utövades av säkerhetschefen, underståt- hållare . Till sitt förfogande hade denne ett kansli uppdelat på tre byråer, centralbyrån (första byrån), spaningsbyrån (andra byrån) samt expeditionsbyrån (tredje byrån). Centralbyrån ansvarade för censurverksamheten och övervakningen av trafik- medlen. Spaningsbyrån ägnade sig åt spaning efter misstänkta per- soner och expeditionsbyrån skötte säkerhetstjänstens ekonomi och administration. Under säkerhetschefen lydde sju övervaknings- chefer. Varje övervakningschef ansvarade för ett eget övervak- ningsområde. Efter en omorganisation 1944 sammanföll dessa med krigsmaktens militärområden.4 3Parlamentariska angående flyktingärenden och säkerhetstjänst III: Betänkande angående säkerhetstjänsten. SOU 1948:7, s. 13. 4Flyghed, : Rättsstat i kris. Spioneri och sabotage i under . (1992), s. 281-282. Politisk övervakning och personalkontroll 1969-2002 Vid krigsslutet avvecklades säkerhetstjänstens censurverksamhet och var den kvarvarande personalen kon- centrerad till spaning och radiokontroll. Sedan begärt att bli entledigad från posten som säkerhetschef övertogs hans ar- betsuppgifter av chefen för spaningsbyrån, statspolisintendent . Allmänna säkerhetstjänstens personalbestånd som under kriget uppgått till drygt 1 000 anställda hade minskats till 237 personer. Av dessa var 84 anställda inom radiokontrollen och 153 anställda inom spaningsverksamheten.5 Enligt ett inspektions- protokoll upprättat av JO innehöll centralregistret un- gefär 800 000 registerkort.6 Drygt 80 000 personer var registrerade på grund av anknytning till organisationer som karaktäriserades som tillhörande någon politisk ytterlighetsinriktning. Säkerhets- tjänstens register innehöll då uppgifter bl.a. om drygt 58 000 kom- munister, 12 990 nazister, 4 142 syndikalister och 3 183 personer som var sympatisörer till någon antinazistisk gruppering (Förbun- det Kämpande Demokrati och ).7 övertogs den allmänna säkerhetstjänstens uppgifter av statspolisen samt de lokala polis- och åklagarmyndigheterna.8 Enligt regeringens anvisningar för verksamheten i proposition 1946:284 skulle det principiella ansvaret för att motverka brott mot rikets säkerhet åligga de lokala åklagar- och polismyndigheterna. Vid bedrivandet av det egentliga spaningsarbetet skulle dessa emel- lertid anlita hjälp av personalen vid statspolisens tredje rotel. An- svaret för att samordna verksamheten fick statspolisintendent 5Proposition 1946:284, s. 20 samt Översikt över personalbeståndet inom allmänna säkerhets- tjänsten den 1/1 1945 och den 1/1 1946. arkiv (H), konseljakt nr 88-89, den 3/5 1946 ang proposition 1946:284. 6Centralregistrets närmast ofattbara storlek förklarades av den ansvarige överkonstapeln med att det upptog alla personer som i ett eller annat avseende kunde vara av intresse för säkerhetstjänsten. Ett stort antal av de registrerade utgjordes av utlänningar vil- ka aldrig ens varit i på besök. Som exempel på detta nämndes att bland annat tjäns- temän i den tyska civilförvaltningen i fanns registrerade. Protokoll fört vid JO:s in- spektion av säkerhetstjänsten i , s. 72-74. JO:s hemliga arkiv A I vol. Se även ett utkast till protokollet (varifrån citatet är hämtat) i JO:s hemliga arkiv A I vol. 2 (RA). Korten i centralregistret var sorterade efter vederbörandes namn vilket torde ha minskat risken för dubbelregistrering (SOU 1948:7 s. 280). 7SOU 1948:7, s. 285, 301, 307 och 309. 8Statspolisens första och andra rotel ägnade sig åt ordnings- och kriminalpolisiära uppgifter. Arbetsordning för statspolisintendenten, fastställd . HK nr 129/60. Politisk övervakning och personalkontroll 1969-2002 Statspolisintendenten skulle också ansvara för det cen- tralregister som tidigare förts av allmänna säkerhetstjänsten samt leda radiokontrollverksamheten i hela landet. Som biträde till statspolisintendenten anställdes en polisinten- dent i . Denne skulle dels hjälpa statspolisintendenten att leda den landsomfattande samordningen av verksamheten, dels ansvara för statspolisens tredje rotels verksamhet i . Tjänsten innehades av . ersattes han av för- stärktes tredje rotelns centrala ledning ytterligare då anställdes som polisjurist. Vid slutet av övertogs Resares arbetsuppgifter av delades verksamhe- ten upp geografiskt mellan de båda polisintendenterna då det riks- omfattande samordningsansvaret (med undantag för Stockholms- området) lades på Andermark medan Hasselrot tilldelades motsva- rande samordningsansvar för Stockholmsområdet.11 Som en direkt följd av den offentliga kritik som riktats mot den allmänna säkerhetstjänstens verksamhet under skulle ett råd med två medborgarrepresentanter inrättas vid stats- polisintendentens sida. Särskilt poängterades att dessa skulle vara två för medborgarsinne kända personer. Den här berörda polisverksamheten bör nämli- gen bedrivas i enlighet med den rättsuppfatt- ning, som hyses av den övervägande delen av vårt folk.12 Med rådet skulle statspolisintendenten kunna samråda i frågor av större vikt eller principiella frågor med betydelse utöver det en- skilda fallet. Statspolisintendenten skulle inte vara bunden av rå- dets rekommendationer och anordningen skulle heller inte rubba dennes tjänstemannaansvar.13 , några månader efter det att propositionen pre- senterats för , antogs lagen om användande av statspolis- personal för vissa särskilda uppgifter. I sin helhet löd lagen på föl- jande sätt: 9PM den 31/12 1947 av . S nr 752/47. 10Statspolisintendenten till regeringen den 29/10 1949. S nr 462/49. 11S nr 154/54 samt 422/54. Andermark hade utsetts till bitr. 12Proposition 1946:284, s. 22. Politisk övervakning och personalkontroll 1969-2002 Enligt de närmare föreskrifter Konungen med- delar må vid spanings- eller annan polisverk- samhet för att hindra eller uppdaga brott mot 8 kap strafflagen och andra brott, vilka kunna skada rikets försvar eller folkförsörjning, utan hinder av vad i lagen om polisväsendet i riket är stadgat om statspolisen statspolispersonal an- vändas jämväl för tjänstgöring huvudsakligen inom den stad till vars polisstyrka personalen hör.14 Med denna lag upphävdes i vissa avseenden de begränsningar som tidigare lagstiftning föreskrivit vad beträffar statspolisens verksam- hetsområden. I den mån statspolisen skulle användas för preventiva och repressiva uppgifter vid den polisiära bekämpningen av de s.k. landsskadliga brotten15 kunde den nu också verka inom städerna och inte endast på landsbygden. I samband med den nya lagens ikraftträdande förstärktes stats- polisens organisation. Polismän som tidigare tjänstgjort inom den allmänna säkerhetstjänstens spaningsavdelningar överfördes till statspolisens tredje rotel. 14Därmed modifierades tidigare föreskrifter om att statspolisen primärt inte skulle användas för uppgifter inom städerna utan endast på landsbygden (SFS 1946:408 den 29/6 1946). La- gen skulle gälla . beslutades att lagen skulle förlängas och gällde den tills vidare (SFS 1949:47 samt 1952:189). 15Begreppet landsskadlig verksamhet användes som en samlingsbeteckning på spioneri, olov- lig underrättelseverksamhet, sabotage och därmed jämförliga brott (Spi:s cirkulär nr 1, S nr 398/48. Brotten spioneri och olovlig underrättelseverksamhet beskrevs i strafflagens 8kapitel och sabotage beskrevs i kapitel 19. Inom den interna utbildningen vid säkerhetspo- lisen angavs dessutom högmålsbrott (SL 9 kap.: uppror (§ 1), väpnat hot mot allmän ordning (§ 6), olovlig kårverksamhet (§ 7) samt svikande av försvarsplikt (§ 8)) samt samhällsfarlig propaganda (SL 11:5 och 11:6) som aktuella för verksamheten (se Manuskript till föredrag. den 11/8 1959. HSC nr 1096/58. Att misstankar om samhällsfarlig propaganda (uppvigling) var ett viktigt motiv för säkerhetspolisens övervakningsåtgärder mot bl.a. Världsmedborgarrörelsen och värnpliktsvägrarrörelsen visas av i Den farliga fredsrörelsen. (SOU 2002:90). I sammanhanget kan note- ras att uppvigling (som brottsbalk återfinns i 16 kap 5 §) inte räknades till de brottskategorier som enligt arbetsordning skulle ingå i säkerhetspolisens utred- ningsverksamhet. De brottmålsärenden som enligt denna skulle handläggas vid eller under medverkan av säkerhetspolisen återfanns i BrB kap.13, 18, 19 och 20 (Arbetsordning den 27/10 1966. HSC nr 267/66. Politisk övervakning och personalkontroll 1969-2002 Förhållandet mellan statspolisen och den kommunala polisen Regeringens anvisningar proposition och ovan nämnda lag var den formella grunden för säkerhetspolisens organisation fram till inrättandet av . På några viktiga punkter framstår dock dessa grundläggande instruktioner som diffusa. Ett exempel på detta är formuleringarna om medbor- garrepresentanternas förhållande till statspolisintendenten; till det- ta återkommer jag nedan. Ett annat exempel är propositionens oklarhet vad beträffar gränsdragningen mellan statspolisintenden- tens samordningsansvar och de lokala polismyndigheternas princi- ansvar för verksamhetens bedrivande. Ledningen för den regionala verksamheten utövades av lands- fogdarna i respektive län. I vissa av de städer som var undantagna från länsstyrelsernas polisverksamhet ansvarade polismästarna för verksamheten.16 Formellt hade således landsfogdarna (i egenskap av länspolischefer) och i vissa fall polismästarna ansvaret för verksam- hetens bedrivande och till dessa hade statspolisintendenten ej rätt att ge order. I innebar detta att polisintendenten och efterträdaren formellt sorterade under olika chefer beroende på vilken arbetsuppgift de fullgjorde. När polisin- tendenten ledde spaningsarbetet i lydde han under po- lismästaren i . Polismästarens formella inflytande över polisintendenten upphörde emellertid då denne hjälpte statspolis- intendenten i arbetet med att samordna den riksomfattande verk- samheten.17 I praktiken ställde dessa något snåriga styrningsformer inte till några avgörande problem för statspolisintendentens möjligheter att samordna och leda verksamheten. I en lägesrapport beskrev situationen på följande sätt: Ledningen av den polisverksamhet, varom nu är fråga handhaves av statspolisintendenten - jämsides med chefskapet för den egentliga statspolisen - såsom en samordningsuppgift. Givetvis kan med skäl hävdas att de befogen- heter, som må kunna inrymmas i samordnings- 161951 gällde detta polismästarna i , , , och Helsing- borg. Redovisning av Kungl. Maj:ts uppdrag den 7/7 1950 ang säkerhetstjänstens organisation under skärpt läge. PM från statspolisintendenten till regeringen den 1/2 1951. HD nr 33/1950. Politisk övervakning och personalkontroll 1969-2002 begreppet, äro vaga och oklara. I begreppet in- går icke någon orderrätt i förhållande till läns- styrelserna. Ej heller direktivrätt i egentlig me- ning. Verksamheten förutsätter stor lojalitet mellan berörda parter. Några olägenheter i det- ta hänseende har icke förekommit.18 Enligt hade statspolisintendentens möjligheter att samordna verksamheten fungerat väl, trots dennes formellt svaga position gentemot landsfogdar och polismästare. Han framhöll också att den rådande organisationsformen under normala samhällsförhål- landen hade klara psykologiska fördelar. Dock kunde den visa sig vara alltför bräcklig i ett hotande läge. I mera allvarliga lägen, då det kan gälla att snabbt och effektivt vidtaga ingripande åtgär- der, kan det emellertid bliva nödvändigt att ledningens möjligheter och befogenheter vid- gas.19 För stod det klart att säkerhetspolisen skulle stå bättre rus- tad för att klara sin uppgift i ett beredskapsläge om polisväsendet förstatligades och den centrala ledningen utövades av en rikspolis- styrelse.20 Det samarbete mellan de lokala polismyndigheterna och statspo- lisen som skisserats proposition kom inte att utövas i nå- gon större omfattning. Detta framgår av flera PM av statspolisin- tendenten . Vad beträffar förhållandena i slog fast att så gott som allt arbete utföres från början till slut av statspolisen.21 I huvudsak fanns det två skäl till detta. Förslag om polisväsendets förstatligande hade tidigare presenterats av ut- redning om åtgärder mot statsfientlig verksamhet (SOU 1935:8) och polisutredning (SOU 1944:53). När framförde dessa åsikter till regeringen höll polisutred- ning på att färdigställa två alternativa förslag om hur polisväsendet skulle organiseras. Det ena alternativet baserades på att det kommunala huvudmannaskapet skulle kvarstå och det andra gick ut på ett förstatligande av polisen. Utredningen valde att förespråka det först- nämnda alternativet. Se SOU 1951:8, s. 244. Även (ÖB 1951-1961) noterade statspolisintendentens formellt svaga position. I en PM den 21/10 1951 skrev han följande Th bra men svag, dels på grund av Sandlerkom. dels på grund av mico betr sin ställning (ej någon rang i förhållande till sin roll). 21PM till överståthållare den 12/4 1950. S nr 162/50. Politisk övervakning och personalkontroll 1969-2002 det första fanns det ett intresse av att förhindra att den kommunala polisnämnden fick insyn i säkerhetspolisens arbete. I var detta särskilt viktigt då kommunisten satt som ord- förande i stadens polisnämnd.22 För det andra var det en fråga om hushållning med de kommunala resurserna. Eftersom pro- position angav att kostnaderna för verksamheten komma att prak- tiskt sett helt bäras av statsverket så tvekade många kommuner om i vilken mån de var skyldiga att ställa sina polisiära resurserna till förfogande för säkerhetspolisens verksamhet.23 Att det funnits lokala variationer i samarbetet kan konstateras. nämner t.ex. 1949 att den kommunala polisen i vissa städer bidrog till tredje rotelns verksamhet.24 framhöll han att situationen i påverkade andra kommuner att förhålla sig avvaktande i denna fråga.25 bestod lokalavdelningarnas arbete till största delen av att - för personalkontrollens räkning - inhämta uppgifter om och registrera personer som var eller misstänktes för att vara kommunister.26 Som nämnts utfärdade regeringen instruktioner om att det vid statspolisintendentens sida skulle tillsättas ett råd med två medborgarrepresentanter. Med rådet, som kom att kallas sam- rådsnämnden, skulle statspolisintendenten kunna rådgöra då frågor av känslig politisk natur skulle avgöras. tycks rådets medlemmar, den socialdemokratiska riksdagsmannen och redaktören samt högermannen och dåvarande rektorn för docenten , ha 22PM av statspolisintendent till statssekreterare den 2/5 1949. S nr 170/49. 23PM till inrikesministern den 5/11 1951. S nr 496/51. 24PM av statspolisintendent till statssekreterare den 2/5 1949. S nr 170/49. 25PM till inrikesministern den 5/11 1951. S nr 496/51. delades riket in i sju övervakningsområden.