sou · GQB367d1 · 2003-01-01 00:00:00 — De lokala arbetslivsmuseerna, vilkas grund och förutsättning är de ideella och frivilliga krafterna, påbörjade sin omarrondering av förflutenhetens landskap. Dessa museer är på en och samma gång historia på rot och en nyckel till industrisamhällets lokala kultur- arv. Och, sett i ett bredare perspektiv, också det svenska musei- samhällets viktigaste nya bidrag till det internationella. I projekt i arbetslivet, mötte på ett konkret och vardagligt plan Lagen om medbestämmande i arbetslivet (MBL) och de kulturpolitiska mål som en enig riksdag 1974 antog. Just denna relation vore värd ett närmare studium. Redan i museets första forskningsprogram, Det mångkulturella arbetet, (1991) riktades intresset mot arbetet som kultur. En arbetsplats är inte enbart ett rum för produktion av varor och tjänster. Den är en mötesplats för människor med skiftande bakgrund och levnadsförhållanden. Här samlas vi kring bestämda mål. Med hjälp av order, regler, lönesystem, chefer och teknisk apparatur strävar den högsta ledningen att hålla samman verksam- heten. Men vårt handlande styrs – medvetet och omedvetet – också av våra egna attityder, värderingar och normer. Uttalade och out- talade normer utgör dessutom viktiga element i kulturella system. Olika grupper på en arbetsplats kan vara bärare av skilda normer och attityder. Under en till synes enhetlig yta kan finnas en mång- fald av kulturella mönster som skapar kontraster och spänning åt tillvaron. Arbetet är därför inte bara en mer eller mindre ända- målsenlig verksamhet utan också en mångkulturell mötesplats. Ett kontroversiellt projekt! Som tidigare nämndes väckte museiprojektet motstridiga känslor allt ifrån det direkt avvisande till det mer avvaktande. Många kände dock stark tilltro. Oavsett om politikerna tänkte till höger eller vänster erhöll projektet stöd från majoriteten i kultur- utskott. Hur reagerade de etablerade odlarna i museilandskapet? Mesta- dels med skepsis. Man såg projektet närmast som ett experiment i full skala. hade påbörjat öppnandet av museernas dörrar mot samtiden och publiken. SAMDOK (samordnad samtids- dokumentation) med bas på blev det gemen- samma arbetsverktyget. Naturligtvis var Arbetets museum inte okontroversiellt. Omdömena kunde skifta från en plump på museikartan till att vara den största händelsen i den svenska musei- världen sedan Hazelius dagar. I den promemoria som jag 1983 skrev på uppdrag av och som föregick stiftelsebildningen förnimms tidsandan. Dokumentationen, men i all synnerhet levandegörandet i av det förindustriella samhället, har burits upp av en folklig rörelse, hembygdsrörelsen. växer med allt större kraft upp ett motsvarande intresse vad gäller industrisamhället, en rörelse med fackliga förtecken, Arbetets museer. Inom det yrkes- mässiga museiområdet, såväl på det nationella som såväl det inter- nationella planet, pågår en intern diskussion. så att säga söker reducera museer, oavsett dess storlek och innehåll av konst, teknik, natur eller historia till en kärna, ett samlat begrepp – tingen, tiden, rummet och vad som i den internationella museologin gärna benämns den fjärde dimensionen, museer och samhället. Framförallt var det en nyckelmening i promemorian som väckte debatt: Det är inte primärt den fysiska äganderätten till det enskilda föremålet utan fast mer respekten inför tingens budskap som är ett konstituerande element. Det kan också sägas på ett mer rakt sätt, det immateriella framför det materiella, utan att för den skull förneka det . Detta synsätt kom klart till uttryck just genom valet av dokumentationsform, människors minnen och den dokumentära fotografiska bilden. Vad museet ville arbeta med skulle alla ha tillgång till och själva kunna bruka. Arbetets museum sökte tänka i nya banor, stundom av håg, stundom av tvång. Utmaningen låg i att positionera sig i kultur- landskapet. Omsatt i maktsociologiska termer – det gällde att vare sig indefinieras eller utdefinieras i museisamhället utan i stället att medvetet bryta mot en vedertagen norm (tingsamlandet) och framförallt att skaffa sig en egen arena för samtal och debatt. I mycket lyckades detta. Arbetets museum har uppmärksammats för den arbetsform som benämns samverkansspiralen; Vetenskaplig dokumentation, Konstnärlig gestaltning och Samhällskritisk debatt i ett samman- hållet energiflöde. Genom seminarier och programverksamhet blir museet en mötesplats för samtal och debatt, som i sin tur ger upp- slag till nya undersökningar och utställningar. Detta sätt att arbeta ger en stegvis fördjupad kunskap. Den riktigt stora utmaningen låg dock inte i att finna en plats i kulturlandskapet. Den låg i museet som arbetsform. Arbetets indi- vidualitet och kollektivitet. Det är här som möter oss i trappan i Strykjärnet, som stod färdigt och uppfört i den tidens moderna byggnadsteknik, armerad betong. Berättelsen om i utställningens form är berättelsen om ett långt yrkesliv, hårt men också fyllt av arbetsglädje. , som var född på arbetade som rullerska på femte våningen i Strykjärnet och hade alltid första skiftet som började . Det var hemskt när man gick hem efter sista dan. Jag tog med mig min borsta och kniv, som jag hade skrivit på. Små som man hade och gjorde rent maskinerna med. Jag har sparat dom i en liten låda som minne. är det museet som är lådan och minnet. Utställningen i trapphuset om är den enda fasta utställningen i Strykjärnet. Men på sätt och vis är det ändå hon som öppnar dörrarna till alla andra. Utställningen som medium är naturligtvis inte förbehållet museerna. Det ligger dock i deras ansvar och uppgift att utveckla detta medium, som blivit alltmera interaktivt. De inledande utställ- ningarna 1991, Arbetets värld och Sjätte sinnet, rönte stor uppmärksamhet. Den förra var en omfattande dokumentär med bilder från hela världen om arbete och arbetets villkor med bland andra , , och . Den senare behandlade de mänskliga sinnenas krympande roll i det moderna arbetslivet. Utställningen var expe- rimentell och nydanande. Ett skolexempel på museets arbetsmetod är projektet om städare (1995). Städyrket fick en allsidig belysning för att uppmärksamma städarbetets vikt och betydelse. En etnolog, en konstnär och en fotograf knöts till projektet. Museet publicerade boken – en studie av ett yrke i snabb förvandling. öppna- des utställningen, Till er tjänst, som byggde på bokens intervjuer. Utställningen turnerade runt om i landet. Så för- vandlas ett osynligt yrke till ett synligt. Ett annat exempel utgörs av debattutställningen, Vita rockar, som utgick från ett dokumentationsprojekt bland undersköterskor, läkare och sjuksköterskor på en infektionsklinik och en vårdcentral (1998). Den ville visa hur vardagen såg ut för dem som arbetade inom den svenska hälso- och sjukvården . Det vore angeläget att upprepa ett sådant projekt i all synnerhet som museet nu har ett särskilt forskningsråd knutet till sig, Rådet för yrkeshistorisk forskning. I samarbete med Riksutställningar producerades vandrings- – om vi och dom, du och jag, som handlade om tillhörighet och utanförskap, främlingsfientlighet och mobbning (1997). Dessa frågor har fått en allt större aktualitet och motiverar museet att än mer intensivt arbeta med sitt grundmotiv, De mänskliga rättigheterna såsom de formulerades av Förenta Och alldeles särskilt paragraf 23, Rätten till arbete. Studs , och visste vad de talade om – att arbetet präglar oss ända in i märgen. är professor vid (Campus ) och var tidigare idégivare och chef för museum. Han var särskild utredare i Frågor till det industriella samhället (SOU 1999:18). Ledamot i Delegationen för industrisamhällets kulturarv.