sou · GQB367d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Rostfritt stål innehåller exempelvis en viss mängd krom för att minska korrosionshastigheten. Men metallerna, ofta i form av någon förening, används även i en rad olika hantverk eller industriella processer, exempelvis i kromgarvning av läder. Metaller ingår också i olika pigment, de har använts som stabilisatorer i plaster osv. Historikern har tillsammans med andra beskrivit just denna mångsidighet, med exemplet kvicksilver. Hur användningen av metaller symbiotiskt följer och speglar samhällets framväxt. Inom stad har kvicksilver använts i stora mängder under många . Användningsområdena är överraskande olika. Hattmakarna använde vid filttillverkningen kvicksilver vid själva betningsprocessen, guldsmeder vid brännförgyllningen, spegelmakarna vid spegeltillverkningen, nysilvret belades med rent silver via en galvanisk metod och instrumentmakare använde det rena kvicksilvret i olika mätinstrument. Inom medicinen har kvick- silverföreningar använts dels för desinfektion men även, i stor omfattning i syfilisbehandlingen . (Då metoden ersattes med en ny salva, salvarsan, som innehåller en stor del arsenik!) Denna medicinska användning av kvicksilver har sedan fortsatt med amalgamanvändning i våra tänder. Vid pappers- tillverkning har en process, som använt fenylkvicksilver ingått. Listan kan fortsättas med termometrar, olika typer av elektronik, ljusrör, batterier och olika färger. Oavsiktligt har vi även använt stora mängder kvicksilver. Vid förbränning av fossila bränslen som kol och koks vid exempelvis gastillverkning, har kvicksilver släppts ut ur våra skorstenar. Totalt beräknade och att kvicksilver hade använts i . Den största användaren var sjukvården via mediciner och salvor () och tandvården (). Men också andra av de olika ovan uppräknade användningsområdena, svarade vardera för många ton. Endast av den totala användningen har återcirkulerats till ny användning och finns kvar i användning (huvuddelen faktiskt i stockholmarnas tänder). Resterande har vi tappat kontrollen över till luft, mark, grundvatten, sjöar och sediment. Kvicksilver är ett speciellt exempel. Genom sin kemiska natur har detta grundämne kunnat användas för många olika ändamål. Vår uppfattning om dess farlighet har, liksom exempelvis för arsenik, också varierat . tidernas gift och ibland ofarligt, beroende på kemisk förening. Många andra metaller, exempelvis kadmium, bly, koppar och krom, kan beskrivas på liknande sätt. Genom olika kemiska processer, avsiktliga eller oavsiktliga, tillförs de vår omgivande miljö. Detta utgör ett arv av vår kulturs och vårt välstånds framväxt. Under industrialismens tidsålder har detta arv blivit kvantitativt allt större. Jämförande överslagsberäkningar visar att samhällets vittrings- hastighet numera för många ämnen avsevärt överstiger vår berg- grunds, dvs. Ur mitt perspektiv utgör detta ett borttappat kulturarv, som vi måste förhålla oss till. Förändrat agrarsamhälle och förändrad bondestuga. Uppsats 3, . The eco-ghost in the machine-Reflexions on space, place and time in environmental geography. Meddelanden från Lunds Geografiska Institutioner 134. Lohm, et al. Databasen : Flöden och acku- mulation av metaller i teknosfär. Tema V, Rapport 25. Svidén, , . metabolism of mer- cury turnover, emissions and stock in 1795-1995. Water, Air and Soil Pollution: Focus 1: 179-196. Sörme, et al. Century perspectives of heavy metal use in urban areas. Water, Air and Soil Pollution: Focus 1: 197-211. disputerade i entomologi vid och är professor vid , Tema Vatten. Hans egna forskningsområden har breddats från att huvudsakligen ha varit naturvetenskapliga till att också omfatta miljöhistoria. Yrkeskunnande, berättelser och språk I 1800-talets huvudstad uppehåller sig på olika sätt kring fenomenet information. Han iakttar en värld i för- vandling. Med fabriksvisslan och sotet kommer de moderna fri- hetskraven: mode, nyhetsflod och sensation som kur mot ledan. Långt innan någon kom på tanken att kalla något för informations- samhälle, pekar han ut informationen som den industriella arbets- processens kommunikationsform. Han knyter den till sensationen och ställer den mot berättelsen: Liksom den industriella arbetsprocessen skiljer sig från hant- verket, skiljer sig dess kommunikationsform – informationen – från den kommunikationsform som svarar mot den hantverks- mässiga arbetsprocessen, vilket är berättelsen. // Detta sam- manhang bör man hålla i minnet för att kunna göra sig en före- ställning om den sprängkraft som informationen innehöll. Sen- sationen utlöser denna kraft. Med den jämnas allt det med marken som ännu kan påminna om visdom, muntlig tradition eller sanningens episka sida. I den här essän om yrkeskunnande utgår jag från sätt att förbinda information med den industriella arbetsprocessen. Jag kommer att hävda att den industriella arbetsprocessen inte kan skapa yrkeskunnande utan medvetna ansträngningar att på nytt anamma hantverkets kommunikationsform – berättelsen. Jag kommer att försöka ge ordet berättelse en innebörd som knyter det till två centrala aktiviteter som båda utgår från minnet: fantasi och tänkande. Fantasi och tänkande är kärnan i ett levande och rörligt yrkeskunnande. Minnet är yrkeskunnandets smältdegel. härleder förbindelserna minnet gör till fantasin medan han härleder berättelserna som minnet skapar till tänkandet: Om det är fantasin som skänker minnet korrespondenserna, så är det tänkandet som tillägnar minnet allegorin. Minnet sammanför fantasi och tänkande. Baudelaire, vars intensiva närvaro präglade mycket av arbete, jämför minnet med en palimpsest. (Ur Nationalencyklo- pedin: Palimpsest: (lat. Palimpsestus, grek. Palimpsestos, av pali(n) återigen och psestos skrapad) 1 , oftast på pergament, vars ursprungliga text raderats och ersatts med ny. // En egent- ligen bättre, men mindre vanlig benämning är codex rescriptus (ånyo skriven handskrift), eftersom den första, undre skriften ofta tvättats och inte skrapats bort. Den undre texten är ofta läsbar med ultraviolett ljus. Vad är den mänskliga hjärnan om inte en ofantlig, naturens palimpsest? Min hjärna är en palimpsest och er också, läsare. Otaliga skikt av föreställningar, bilder och känslor har successivt lagrats i er hjärna, lika milt som ljuset. Det kan verka som om varje nytt lager begraver det föregående. Men inget av dem har i realiteten gått förlorat. // Hur osammanhängande existensen än är, upphävs inte den mänskliga enheten. Alla minnets ekon skulle, om de uppväcktes , utgöra en konsert, behaglig eller smärtsam, men logisk och utan dissonanser. Men alla minnets ekon väcks inte . Tvärtom är vi normalt utlämnade åt vårt minne – slumpartat påminner det oss om ett tidi- gare och det är bara en del av minnet som anpassar sig till biblio- teksmetaforen: ett uppslagsverk redo att ge oss information. Efter romanverk som flytt erkän- ner vi att förnimmelserna – en smak, en lukt – plötsligt och slump- artat kan föra oss tillbaka till en plats i tiden, bortom rummet. Och denna plats i tiden framträder som en berättelse. Vi minns bara vad vi en gång uppmärksammat och detta ger vi mening. Mening har formen av en berättelse. Och det är precis vad Baudelaire pekar ut när han talar om de uppväckta minnena som en konsert, behaglig eller smärtsam, men logisk och utan dissonanser. Kan man utmana ? Finns det andra sätt att väcka minne- nas ekon? Hur ska vi annars kunna ge oss i kast med att syste- matiskt arbeta med vår erfarenhet – om det mesta ligger lagrat efter ett system som härskar över oss, otillgängligt för en medveten reflektion? Forskning om yrkeskunnande hör hemma inom human- vetenskaperna – eller bättre – människovetenskaperna. Därför är det naturligt att söka utgångspunkter och positioner utanför de traditionella vetenskapsgrenarna för att istället söka sig fram via det författarskap som varit banbrytande när det gäller kunskap om människan som idévarelse. Skönlitteratur – av klass – är det unika rum där människan utvecklar sin självförståelse. Forskning om yrkeskunnande handlar om något helt avgörande i människors och samhällens utveckling: hur/när lär vi oss av andras erfarenhet, hur/när vi omprövar egna etablerade perspektiv? Tror vi på möjligheten att lära av andra och på utveckling i någon bemär- kelse är mekanismerna bakom detta att jämföra med grund- forskning om hur människan förändrar sin värld. Perspektivet skiljer sig från exempelvis pedagogiken genom att det ställer begreppsbildningen i fokus. Men begreppsbildningsförloppen är inte synliga och vi kan inte på enkel väg veva filmen baklänges för att se hur vi bildat våra begrepp. Vi står inför meningsskapande och minne, otillgängliga förlopp som placerat en viss sorts glasögon på vår näsa. Vi betraktar världen genom våra begrepp. Och – detta är viktigt – vi har inte skapat dem på egen hand. De är dialogiska och har vuxit fram i samverkan med det finmaskiga system av regler och åtbörder som konstituerar den praxis vi tillhör. Allt detta är väsentligt om man vill ge sig in på det vanskliga om- rådet att konstruera – och för detta syfte också rekonstruera – ett koncentrerat begreppsbildningsförlopp. Och det är det man sysslar med om man på allvar vill syssla med erfarenhetsöverföring inom det nya kunskapsparadigm som forskningen kring yrkeskunnande tillhör. Ty utan att erkänna att erfarenhet kan utvecklas till kunskap och utan att känna till betingelserna för denna kvalitativa omvandling av erfarenhet till kunskap ställer det sig vanskligt att utarbeta metoder för erfarenhetsöverföring. I inflytelserika essäsamling i spegeln, skriver han i kapitlet Trädgårdsmästaren, piraten etc., s. 313: Estetikens och kritikens skilsmässa som genomfördes först gång får väl betraktas som ett uttryck för den dubbla frigörelse, vetenskapens och personlighetens, som är så typisk för detta skede. Vetenskapen tog hand om fakta, person- ligheten om värderingarna: tidens framstegstro bekymrade sig inte om något ingenmansland däremellan. Här får vi ett rubrikord till skänks: Ingenmansland. Det är i detta ingenmansland vi slår ned våra bopålar när vi talar om begrepps- bildning och sätter det i relation till minne och erfarenhet. Att utveckla yrkeskunnande är att låta sin begreppsbildning påverkas inom ramen för ett yrke och i dialog med alla inflytelserika exempel på praktiskt omdöme som knyter ord till handling. Förloppet erkänner inga gränser mellan en konstruerad faktavärld och per- sonligheten och värderingarna. Och i den passiva skrivningen låta sin begreppsbildning påverkas döljer sig något synnerligen aktivt. Det som måste till är reflektion. Att utveckla metoder för det som populärt kallas erfarenhets- överföring handlar om att rikta ljuset mot de innebörder vi lägger i det språk vi talar och därmed i våra handlingar. Dessutom handlar det om att skapa en mötesplats där andras erfarenheter får tillfälle att komplicera och vidga den egna horisonten. Ordet mötesplats ska förstås i dubbel bemärkelse. Det handlar förvisso om ett fysiskt möte, en plats där samtal kan ske. Än mer handlar det om att skapa förutsättningar för att erfarenhet möter erfarenhet: att väcka de viktiga exempel som sätter den tysta kunskapen i rörelse. Också ordet erfarenhetsöverföring måste förstås i dubbel bemärkelse. Det handlar om att lära av andras erfarenheter, men det handlar också om att träda in i ett nytt förhållande till sin egen erfarenhet. I bägge fallen är det reflektion som verkar på erfarenheten. Trots maningar om kritiskt tänkande inom svenskt skolväsende förefaller de flesta unga människor mycket otränade i att verkligen reflektera – kanske är kunskap om vad reflektion är lika outvecklad inom skolan som insikter om erfarenhetsgrundad kunskaps speciella uttryck och lärovägar inom arbetslivet. När vi talar om yrkeskunnande talar vi inte enbart om erfaren- heter och den kvalificering till kunskap som sker genom reflektion. Vi talar om en helhet, där olika aspekter på kunskap samverkar. Yrkeskunnandet kan bara bedömas i relation till sättet att handla. Det är i sättet att handla som den samlade kunskapen får sitt fulla uttryck. Det handlar om omdömesgill/ansvarig handling. Yrkes- kunnandet är dynamiskt – när vi talar om att utveckla yrkes- kunnandet talar vi om att förbättra handlingar som väcks av situa- tioner vi tidigare inte mött – vi har bara mött liknande situationer. Och att jämföra är i detta läge vad som står oss till buds: en situa- tion med en annan, ett skeende med ett annat. Den största felkällan till missriktade handlingar är förmodligen inte att vi inte känner igen oss. Istället handlar det om att vi snabbt buntar ihop det ena med det andra. Precis, säger vi när någon berättar. jag också varit med om. I ordet precis uttalas ofta klichéer kring en förenklad och därför ganska enahanda verklighet. Ingenmansland – obestämd eller bestämd form? Självklart är inte svaret yrkeskunnande. Men yrkeskunnande är ett prisma att be- trakta detta land igenom. Och det gör vissa aspekter synliga. Yrkeskunnande är knutet till människans språk; på en djup och grundläggande nivå handlar det om mening och förmågan att se. Att lära sig se är knutet till fantasi och inlevelse – i andra berättelser och i världen utanför. Fantasin – de förbindelser minnet gör verkar på oss när vi skapar mening. Vi har många ord för den förändring en människa genomgår i kraft av livets gång. Vi kallar det för att mogna, lära av erfarenhet, växa. Beteckningen lärande organisation uttrycker en önskan om att individerna i en organisation ska våga vara flexibla och villiga att lära sig nya arbetssätt och metoder – inom ramen för organisatio- nens verksamhetsidé. Det populära ordet erfarenhetsöverföring uttrycker i stort sett förhoppningen: upprepa inte tidigare begångna misstag. I förbindelse med yrkeskunnande står erfaren- hetsöverföring för något mer, nämligen att skapa en reflekterande praxis. Att skapa en reflekterande praxis handlar om att arbeta syste- matiskt med fantasi och tänkande, via minnets smältdegel. Ordet praxis markerar att arbetet sker inom ramen för ett kollektiv. Och ordet reflekterande innebär att denna praxis kontinuerligt utsätts för prövning – att man institutionaliserar utrymmet för fantasi och tänkande. En praxis kan vara dåligt utvecklad eller välfungerande, den kan också vara rigid. På platser där praxis är dåligt utvecklad blir hand- lingarna osäkra och till synes godtyckliga. Ofta har det sin bak- grund i täta personalbyten. försvann också många äldre från arbetsplatserna i en planerad men okunnigt hanterad ekonomisk åtstramning. Man kan misstänka att många av de äldre också försvann därför att deras erfarenheter inte utvecklats till kunskap. Erfarenheter i sig är ingen garanti för gott omdöme – klichéer och stelnade perspektiv uppstår när gamla erfarenheter lägger sig i vägen för nya. Erfarenheter är ett råmaterial och in- flödet kan strypas. En praxis kan också vara dåligt utvecklad därför att en fort- löpande rationaliseringsprocess inskränkt kommunikationen till informationshantering. Hela användningsdimensionen, hur infor- mationen smälts till ansvarig handling, överlämnas åt den enskilde. Enskilda handlingar – allt ifrån en språkhandling till ett val – blir svåra att förbättra därför att reaktionerna på dem uteblir. Reaktio- nen kommer först i förhållande till det slutliga resultatet och hela den finstämda – eller haltande – kedjan av olika handlingar upp- slukas av glömskan. Kommunikationen kan också inskränkas av andra skäl – i en kultur som ensidigt ägnar sig åt antingen negativ eller positiv kritik hämmas samtalet om arbetets innehåll. För att förfina våra handlingar krävs att någon annan erbjuder oss en kontrasterande horisont mot vilken handlingen kan avteckna sig och att vi förmår återvända till handlingen och alla de alternativa möjligheter som fanns – kort sagt, att vi lär oss att reflektera. För en välfungerande praxis – en avdelning på ett sjukhus, ett avknoppningsföretag i någon industriby, kontorsmaskinsföretaget innan mikroprocessorn revolutionerade marknaden – gäller frågan: när blir en välfungerande praxis rigid? All praxis har rigida drag. Den ger oss säkerhet i bedömningar och förmågan att hantera oväntade situationer. Den skapar urskiljningsförmågan och den tränade blicken men den skyddar oss inte från omvärldens för- ändring. En välfungerande praxis kännetecknas av en snabb och träffande kommunikation. Orden är laddade med innebörder som alla inblandade förstår. Man pekar in i erfarenheten, som skriver i sin avhandling att bemästra en process. Med hjälp av orden pekar man in i något som är upprättat över tiden: en kunskapsvärld. Att peka in i något som är upprättat över tiden är något radikalt annorlunda än att hänvisa till information. Det är att en gång för alla lämna ordboken med sina definitioner till att förnimma ordens användning i olika kontexter. Hur lär vi oss då att förnimma ordens användning? Svaret är förbluffande enkelt: orden måste iscensättas – skrivas in i exempel. För den som vill kommunicera tydligt återstår egentligen bara detta: ordet inskrivet i en handlingsväv. Det handlar om att breda ut språkspel – den term som filosofen uppfann för att med hjälp av analogin till spel visa hur det enskilda ordet inte bär en bestämd betydelse utan deltar i olika spel – meningskontexter – där betydelser arbetar. Om detta inte sker i realtid där handlingen för- binder språk och verklighet till en meningsfull helhet är vi helt hänvisade till det som kallar hantverkets kommu- nikationsform: berättelsen. Men det räcker inte med en berättelse, men ett exempel. Orden deltar i olika spel och det är spelen vi måste lära känna. Den norske filosofen har försökt att peda- gogiskt förmedla yrkeskunnandets kunskapsteori genom att slå isär den kunskap som ryms inom en praxis i aspekterna påstående- kunskap, förtrogenhets- och färdighetskunskap. Hans snitt, som är ett konstruerat snitt, tar hänsyn till hur de olika inslagen i vår kunskap bildas. Färdighet och förtrogenhet kan bara bildas genom det direkta deltagandet i en praxis. Det är där begreppsbildningen sker; dvs. kunskapen flätas samman med språkhandlingar till en väv som bildar en meningsram för möjligheterna att agera i varje enskild situation. Förståelsen förmedlas analogiskt genom exempel. Hans slutsats är att påståendekunskapen är oanvändbar utan ett fundament av förtrogenhet och färdighet: vi tolkar teorier, metoder och föreskrifter genom den förtrogenhet och färdighet vi förvärvat genom att delta i en praxis. Självklart är inte en lokal praxis, så som den exempelvis utveck- lats på en arbetsplats, oberoende av den överordnade praxis som är helheten i ett språksamfund. Vi växer in i en livsform och skaffar oss med den en kulturs yttersta ramar vad gäller verklighets- uppfattning. Men ju mer specialiserad en yrkeskultur är, ju mer av fackspråk och specialiserade arbetsuppgifter som ingår, desto tydli- gare blir den lokala praxisens särprägel. har vidareutvecklat sin tredelade modell till att också inkludera omdöme. Med omdömet för han in en kvalitets- aspekt. Kärnan i yrkeskunnandet är hur omdömesförmågan byggs upp och utvecklas. Omdömet visar sig helt enkelt i förmågan att inom ett visst område på ett intelligent sätt samspela med verklig- hetens mångfald och kontinuerliga förändring. När den verkliga experten, hon må vara civilingenjör, lärare eller hantverkare, hand- lar i samklang med sin kunskaps innersta kvaliteter är hon med sina sinnen närvarande i en värld med historia som står öppen för nya erfarenheter. Med ordet expert gör jag en avsiktlig förbindelse till den ameri- kanske filosofen schematiska indelning av yrkes- kunnandet i fem steg från novis till expertis. Hans indelning åter- finns i . använder orden kalkylerande rationalitet för ett ana- lytiskt tillvägagångssätt vid lösandet av arbetsuppgifter. kan den kalkylerande rationaliteten aldrig föra en män- niska längre än till kompetensstadiet, medelmåttighetens nivå. Det som måste till för att nå längre kallar intuition, vilken han i sin tur bestämmer som resultatet av djup, situationell in- blandning med liknande situationer. Intuitionens produkt är en förståelse som utan ansträngning uppträder i att se likheter med tidigare erfarenheter. Risken för stagnation i en praxis spirar ur samma grund som den uppstår och förmedlas. Allt för lätt uppfattar vi det vi möter som mer av samma. När vi hanterar en uppgift som inte kan lösas med beräkning – och där placerar sig de flesta kvalificerade arbets- uppgifter – är vi beroende av vårt omdöme. Omdömet arbetar i realtid och är hänvisat till analogiskt tänkande. Kvaliteten i om- dömet bestäms av förmågan att se och urskilja. Den franska upp- lysningsfilosofen använder sig av termen instinkt som uttryck för glömda erfarenheter – den bakgrund som sjunkit in i oss och blivit ett sätt att se. På instinkten vilar vårt omdöme och därför måste en biljardstöt till varje gång omdömet ruckas, varje gång vi ur det gamla vill utläsa nya mönster. En utgångspunkt för arbetet med en reflekterande praxis är där- för bland annat att pröva våra analogier. Alla analogier blir falska i viss kontext och våra berättelser är analogier. Att skapa en reflek- terande praxis är att våga stanna i en paradox: skapa rum för berät- telserna, ompröva dem och knyta förbindelser med det nya. Och inte minst att försöka väcka de exempel till liv som en gång varit betydelsefulla för hur vi etablerade våra begrepp. kritiserar i essän och historieveten- skaperna den traditionella historiska tillbakablicken. Han talar om en ofrånkomlig, dubbel förvrängning – å ena sidan textens tendens att omforma händelser genom att inordna dem i en narrativ struk- tur, å andra sidan den historiedeterminism som uppstår när blicken vänds mot tidsaxelns riktning och bara registrerar det faktiskt reali- serade. Den retrospektiva blicken ordnar en kedja av händelser som lagmässigt tycks följa ur varandra. Är det så att den förvrängning Lotman talar om inte enbart gäller historiefacken, utan själva det sätt på vilket vi spontant hanterar våra minnen? Att vi har en tendens att förvandla vår erfarenhet av kraftspelet mellan potentiella möjligheter till en resa från punkt till punkt? Det finns anledning att ta Lotmans varning på allvar när det gäller arbete kring erfarenhet och erfarenhetsöverföring. Särskilt som berättelser och exempel spelar stor roll. Ett medvetet arbete kring erfarenhetsöverföring försiggår i ett annat rum än ute på det fält där ord och handling knyts samman till mening. Det sker i efterhand, bär omprövningens tecken och måste kvalificeras och skiljas ut från allmänna uppmaningar att skriva ned sin historia. Det är inte i första hand igenkänningen vi är ute efter, inte det lik- riktande ordet precis. Vi är ute efter att låta erfarenheter brytas mot varandra – ge varandra motstånd. Det är i dialogen mellan de olikartade innebörderna, de olika sätten att se och beskriva som annorlunda erfarenheter kan påverka oss, förfina vårt seende och tänja vårt språk. När vi sysslar med erfarenhetsöverföring måste samtalet föras förbi de berättelser som redan är i omlopp. Det måste nå djupare. Att utveckla metoder för erfarenhetsöverföring har varit en prioriterad uppgift för forskningen om yrkeskunnande. Ett första resultat presenterades i min avhandling i för- vandling – om att skapa en reflekterande praxis, som huvudsakligen behandlade ett utvecklingsprojekt kring erfarenhetsöverföring inom företaget . Arbetet genomfördes av mig och Bo Göranzon. Mycket kortfattat kan syftet med projektet fångas med den innebörd vi lade i ordet expertis: Experten behärskar ett mycket stort antal språkspel, ny- börjare bara få. uppgift var att utveckla en systematiserad väg till expertens förtrogenhet med en stor mängd språkspel. Men arbetet på var också ett pionjärarbete som syftade till en i grunden förändrad kunskapssyn.