sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — Med tanke på hur straffskalan för mord är utformad är detta en tilltalande lösning. Vidare ökar förutsebarheten både för den dömde och för kriminalvården. Det kan också nämnas att ett sådant system inte är ovanligt internationellt. Det finns dock flera nackdelar med ett sådant system. En nackdel är de övergångsproblem som kommer att uppstå, eftersom ett stort antal livstidsdömda som avtjänar sina straff har dömts före systemets införande och därför inte har någon sådan tidpunkt fastställd i domen. En särskild och troligtvis omfattande övergångs- reglering erfordras därför. Än viktigare är att det finns en stor risk att livstidsstraffet kommer att uppfattas som ett tidsbestämt straff både av den dömde och av allmänheten, om domstolen i domen anger den tidigaste tidpunkten för frigivningsprövningen. Med tanke på att domstolarna normalt håller sig i nederkanten av straffskalorna, är det också möjligt att det inte kommer att bli någon större variation beträffande tidpunkten för frigivningsprövningen. Även med denna lösning behövs dessutom en organisation för själva frigivningsprövningen och övriga kriterier måste ställas upp i lag. Fördelen med ett system där brottet och omständigheterna kring detta beaktas vid frigivningsprövningen är att det blir rättvist, dvs. det ger olika långa strafftider för olika svåra brott. Systemet stämmer också bättre överens med grundläggande principer för vårt straffsystem i övrigt, så till vida att det inte införs något främmande element i samband med domstolarnas påföljds- bestämning. En annan fördel med att prövningsorganet utför straffmätningen är att det får en utmärkt överblick över livstids- domarna, med följd att straffmätningen blir mer enhetlig än om olika domstolar gör bedömningarna. Den enda nackdel med en prövning i efterhand av brottets svårhet som utredningen kan finna är att det kan vara svårt att bestämma ett brotts straffvärde . Denna nackdel är å andra sidan väsentlig och det är av stor vikt att denna svårighet kan överbryggas. Utredningens överväganden och förslag Trots problemen med att bedöma ett brotts svårhet, förordar utredningen vid en samlad bedömning en lösning som innebär att brottet och omständigheterna kring detta beaktas först i samband med frigivningsprövningen. Det viktigaste skälet för detta är intresset av att livstidsstraffet bör bestå som ett per definition tidsobestämt straff. Prövningsorganet bör som underlag för sin prövning ha den ursprungliga domen och bör därigenom kunna utföra en straffmätning som tillgodoser de rättssäkerhets- krav som måste ställas. Det blir således inte fråga om att vid prövningen, som naturligtvis sker efter brottstillfället, ta in ytterligare utredning och bevisning som rör själva gärningen och omständigheterna kring denna. Prövningsorganet bör ha goda möjligheter att utveckla en enhetlig straffmätningspraxis, vilket stärker rättssäkerheten för den dömde. 8.5.5Den tid som den dömde har varit frihetsberövad Den tid som den dömde har varit frihetsberövad bör utgöra ett kriterium som prövningsorganet särskilt skall beakta vid frigiv- ningsprövningen. Ser man till nådepraxis fram till omkring mitten av var den tid som en livstidsdömd avtjänat den avgörande omständlig- heten för tidsbestämningen. synes dock tidens betydelse ha minskat. Livstidsstraffet är i och för sig livsvarigt, men som utredningen har uttalat bör det finnas en möjlighet för alla livstidsdömda att förr eller senare bli frigivna. Vidare har utred- ningen i föregående avsnitt förordat att det begångna brottets svårhet skall beaktas vid frigivningsprövningen. Att den tid som har avtjänats skall ingå som ett kriterium i frigivningsprövningen är då självklart. De begränsade möjligheterna till straffmätning i samband med mord gör också att alla livstidsdömda omöjligen kan friges i straffavtjänandet. Frågan är i stället främst vilken betydelse avtjänad tid skall ha i jämförelse med andra kriterier. Utredningen återkommer till den frågan i avsnitt 8.5.7. Någon lagstadgad längsta tid för avtjänandet av livstidsstraff bör inte finnas. Straffet skulle då förlora sin karaktär av tids- obestämdhet. Med tanke på de övriga kriterier som skall beaktas, Utredningens överväganden och förslag kanske främst återfallskriteriet, förefaller det inte heller lämpligt att föreslå någon lagstadgad längsta tid. Några ytterligare särskilda kriterier bör inte uppställas. Däremot bör prövningsorganet ha möjlighet att utöver de uttryckligen angivna kriterierna även beakta andra omständigheter, t.ex. att den dömde skall utvisas. Ett tänkbart kriterium i detta sammanhang är att den dömde skall utvisas ur riket. Enligt uppgift från är utvis- ning en omständighet som beaktas vid prövningen av nådeärenden rörande livstidsdömda. Enligt uppgift från Riksmottagningen på skall av de livstidsdömda som utretts där utvisas efter avtjänat straff. Något som talar för att låta utvisning utgöra ett särskilt kriterium är att domstolen vid livstids- domar inte har möjlighet att beakta utvisningen vid påföljds- bestämningen på sådant sätt som enligt 29 kap. 5 § skall ske vid straffmätningen av tidsbestämda straff. Det kan då uppfattas som orättvist att de livstidsdömda inte kan få del av denna förmån. En annan omständighet som talar för att utvisningen bör beaktas särskilt vid frigivningsprövningen är att verkställigheten för en person som skall utvisas generellt är mer sluten och hårdare kontrollerad än för andra fängelsedömda. Det finns dock skäl som talar mot utvisning som ett särskilt kriterium vid frigivningsprövningen. Med ett sådant kriterium kan det finnas risk att den bedömning som görs av de andra kriterierna, främst återfallskriteriet, inte får samma betydelse som för övriga livstidsdömda. Det finns således en risk att man är mer benägen att frige någon som skall utvisas ur riket än om personen efter frigiv- ningen skall vistas i det svenska samhället även om hans återfalls- risk bedöms som lika stor. Sammantaget anser utredningen att det förhållandet att den livstidsdömde skall utvisas efter avtjänat straff inte bör utgöra ett särskilt kriterium vid frigivningsprövningen. Däremot bör det vara en omständighet bland andra som kan vägas in vid bedömningen. Även andra omständigheter som anges i 29 kap. 5 § bör enligt utredningen i viss utsträckning kunna beaktas liksom Utredningens överväganden och förslag omständigheter som brukar kallas nådeskäl (t.ex. svår sjukdom). Utredningen återkommer till denna fråga i författnings- kommentaren. 8.5.7Hur skall kriterierna vägas mot varandra? De kriterier som bör ha störst betydelse vid frigivnings- prövningen är det begångna brottet och omständigheterna kring detta samt den tid som den dömde har avtjänat. Den svåraste och helt avgörande frågan i detta sammanhang är ändå hur de olika kriterierna skall vägas mot varandra eller, annorlunda uttryckt, hur de olika kriterierna skall viktas vid prövningen av om en livstidsdömd skall friges eller inte. Särskilt svår är denna fråga när det gäller hur den avtjänade tiden skall vägas mot återfalls- risken. Prövningsorganet bör enligt utredningen göra en helhets- bedömning i det enskilda fallet vid frigivningsprövningen. Med hänsyn till vad som ofta påtalats i dessa överväganden om de mycket begränsade möjligheterna till differentiering av straff- tiderna vid mord, är det dock både ofrånkomligt och självklart att det är det begångna brottets svårhet i förhållande till den tid som den dömde har avtjänat som får en helt dominerande betydelse vid prövningen. På så sätt blir livstidsstraffet mer anpassat till straff- systemet i övrigt. Ju den dömde har avtjänat, desto tyngre bör tidskriteriet väga i förhållanden till övriga kriterier. När det gäller övriga föreslagna kriterier anser utredningen att den dömdes skötsamhet och utveckling och hans frigivningsförhållanden bör ha sinsemellan likvärdig tyngd. Frågan om betydelsen av återfallsrisken är mycket beroende av hur säkra bedömningar som kan göras. Det är därför inte möjligt att ange något generellt beträffande betydelsen av detta kriterium. Frågan får avgöras från fall till fall. Som utredningen tidigare uttalat, är det dock inte meningen av någon livstidsdömd på grund av hög återfallsrisk aldrig skall bli frigiven. Sammanfattningsvis innebär utredningens förslag i denna del att en livstidsdömd, när som enligt prövningsorganets mening svarar mot det begångna brottets svårhet har avtjänats, kan komma i fråga för villkorlig frigivning. Om inte heller något annat kriterium talar emot detta, skall han då också friges. Utredningens överväganden och förslag förhållandena tala mot en frigivning, skall frihetsberövandet fort- sätta. Någon betydande förlängning av anstaltstiden på grund av försummelser av den dömde rörande hans frigivningsförhållanden eller på grund av bristande skötsamhet eller utveckling från den dömdes sida är egentligen inte avsedd. Om det däremot finns en påtaglig och tämligen säkerställd risk för återfall i allvarlig brottslighet, kan anstaltstiden förlängas i mer väsentlig utsträckning. eller senare skall dock alla livstids- dömda friges. I detta sammanhang bör vikten av riskhantering framhållas, dvs. att kriminalvården, eventuellt i samarbete med andra samhällsinrättningar, sätter in den behandling eller de andra åtgärder som kan behövas för att minska riskerna för att den dömde återfaller i brott. Någon förlängning av de anstaltstider som följer av nu rådande nådepraxis är dock inte avsedd. Fortsatt påtaglig återfallsrisk måste i stället hanteras inom ramen för andra samhällsåtgärder som står till buds. Utredningen återkommer i författningskommentaren till denna fråga. 8.6Vilket organ skall pröva frågan om frigivning av livstidsdömda? Ärenden rörande villkorlig frigivning av livstidsdömda bör prövas av allmän domstol. Eftersom besluten skall kunna över- klagas, bör prövningen ske på tingsrätts nivå. Med hänsyn till att det är fråga om ett litet antal ärenden och att det är viktigt att rättstillämpningen blir enhetlig, bör handläggningen kon- centreras till en domstol, förslagsvis . Med hänsyn till krav bör det organ som skall pröva frågan om frigivning av livstidsdömda uppfylla konven- tionens krav på en domstol, dvs. uppfylla kraven på opartiskhet och oberoende. Utredningen har övervägt att inrätta ett nytt organ för att pröva dessa ärenden. Med beaktande av att det kommer att bli fråga om ett relativt begränsat antal prövningar , anser utredningen att det inte är lämpligt att inrätta något nytt prövningsorgan. Det framstår i stället som rimligt att någon redan existerande nämnd eller domstol, eventuellt i särskild sammansättning, prövar dessa frågor. Om prövningen bör ligga på en domstol, uppkommer Utredningens överväganden och förslag frågan om det bör vara allmän domstol eller förvaltningsdomstol som svarar för prövningen. Om man avfärdar en lösning som innebär att det inrättas ett nytt organ, återstår enligt utredningen tre tänkbara alternativ; , allmän förvaltningsdomstol eller allmän domstol. har tidigare prövat frågor om villkorlig frigivning och har vid den prövningen haft att ta hänsyn till risken för återfall i brott (se avsnitt 4.2). Uppgiften att utföra frigivnings- prövningen av livstidsdömda ligger nära nämndens övriga upp- gifter. Vidare uppfyller med sin samman- sättning de krav på domstol som ställer. Ett nämndförfarande kan också bli informellt och flexibelt, vilket skulle vara lämpligt i denna typ av ärenden. Internationellt är det inte heller ovanligt att det är frigivningsnämnder som prövar sådana frågor. I nämnden finns det också en samlad kompetens med stor kunskap om kriminalvården och verkställighetssystemet. Det bör också vara lättare att vid behov ändra ett nämndbeslut genom omprövning än ett domstolsbeslut. Enligt uppgift från nämnden kan den utan några egentliga resursförstärkningar hantera dessa ärenden. Det finns således flera fördelar med att utför frigivningsprövningen av livstidsdömda. Det finns emellertid också nackdelar med nämnden som prövningsorgan. Nämnden torde visserligen uppfylla krav på en domstol, men omständigheten att är administrativt knuten till inger vissa be- tänkligheter. Det kan också vara så att det krävs en viss förstärk- ning av av dessa ärenden. En annan fråga vad gäller sammansättning är om det är lämpligt att det ingår samhällsrepresentanter. Det kan finnas en risk att frigivningsfrågan då påverkas av mer politiska ställningstaganden. Utredningen har föreslagit att brottet och omständigheterna kring detta skall utgöra det viktigaste kriteriet vid frigivningsprövningen. Den allvarligaste invändningen mot som prövningsorgan är att det kan te sig främmande för nämnden att göra en sådan straffvärdebedömning som kriteriet innebär. En ytterligare komplikation med som prövningsorgan är att nämnden måste anses mindre skickad att hantera en tvåparts- process av det slag som utredningen, enligt vad som framgår av avsnitt 8.8.4, föreslår. Utredningens överväganden och förslag En väsentlig fråga som uppkommer om man väljer som prövningsorgan är vilka överklagande- möjligheter som skall finnas och hur dessa skall utformas. Utred- ningens mening är att beslutet från frigivningsprövningen måste kunna överklagas (se avsnitt 8.8.9). Enligt gällande rätt finns det inte någon möjlighet att överklaga beslut (37 kap. 11 § ). Om prövningen av villkorlig frigivning skall utföras av , bör det därför införas en möjlighet att överklaga dessa beslut. Det kan framstå som märkligt att detta är de enda beslut av nämnden som kan överklagas. En annan tänkbar möjlighet är ett system som innebär att endast den inledande prövningen utförs av . Om det beslutet innebär att den dömde inte kommer att friges, skulle han då ha rätt att eller efter ett visst antal prövningar i nämnden få frågan prövad av domstol. Ett sådant alternativ påminner om den danska modellen (se avsnitt 6.1.2) men anpassat till svenska förhållanden. Den danska lagstiftningen går i korthet ut på att, efter att den livstidsdömde har avtjänat av straffet, Justitieministern avgör om han skall bli villkorligt frigiven enligt vissa i lag angivna kriterier, och att han, om det inte fattats beslut om villkorlig frigivning innan han avtjänat , har rätt att få saken prövad av domstol. Om man skissar på ett sådant system för vårt land, skulle det kunna innebära att gör de första frigiv- ningsprövningarna. Om beslut om villkorlig frigivning inte fattats efter t.ex. två prövningar, skulle den dömde ha rätt till domstols- prövning vid nästa prövningstillfälle. Det är också tänkbart att den dömde först efter ett visst antal negativa beslut skulle ha rätt att överklaga beslut. Ytterligare en aspekt som talar mot som prövningsorgan är att nämndens arbetsuppgifter väsentligen har minskats (se kapitel 4). Mot den bakgrunden har det i propositionen Från anstalt till frihet (prop. 2000/01:76 s. 27) uttalats att det är nödvändigt att noga överväga nämndens roll . Vid bedömningen av frågan om är det organ som är mest lämpat för att handlägga ärendena om frigivningsprövning av livstidsdömda bör därför också beaktas hur man ser på nämndens framtid. Sammantaget anser sig utredningen, trots att det finns en del som talar för som prövningsorgan, inte Utredningens överväganden och förslag kunna föreslå att uppgiften att utföra frigivningsprövningar av livstidsdömda skall läggas på nämnden. Något annat lämpligt befintligt organ vid sidan av domstolarna än har utredningen inte kunnat finna. Frågan blir således vilket av domstolsslagen som är mest lämpat att utföra prövningen, allmän förvaltningsdomstol eller allmän domstol. Vad som främst talar för förvaltningsdomstol är den omständig- heten att det är den domstolen som prövar frågan om vårdens upphörande vid rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivnings- prövning. Förvaltningsdomstolarna har således erfarenhet av att göra bedömningar av återfallsrisker. Ytterligare en omständighet som kan tala för att välja förvaltningsdomstol som prövningsorgan är att detta domstolsslag är överprövningsinstans i kriminalvårds- mål. förslag i betänkandet Psykisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3) innebär emellertid att förvaltningsdomstolarnas uppgift vid särskild utskrivningsprövning kommer att upphöra. Vidare framstår de kriterier som utredningen har funnit skall ha störst betydelse vid frigivningsprövningen, nämligen brottet och omständigheterna kring detta i relation till avtjänad tid, som mer lämpade för allmän domstol med sin straff- rättsliga kompetens. Dessa omständigheter, framför allt den sist- nämnda, talar mot att frigivningsprövningen skall förläggas till förvaltningsdomstol. Det tredje och sista alternativet, allmän domstol, framstår med hänsyn till vad som ovan anförts som mer lämpligt. har i sitt nämnda betänkande (s. 265 ff.) föreslagit att det införs en tidsobestämd reaktion kallad samhällsskydds- åtgärd, som regleras dels i , dels i en särskild lag om verkställighet av samhällsskyddsåtgärder. En samhällsskyddsåtgärd kan enligt förslaget i vissa särskilda fall dömas ut av allmän domstol. Kommittén har också föreslagit att allmän domstol skall pröva frågan om samhällsskyddsåtgärden skall bestå. Skälen för detta är enligt kommittén att allmän domstol har högre straff- rättslig kompetens och en mer uttalad tvåpartsprocess, där åklagaren har en naturlig roll som företrädare för allmänintresset. Kommittén anser vidare att det finns starka rättssäkerhetsgarantier knutna till såväl själva brottmålsprocessen som till möjligheterna att biträdas av offentlig försvarare. Det är den tingsrätt som ursprungligen dömt i målet som är tänkt att utföra omprövningen och lagen (1996:242) om domstolsärenden skall vara tillämplig. Utredningens överväganden och förslag De skäl för allmän domstol som har förts fram av är giltiga även för frigivningsprövningen av livstids- dömda. Prövningen bör därför enligt utredningens uppfattning utföras av allmän domstol. Det finns emellertid skäl att fråga sig om en lösning som har valt är lämplig, nämligen att prövningen skall ske av den tingsrätt som ursprungligen dömt i målet. Utredningen anser som har nämnts att handläggningen bör vara koncentrerad för att få till stånd en enhetlig rättstillämpning. Ett annat skäl för att koncentrera handläggningen är att det blir fråga om ett relativt litet antal ärenden . Man skulle kunna tänka sig att en tingsrätt eller möjligen en hovrätt prövar dessa frågor. Ett annat sätt att koncentrera handläggningen är att den domstol som slutligt prövat brottmålet i sak skall pröva frågan om frigivning. Eftersom nästan samtliga domar där påföljden bestämts till fängelse på livstid överklagas och prövas av hovrätten, skulle handläggningen då koncentreras till de sex hovrätterna. I ett fåtal fall skulle prövningen ske av tingsrätt eller . En annan tänkbar möjlighet är den variant som den finska har förslagit för frigivningsprövning av livstidsdömda. Det finska förslaget (se avsnitt 6.1.3) innebär att möjligheten till villkorlig frigivning i normala fall prövas efter att av strafftiden har avtjänats. Om den dömde inte friges skall ärendet omprövas . Prövningen föreslås utföras av . I särskilda fall skall möjligheten till villkorlig frigivning prövas . Det bör dock framhållas att har ett mindre antal livstidsfångar än . har () 63 livstidsfångar mot cirka 110. Eftersom det bör vara möjligt att överklaga ett beslut från fri- givningsprövningen, anser utredningen att prövningen med hänsyn till instansordningsprincipen bör ske i tingsrätt. Med hänsyn till vad som har anförts om vikten av att handläggningen kon- centreras, väljer utredningen att föreslå att skall utföra prövningen. framstår som lämplig dels på grund av sin storlek, dels på grund av att den domstolen ensam handlägger vissa andra särskilda mål i vilka hög koncentra- tion eftersträvats. Ytterligare en aspekt som talar för är tillgången till säkerhetssal som i vissa fall kan behöva utnyttjas. En fråga är om domstolen vid prövningen av dessa ärenden bör förstärkas med särskild expertis. Utredningen anser dock att det är Utredningens överväganden och förslag bättre att den expertis som kan behövas tas in utifrån genom ytt- randen till domstolen på liknande sätt som görs om det är aktuellt att döma till rättspsykiatrisk vård. Det är också möjligt att vid behov höra eventuella experter, t.ex. den person som har utfört riskbedömningen. Den första frigivningsprövningen bör äga rum när den dömde har avtjänat av livstidsstraffet. Om det inte beslutas att den dömde skall villkorligt friges, bör omprövning av frågan ske kontinuerligt efter lagakraftvunnet tidigare beslut. Tidsbestämning av livstidsstraff genom nåd har skett genom omvandling av straffet till fängelse. En omvandling till fängelse innebär en faktisk verkställighetstid av . Nådebeslutet brukar fattas att en utslussningstid blir möjlig, dvs. i praktiken när fängelsetid har verkställts. Enligt direktiven skall utredningen utifrån den praxis som gäller för frigivning av livstidsdömda överväga när en första frigivningsprövning skall ske. Ser man till dagens praxis i nådeärenden framstår det naturligt att frigivningsprövningen sker i samband med att den dömde har avtjänat av livstidsstraffet. Vid bedömningen av den första frigivnings- prövningen bör ske måste också beaktas hur långa tidsbestämda straff som kan dömas ut. Livstidsstraffet är lagens strängaste straff och frigivning från detta bör inte vara aktuell tidigare än vad som kan ske från ett tidsbestämt straff. Enligt reglerna i 26 kap. 2 § är det längsta tidsbestämda straff som kan utdömas fängelse . I vissa återfallssituationer vid flerbrottslighet kan enligt 26 kap. 3 § fängelse på maximalt dömas ut. Den tid som en livstidsdömd skall avtjäna bör därför inte understiga vad den som har dömts till det längsta tidsbestämda straffet har att verkställa, dvs. två tredjedelar av eller . Den utslussningstid som kan behövas kan variera mellan olika livstidsdömda. Exempel på utslussning kan vara att den dömde får vistas utanför anstalten enligt 34 § lagen (1974:203) om kriminal- vård i anstalt. Vistelsen utanför anstalt skall antas underlätta den dömdes anpassning i samhället och är vanligen inriktad på vård eller Utredningens överväganden och förslag annan behandling mot missbruk av beroendeframkallande medel. Andra exempel på utslussningsåtgärder är frigång och intensiv- övervakning med elektronisk kontroll (se avsnitt 3.2). Det har från flera håll, bland annat från de livstidsdömda själva, framförts att inte får vara för kort och att det kan krävas två till utslussning. Enligt utredningen är det som tidigare påpekats väsentligt att kriminalvården i samarbete med den dömde och andra samhällsinrättningar verkar för att den dömde ges så bra frigiv- ningsförberedelser som möjligt. Samma regler för utslussnings- förfarandet som gäller för andra långtidsdömda är givetvis tillämp- liga även för livstidsdömda. För att detta skall vara möjligt efter en så lång verkställighetstid som ett livstidsstraff innebär, torde nor- malt krävas en utslussningstid som inte understiger . Genom att frigivningstidspunkten fastställs relativt långt fram i tiden, får både kriminalvården och andra berörda myndigheter liksom även den dömde tid att genomföra en lämplig utslussning som för- beredelse på ett liv i frihet. Det är därmed inte sagt att tidpunkten för den villkorliga frigivningen alltid skall bestämmas till från prövningstillfället. I omprövningsfall, där den dömde redan har påbörjat en utslussning, kan tidpunkten för den villkorliga frigivningen givetvis sättas tidigare. Sammanfattningsvis finner utredningen med beaktande av att det kan behövas en utslussningstid om att den första fri- givningsprövningen bör ske i nära anslutning till att av livstidsstraffet har verkställts. Om frigivningsprövningen utmynnar i ett beslut som innebär att den dömde inte skall villkorligt friges, bör denne ha rätt att kontinuerligt få frågan omprövad.