sou · GQB360d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen genomför artikel 4 i ramdirektivet och har sina mot- svarigheter dels i 64 § telelagen, dels i 19 § lagen om radiokommu- Bestämmelsen har berörts i den allmänna motiveringen, se avsnitt 10.9.7. I paragrafens första stycke regleras rätten att överklaga beslut som har meddelats i särskilda fall enligt lagen och enligt föreskrifter som regeringen har meddelat med stöd av lagen. Rätten att över- klaga omfattar beslut avseende bl.a. beviljande av tillstånd, till- ståndsvillkor, särskilda skyldigheter, anmälningsplikt, återkallelse av tillstånd, medgivande till överlåtelse av tillstånd, förbud, före- lägganden, erkännande av operatör enligt bestämmelser antagna av den internationella teleunionen samt påförande av avgifter. Från det överklagbara området undantas i andra stycket beslut att begränsa antalet tillstånd att använda radiosändare. Vidare undantas beslut i en fråga som avser val av metod för att bevilja tillstånd att använda radiosändare eller att använda adresser av betydande eko- nomiskt värde när tillståndet meddelas efter ett förfarande med allmän inbjudan. Slutligen undantas även beslut om att tillförsäkra slutanvändarna tillgång till elektroniska kommunikationstjänster eller nät genom statlig upphandling. 19 § Beslut i en fråga som avses i 14 §, 15 § första stycket och 16 § får inte överklagas. Överklagas ett beslut att införa, upphäva eller ändra en skyldighet som anges i 15 § andra och tredje stycket, får dock kla- ganden eller motparten begära att ett beslut enligt första meningen ändå skall prövas. Ett beslut som avser fastställande av en produkt- eller tjänstemark- nad, av om effektiv konkurrens råder på en bestämd marknad eller av vilka företag som har betydande inflytande på en marknad kan ligga till grund för senare beslut, men saknar egna direkta rättsverk- ningar för berörda parter. Dessa beslut får därför och med hänsyn till den tidsutdräkt som annars kan uppstå, inte överklagas. Där- emot kan bedömningen omprövas i samband med överklagande av en särskild skyldighet enligt 4 kap. 4 § och 5 kap. 12 – 14 §§. 20 § Ett beslut som innefattar endast förberedelse till senare beslut får överklagas endast i samband med överklagande av det senare beslutet. Beslutet får dock överklagas särskilt på den grund att ärendet onödigt uppehålls genom beslutet. Frågan har behandlats i den allmänna motiveringen, se 10.9.7. Som exempel på ett beslut som avses i paragrafen kan nämnas att en myndighet beslutar om samråd enligt 11 §. 21 § Beslut enligt denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen gäller , om inte annat har bestämts. Skyldigheter enligt denna lag skall rätta till missförhållanden som kan begränsa konkurrensen och som kan missgynna slutanvän- darna. Detta kräver, speciellt på det dynamiska område som områ- det för elektronisk kommunikation utgör, ofta skyndsamma ingri- panden till undvikande av skada m.m. Det föreskrivs därför att beslut enligt lagen eller föreskrifter meddelade med stöd av denna skall gälla . Överklagandeinstansen har dock enligt allmänna förvaltningsrättsliga regler möjlighet att inhibera ett sådant beslut. I det sammanhanget bör framhållas vikten av att inhibitionsbeslut inte meddelas vanemässigt utan endast när det finns övervägande skäl för ändring av ett överklagat beslut. 22 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva om skyldighet att betala avgift för myndighetens verksamhet enligt denna lag för den som 1.bedriver verksamhet som är anmäld enligt 2 kap. 1 §, 2.anmäler sådan verksamhet, 3.ansöker om tillstånd enligt 3 kap. 1 eller 22 § eller innehar sådant tillstånd, 4.ansökan om medgivande enligt 3 kap. 29 §. Bestämmelsen genomför artikel 12 i ramdirektivet och har behand- lats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 10.10.4. Paragrafens innehåll ansluter i huvudsak till vad som gäller enligt 43 § telelagen vilken överförts till denna lag med vissa ändringar som huvud- sakligen föranletts av att tillståndsplikten avskaffats och med- givande till överlåtelse av tillstånd införts. Även 15 § lagen om radiokommunikation har överflyttats till denna bestämmelse. Avgiftsuttaget är inte begränsat till att täcka enbart administra- tiva kostnader för handläggning av nämnda ansökningar och tillståndsgivning. Också andra kostnader som är relaterade till förvaltning av anmälnings- och tillståndssystemet samt kontroll av lagens efterlevnad skall täckas av avgifter. Utanför faller däremot kostnader för åtgärder som avses i 1 kap. 7 § andra stycket. För dessa meddelas bestämmelser i nästa paragraf. 23 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för den som bedriver verksamhet som är anmäld enligt 2 kap. 1 § att betala avgift för finansiering av beredskapsåtgärder rörande elektronisk kommunikation. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.10.4. Den har sin motsvarig- het i 43 § telelagen och har överflyttas till denna lag med en utvid- gning av tillämpningsområdet till att gälla finansiering av bered- skapsåtgärder rörande elektronisk kommunikation. 24 § En myndighet har rätt att få verkställighet hos kronofogde- myndigheten av beslut som avser åtgärder enligt denna lag. Därvid gäller bestämmelserna i utsökningsbalken om sådan verkställighet som avses i 16 kap. 10 § den balken. Bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 10.9.8. Den har överflyttats från 57 § tredje stycket tele- lagen och 5 § tredje till femte stycket LRK utan ändring i sak. 1 § Tillsynen skall säkerställa att ändamålet med lagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen tillgodoses. skall i detta syfte kontrollera efterlevnaden av lagen och de föreskrifter och skyldigheter som har meddelats med stöd av lagen och vidta de åtgärder som behövs för att lagens mål skall uppfyllas. Kontroll av uppgifter som hålls tillgängliga enligt 5 kap. 5 § får ske på operatörens bekostnad. Paragrafens första stycke anger tillsynsverksamhetens uppgift. Den är att se till att de i 1 kap. 1 § uppställda målen tillgodoses. I andra stycket fastslås att tillsynsverksamheten omfattar hela lagens regleringsområde. Myndigheten skall se till att den som omfattas av regleringen efterlever lagen och de föreskrifter och skyldigheter som har meddelats med stöd av lagen. Motsvarande bestämmelser återfinns i 57 § telelagen och 5 § lagen om radio- kommunikation. Lydelsen innebär ingen ändring i sak. Bestäm- melsen har berörts i den allmänna motiveringen, se avsnitt 10.9.1. Av tredje stycket framgår att riktigheten av uppgifter som skall hållas tillgängliga enligt 5 kap. 5 § får kontrolleras på operatörens bekostnad. 2 § har rätt att, utöver vad som i övrigt är före- skrivet, för tillsynen få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte bostäder, där verksamhet som omfattas av denna lag bedrivs. Bestämmelsen saknar motsvarighet i det nya och har överförts från 57 § andra stycket telelagen och 5 § tredje stycket lagen om radiokommunikation utan sakliga ändringar. Den har behandlats i avsnitt 10.9.1 och 10.9.3. Bestämmelsen bör tillämpas med särskild försiktighet i fråga om tillträde till lokaler och andra utrymmen för verksamhet som omfattas av grundlags- skydd, t.ex. redaktionslokaler för massmedia 3 § Information som enligt denna lag eller föreskrifter som har med- delats med stöd av lagen skall hållas allmänt tillgänglig skall, utan hinder av vad som sägs i 7 kap. 3 § första stycket, utan anmodan till- ställas tillsynsmyndigheten. Paragrafen saknar direkt motsvarighet i . Den avser att säkerställa att myndigheten får tillgång till allmänt tillgänglig information. Bestämmelsen skall gälla utan hinder av den begräns- ningsregel beträffande information som finns i 7 kap. 3 §. 4 § skall övervaka utvecklingen av och nivån på taxor för slutkunder när det gäller tjänster som avses i 5 kap. 1 §. Genom bestämmelsen genomförs artikel 9.1 i USO-direktivet. Lagrummet saknar direkt motsvarighet i telelagen. avser att säkerställa att kravet om tillhandahållande av samhälls- omfattande tjänster till överkomligt pris upprätthålls. 5 § får meddela de förelägganden och förbud som behövs för efterlevnaden av denna lag eller av skyldigheter, villkor eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Beslut om föreläggande eller förbud får förenas med vite, om inte annat är föreskrivet. Bestämmelsen genomför genom första stycket i artikel 5.4 i till- trädesdirektivet och andra stycket artikel i 10.3 i auktorisations- direktivet. De nationella motsvarigheterna återfinns i 60 och 63 §§ telelagen samt 5 § fjärde stycket lagen om radiokommunikation. Några ändringar i sak är inte avsedda. Bestämmelser om vite finns i lagen (1985:206) om vite. Frågor om föreläggande har behandlats bl.a. i avsnitt 10.5.2 under Ändring och återkallelse av tillstånd. 9 kap. Tvistlösning mellan enskilda 1 § Tvist mellan enskilda i anledning av denna lag eller skyldigheter, villkor eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen, får av par- terna gemensamt hänskjutas till avgörande av en särskild nämnd. Bestämmelsen saknar direkt motsvarighet i ramdirektivet och sär- direktiven, men syftar till att uppnå samma ändamål som ligger bakom artikel 20 i ramdirektivet, nämligen att erbjuda parter ett snabbt, enkelt och effektivt sätt för biläggande av tvister. Den har behandlats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 10.9.6. Genom bestämmelsen införs ett prövningsförfarande som står öppet för parterna om de är överens om att hänskjuta en tvist i anledning av lagen eller skyldigheter, villkor eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen till nämnden. Nämndens prövnings- kompetens täcker hela regleringsområdet. Även om de frågor som underställs en del är dispositiva rör tvistefrågorna en offentligrättslig reglering. Förfarandet får dock anses i allt väsentligt motsvara det för Nämnden bör emellertid inte medverka till beslut som uppenbart strider mot lagens innehåll. Skulle parternas processuella dispositioner medföra att nämnden är tvingad att träffa ett sådant beslut skall nämnden upplysa parterna om detta. Om parterna ändå vidhåller sin respektive inställning skall nämn- den avsluta ärendet utan prövning i sak. 2 § Nämnden skall bestå av ordförande och, om inte parterna bestämmer annat, två andra ledamöter. Parterna väljer gemensamt en av de enligt 3 § förordnade perso- nerna som ordförande. Övriga ledamöter väljs till lika antal av var- dera parten. I paragrafen ges bestämmelser om hur nämndens ordförande skall utses. Genom att parterna själva råder över antalet ledamöter som nämnden skall bestå av kan de försäkra sig om att nämnden har till- räcklig sakkompetens. Bestämmelsen har berörts i avsnitt 10.9.6. 3 § Regeringen förordnar i sänder minst fem personer att tjänstgöra som ordförande i nämnden. får vid behov ytterligare personer förordnas för återstående del av perioden. Att det har överlåtits på regeringen att förordna om lämpliga per- soner att vara ordförande i nämnden sammanhänger med tvistefrå- gornas offentligrättsliga karaktär. Genom denna ordning framhävs att nämnden har en status som avviker från det sedvanliga skilje- förfarandet. Nämnden är dock inte att betrakta som en särskild myndighet, se även allmänmotiveringen avsnitt 10.9.6. 4 § Förfarandet vid nämnden inleds när parterna gemensamt väljer ordförande. 5 § De frågor som har lämnats till nämnden avgörs genom beslut. Om parterna förliks får nämnden på parternas begäran stadfästa förlik- ningen genom beslut. Återkallar en av parterna eller parterna gemensamt ett yrkande, skall nämnden avskriva tvisten i denna del. 6 § Nämndens beslut får inte överklagas. Beslut får verkställas såsom skiljedom. 7 § Utöver vad som angetts i 1 – 6 §§ gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 7 – 11, 14, 16 – 18, 21 – 26, 29 – 35 och 37 – 44 §§ lagen (1999:116) om skiljeförfarande. 8 § En tvist som hänskjutits till får inte prö- vas av allmän domstol. Bestämmelserna i 4 – 8 §§ innebär en anpassning av nämndens handläggning av hänskjutna tvister till förfarandet enligt lagen om skiljeförfarande, med vissa mindre undantag. 9 § Uppkommer det tvist mellan enskilda i anledning av ett beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen, får en part hänskjuta tvisten för avgörande av den myndighet som har fattat beslutet. Myndigheten skall besluta i de frågor som tvis- ten gäller. Beslutet skall meddelas senast från det att begäran kom in till myndigheten, om inte är nödvändig med hänsyn till tvistens omfattning eller andra särskilda omständig- heter. Bestämmelsen genomför artikel 20.1 i ramdirektivet och har behandlats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 10.9.6. Den huvudsakliga motsvarigheten till bestämmelsen återfinns i 60 § andra stycket telelagen, som dock är begränsad till tvister om samtrafikvillkor, villkor för sammankoppling av nätkapacitet, över- lämnande av telefonnummer eller förval. Tillämpningsområdet för denna bestämmelse är vidare, genom att den avser samtliga frågor som en myndighet kan fatta beslut i enligt denna lag. Å andra sidan begränsas tvistlösningsskyldigheten till sådana tvister som har sin grund i ett tidigare meddelat myndighetsbeslut. En grundförutsättning för att myndigheten skall kunna avgöra en tvist mellan parter är således enligt första stycket att tvisten upp- kommit i anledning av ett beslut enligt lagen eller föreskrifter med- delade med stöd av denna. Det bör understrykas att det är inte fråga om en ny prövning av det ursprungliga beslutet, utan om prövning av ett oreglerat rättsförhållande som har anknytning till detta beslut. Det är tillräckligt och nödvändigt att en av parterna hänskjuter tvisten för avgörande till myndigheten. Myndigheten kan alltså inte ex officio ta upp frågan för tvistlösning. Däremot kan den myndighet som ansvarar för tillsynen av lagen göra frågor som parterna inte kan enas i till ett tillsynsärende, om det finns ett skyddsvärt intresse och grund för ett ingripande enligt lagen. Som exempel kan nämnas att ansvarig myndighet har meddelat beslut om samlokalisering av utrustning och att parterna inte kan komma överens om ersättning till den som disponerar lokalen. Parterna kan i sådant fall, om man inte vill hänskjuta tvisten till nämndprövning enligt 1 §, begära myndighetens prövning enligt förevarande paragraf. Om det för att möjliggöra samlokaliseringen är nödvändigt att föreskriva villkor om ersättningen kan denna fråga bli föremål för myndighetens ingripande enligt 4 kap. 8 §. Tvistlösning enligt detta lagrum kan därför i första hand sägas tjäna till syfte att erbjuda parterna en möjlighet att dels få myndig- hets prövning av en tvist utan att myndigheten först måste göra en bedömning av om det finns skäl för ett ingripande enligt lagen, dels få ett snabbt, enkelt och billigt avgörande av tvisten, med hänsyn till de särskilda tidsfrister som gäller för myndighetens prövning. Begränsningen av tvistlösningsförfarandet till att avse tvister i anledning av myndighetsbeslut innebär att det förfarande som före- skrivs i paragrafen inte är tillämpligt om någon anser att en opera- tör brister i uppfyllelse av en generell skyldighet enligt lagen, exempelvis att tillgodose en begäran om uppgifter enligt 5 kap. 8 § första stycket 3. I sådant fall kan emellertid den missnöjda parten vända sig till tillsynsmyndigheten, som då har att ta ställning till om det krävs ett ingripande, t.ex. i form av ett föreläggande. Inget hindrar naturligtvis tillsynsmyndigheten från att i ett sådant ärende medverka till att parterna i stället träffar en frivillig uppgörelse. Enligt andra stycket skall myndigheten vidta åtgärder för att lösa tvisten från det att en begäran kom in till myndigheten. Tidpunkten skall räknas från det att begäran om prövning är komplett och kan läggas till grund för en prövning. Speciellt omfattande eller komplicerade tvister kan ta i anspråk. Tvisten skall lösas i enlighet med de mål och intressen som bär upp lagen. är tvisten regelmässigt av sådan art att parterna kan träffa förlikning i frågan. Som en grundprincip bör därför gälla att myndigheten vid prövningen är bunden av de ställningstaganden som parterna intar. Undantag måste dock göras för det fall myndigheten anser att tvistefrågan är av sådan karaktär att den lika väl kan tas upp som ett tillsynsärende. I sådant fall har myndigheten att besluta i enlighet med vad utgången hade blivit vid en ren officialprövning. 10 § Om det med hänsyn till tvistens beskaffenhet är lämpligare, får myndigheten i stället för att ta upp tvist till prövning hänskjuta tvisten för medling. Parterna skall i sådant fall beredas tillfälle att till myn- digheten komma in med förslag om lämplig person att vara medlare. Kan parterna inte enas om lämplig person, skall myndigheten utse medlare bland de personer som avses i 3 §. Har medling pågått eller avbrutits utan att parterna kommit överens, skall myndigheten på ny ansökan av någon av parterna pröva tvisten enligt vad som anges i 9 §. Bestämmelsen genomför artikel 20.2 i ramdirektivet och ersätter den medlingsförfarande som regleras i 58 § andra stycket telelagen. Den har berörts i den allmänna motiveringen, se avsnitt 10.9.6. Av första stycket följer att myndigheten har rätt att vägra att lösa en dit hänskjuten tvist om den anser att medling skulle vara lämp- ligare för att snabbt lösa tvisten. Det bör framför allt komma i fråga när myndigheten gör bedömningen att tvistefrågan inte, med hän- syn till andra intressen än parternas, lika väl kan tas upp som ett tillsynsärende. Myndigheten har då rätt att, med eller mot parternas vilja, hänskjuta tvisten för medling. Försiktighet bör dock vidtas med att hänskjuta tvisten till medling mot båda parters vilja med hänsyn till att det är parterna som skall stå kostnaden för med- lingen. Om medling inte leder till önskat resultat eller avbryts utan att parterna kommit överens skall myndigheten, enligt andra stycket, åter pröva tvisten på begäran av en part. 11 § Parterna skall solidariskt betala skälig ersättning till medlare för arbete och utlägg. Bestämmelsen innebär att medling skall bekostas av parterna. Kostnadsansvaret är solidariskt. Sinsemellan bör parterna svara för vardera hälften av kostnaden, om de inte avtalar annat. Vad som utgör skälig ersättning får bedömas enligt samma riktlinjer som gäller för ersättning till medlare i andra sammanhang, t.ex. enligt 42 kap. 17 § RB. 12 § Om en tvist som hänskjutits till myndighet enligt 9 § rör part i annan stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet skall myndigheten vid handläggning av ärendet samråda med behörig myndighet i den staten. Bestämmelsen genomför artikel 21 i ramdirektivet och motsvaras av 11 § teleförordningen. Straff, skadestånd m.m. 1 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet 1.använder radiosändare utan tillstånd där sådant tillstånd krävs enligt denna lag eller använder radiosändare i strid med ett villkor som har bestämts vid meddelandet av tillstånd, eller 2.bryter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av 3 kap. 18 § andra stycket, döms till böter eller fängelse . Bestämmelsen har överflyttats från 18 § lagen om radiokommuni- kation. Någon ändring i sak är inte avsedd. 2 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot den tystnads- plikt som föreskrivs i 4 kap. 2 §, 6 kap. 18, 19 eller 21 § eller mot för- bud enligt 6 kap. 15 eller 16 § döms till böter, om ansvar för brottet inte är stadgat i . I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Bestämmelsen har överflyttats från 62 § telelagen, varvid första stycket i nämnda lagrum motsvaras av hänvisningen till 6 kap. 21 §. Hänvisningarna till 6 kap. 18 och 19 §§ motsvaras av 62 § andra stycket telelagen. Bestämmelserna i 4 kap. 2 § samt 6 kap. 15 och 16 §§ har inte någon motsvarighet i telelagen. Det förbud mot behandling av uppgifter som stadgas i dessa paragrafer kan också vara straffbelagt i . Endast i den mån behandlingen inte är det, kan straff följa enligt den nu föreslagna bestämmelsen. 3 § Radiosändare eller elektriska anläggningar som har varit föremål för brott enligt 1 § 2 kan förklaras förverkade. Bestämmelserna i 36 kap. skall därvid tillämpas. Paragrafen har överflyttats från 18 § andra stycket lagen om radio- kommunikation utan saklig ändring. 4 § Har någon ålagts att betala konkurrensskadeavgift enligt 26 § konkurrenslagen (1993:20) eller dömts att betala vite enligt 59 § samma lag, får vite enligt denna lag inte dömas ut för samma förfa- rande. Paragrafen har överflyttats från 63 § telelagen. Skadestånd, inlösen m.m. 5 § En operatör av allmänna elektroniska kommunikationsnät skall ersätta en abonnent eller användare för skada och kränkning av den personliga integriteten som orsakats av en behandling av personupp- gifter i strid med denna lag. Ersättningsskyldigheten kan i den utsträckning det är skäligt jämkas, om operatören visar att felet inte berodde på denne. Bestämmelsen har överflyttats från 55 § telelagen med endast redaktionella ändringar. Denna lag träder i kraft . Bestämmelsen genomför artikel 17 i auktorisationsdirektivet m.fl. artiklar om genomförandet. a)telelagen (1993:597), b)lagen (1993:599) om radiokommunikation. 3.Om det i en lag eller någon annan författning hänvisas till bestäm- melser som har ersatts genom bestämmelser i denna lag, skall i stället de nya bestämmelserna tillämpas. 4.De nationella nummerplaner som fastställts med stöd av telelagen (1993:597) och som gäller vid lagens ikraftträdande, skall anses med- delade för elektroniska kommunikationsnät med stöd av motsvarande bestämmelser i denna lag. 5.Beslut avseende tillstånd, tillståndsvillkor, undantag från tillstånds- plikt, ändringar av frekvenstilldelning, förelägganden, förbud och andra åtgärder skall fortsätta att gälla, om de har meddelats enligt bestämmelser i en lag som anges i punkt 2 eller motsvarande bestäm- melser i äldre lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av sådana bestämmelser. Besluten skall anses meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i denna lag eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, om det inte följer något annat av lagen eller föreskrifterna. Den myndighet som regeringen bestämmer skall så snart som möj- ligt i enlighet med 7 kap. 15 § ompröva skyldigheter som meddelats genom beslut som avses i första stycket. Första stycket gäller inte tillstånd enligt 7 § telelagen (1993:597). Den som har ett sådant tillstånd som gäller vid lagens ikraftträdande skall anses anmäld i enlighet med vad som föreskrivs i 2 kap. 1 § denna lag. Anmälningar som gjorts enligt 5 § telelagen (1993:597) och som gäller vid lagens ikraftträdande skall fortsätta att gälla och skall anses ha skett med stöd av 2 kap. 1 § denna lag. Genom bestämmelsen genomförs artikel 17 i auktorisations- direktivet. Av första stycket följer att beslut avseende tillstånd, tillståndsvill- kor, undantag från tillståndsplikt, ändringar av frekvenstilldelning, förelägganden, förbud och andra åtgärder skall fortsätta att gälla även efter att lagen om elektronisk kommunikation har trätt i kraft. Sådana beslut som gäller vid lagens ikraftträdande skall anses med- delade med stöd av denna lag. Det medför att de kan omprövas, överprövas osv. enligt den nya lagen. I andra stycket föreskrivs att beslut enligt första stycket skall omprövas som ett led i den anpassning som skall ske av befintliga tillstånd och skyldigheter till bestämmelserna i denna lag. Eftersom tillstånd till att bedriva verksamhet som omfattar elek- tronisk kommunikation inte längre skall finnas bör enligt tredje stycket befintliga tillstånd enligt telelagen att bedriva televerksam- het upphöra att gälla. De som bedriver televerksamhet med till- stånd enligt telelagen eller annars har ett sådant tillstånd, skall i stället anses anmälda enligt denna lag. Detsamma gäller enligt fjärde stycket för den som är anmäld vid lagens ikraftträdande.