sou · GQB3108d2 · 2003-01-01 00:00:00 — De ovan nämnda nya tankegångarna bland yngre analytiker inom amerikanska flottan och marinkåren berördes också i FRA:s kontakter. Enligt uppgifter från dessa hade en studie om det sovjetiska hotet mot gjorts inom Navy Intelligence, och utmynnat i slutsatsen att till skillnad mot vad som dittills antagits, planerade och övade överraskande besättning av de danska öarna på ett krigs första dag, eller t.o.m. dagen före övriga stridshandlingars inledande. Vidare omfattade studiens slutsatser också en gradvis höjd beredskap på och troligen även i , som skulle möjliggöra samtidiga, över- raskande angrepp av kupptyp på och mot Mellan- . Denna studie hade uppmärksammats i det amerikanska försvarsdepartementet och slutsatserna, kompletterade med För- svarsdepartementets egna bedömningar, hade sedan förmedlats till och . Efter ytterligare granskning hade man dock på amerikansk sida kommit fram till att det i materialet inte fanns tillräckligt underlag för farhågor om ett ökat hot. Den bedömning om hotbilden som de amerikanska underrättelsetjänsterna tidigare omfattat hade således inte reviderats. Risken för ett överraskande anfall mot de danska öarna var enligt den amerikanska analysen att se som ett worst case scenario. Denna form av sovjetiskt uppträdande hade inte iakttagits i sovjetiska övningsmönster . I de övningar som noterats syntes operera med utgångspunkten att de danska öarna kunde besättas först efter ett krigsutbrott. I sovjetiska defensiva övningar ingick inte besättande av de danska öarna. Vad gällde var analysen av iakttagna sovjetiska 160 TVD-systemet innebar att världen uppdelades i krigsskådeplatser eller strategiska rikt- ningar. övningar den att inte var ett mål, has been left out as target. Inom den svenska militära underrättelsetjänsten övervägdes om det förelåg ett ökat strategiskt hot mot från milo. umgicks man inom Försvarsstaben med tankar på en möjlig ny strategisk hotbild på , innebärande aktivering och framgruppering av krigs- förband. De låg i linje med de nya tankarna hos vissa yngre analytiker inom den amerikanska marinen som refererats ovan, men stämde inte med den etablerade amerikanska bilden, inte heller med den bild FRA hade från signalspaningen. Där hade man noterat bl.a. att ingen framgruppering av baser hade övats, något som skulle ha varit nödvändigt för en offensiv. Inte heller fanns något tungt attackflyg baserat i hela milo. Dessa och andra omständigheter ledde FRA till slutsatsen att uppgifterna från den militära underrättelsetjänsten inte stämde. Noteras kan dock med vilken snabbhet den svenska under- rättelsetjänsten tycks ha tagit åt sig de från den amerikanska underrättelsetjänsten emanerande uppgifterna om en ökad hotbild. Denna uppenbarligen osäkra version av en ökad hotbild fick genomslag i den svenska krigsplaneringen genom försvars- beslut att sätta angrepp med kort militär förvarning (KMF) som högsta prioritet. De förmodade fortsatta ubåtskränkningarna i svenska vatten torde i sammanhanget ha bidragit till prioriteringen av KMF. Det är förståeligt att Försvarsstaben hade svårig- heter att formulera en operativt användbar hotbild med så påtagliga motsägelser i den inkommande informationen. Att i valet mellan en allvarlig hotbild med låg sannolikhet – och avsevärt nedtonat hot med hög sannolikhet, välja det förstnämnda kan mot bakgrund av erfarenheterna av svängningarna mellan det olika spän- ningsnivåer synas vara en rimlig reaktion för militära myndigheter som måste vara känsliga för värsta-falls-scenarier. måste man som nämnts ta i beaktande att militärledningen alltjämt tolkade rapporterna om undervattenskränkningar uteslutande som uttryck för sovjetiska angreppsförberedelser mot . Det var först med betänkande av Ubåts- kommissionen som en nyanserad bild av omfattning och nationa- litetsbestämningar blev tillgänglig och en bredare motivanalys fick dröja till Ubåtsutredningen.161 En brist i hotbildsanalysen blev att den inom utrikesförvaltningen tillgängliga informationen om den inre sovjetiska utvecklingen liksom den därpå baserade utrikespolitiska analysen inte tycktes ha tillräcklig grad matats in i Försvarsstabens bedömningar. Mycket talar för att om så skett att den tungt vägande amerikanska analysen starkt underbyggd av FRA-materialet hade lett till en avsevärt nedtonad hotbild i vad avsåg . Som tidigare nämnts kvarlämnades i Postdam, , i samband med det tyska enandet ett stort antal kvalificerat hemliga doku- ment, inrymmande detaljerade redovisningar av övningar och manövrer, samt detaljer om styr- kor, styrkedispositioner och grupperingar. Detta material, som har blivit tillgängligt för forskning tillsammans med offentlig- gjort material från andra f.d. Warszawapaktsländer, däribland , ger information inte enbart om och militära tänkande – det utgör också bevis för hur tänkandet skulle tillämpas i praktiken. Dessa dokument möjliggör främst en granskning av taktiska och operativa detaljer. Dock finns i samlingarna även dokument som återspeglar teori och övningar på strategisk nivå. Inledningsvis är det nödvändigt att göra en distinktion mellan intentioner och militär förmåga (kapabilitet), mellan övergripande säkerhetpolitiska mål och militär alternativ planering i händelse av krigsutbrott. Förekomsten av manövrer och militära planer, av vad 161SOU 1995:135 och SOU 2001:85. 162I det fall ingen annan källa anges bygger detta avsnitt på följande material: Om kriget kommit – och i krigs- planering i , L. (red.) Brobyggare: en vänbok till . : Nerenius & Santérus; Naumann, K. NV: Anspruch und Wirklichkeit nach ausgewählten Dokumenten. : Mittler; Heuser, B. Pact Military Doctrines in the 1970s and 1980s: Findings in the East German Archives, Comparative Strategy, vol. 1993, s. 437 457; Rühl, L. Offensive defence in the Pact, Survival, vol. 33, No. 5 (/October 1991); on Cold War Studies, /~hpcws/index2.htm; on NATO and the Pact, /php; vidare har , CRISMART, Försvars- högskolan, för utredningens räkning gjort en genomgång av dokument från Warszawa- paktens försvarsministermöten 1990. Se Genomgång av Warszawapakten-dokument, , Säkerhetspolitiska utredningens arkiv. slag de vara månde, betyder inte i sig att det förekommit en avsikt att förverkliga planerna. För förverkligande krävs ställningstagan- den på politisk-strategisk nivå, där intentioner skapas och gene- reras. Dock kvarstår det faktum att övningar kan definiera och indikera militärledningens handlingsalternativ och valmöjligheter i händelse av att en väpnad konflikt blir verklighet. Det är alltså sannolikt att de militära operationer som övades skulle betraktas som utomordentligt viktiga optioner för de militära planläggarna, och att de gav en anvisning om hur den militära ledningen väntade sig att en konflikt skulle inledas och utvecklas liksom hur de planerade att de egna styrkorna skulle operera. Man bör emellertid också hålla i minnet att ett viktigt inslag i stora övningar var att inåt och utåt demonstrera Warszawapakts- förbandens styrka. Vidare bör nämnas att alla operativa plane- ringsdokument avlägsnats från arkiven och därefter troligen förstörts eller förts till . Det finns goda skäl att utgå från att den sovjetiska politiska ledningen, från och framåt, önskade undgå ett nytt krig, säkerligen ett nytt världskrig och definitivt ett kärnvapenkrig. Dessa ledarskap sökte uppnå sina mål med politisk-ekonomiska medel. Särskilt tydligt blev detta sedan på den 20:e partikongressen slog in på den fredliga samexistensens politik. Men om ett krig med väst blev oundvikligt måste vinna. Även efter det att successivt övergått till doktrinen om Flexible Response (s.k. anpassat svar) visste sovjetledningen att Nato, på grund av Warszawa- paktens förmodade numerära överlägsenhet ifråga om konven- stridskrafter, kunde väntas tillgripa kärnvapen efter ett konfliktutbrott, om konventionellt försvar miss- lyckats med att hejda en framryckning från . Det var uppenbart att det skulle innebära en betydande fördel för om en konflikt i inte eskalerade till kärnvapennivå. Geografiskt låg närmare Väst- , den förmodade krigsskådeplatsen, än , och hade större konventionella styrkor i central- regionen än Nato. Ett för prioriterat strategiskt problem från 1960- talet och blev därför att finna metoder att förstöra Nato:s kärnvapen innan de hunnit avfyras, en slags counterforce. Åtminstone hade fler kärnvapen än . slutet av sextiotalet började sovjetiska strateger arbeta med möjlig- heten att genom nukleärt angrepp mot Nato:s nukleära depåer, flygfält och operativa taktiska kärnvapen i förhindra Nato från att tillgripa sina kärnvapen. övade och planerade man också dylika attacker med konventionella styrkor som skulle luftlandsättas bakom fiendens linjer. I och med sin egen förbättrade förmåga och med utplaceringen av rörliga medeldistansmissiler typ SS 20 ansåg sig ha förut- sättningar att efter ett första icke-strategiskt kärnvapenangrepp från Nato ändå ha militär förmåga att genomföra ett andraslag med sin återstående kärnvapenstyrka. Mot denna bakgrund och i ljuset av en alltmer utbredd övertygelse om omöjligheten av att vinna ett kärnvapenkrig föreslog väst ett ömsesidigt åtagande att inte bli först med att använda kärnvapen, för att göra ett ensidigt, sovjetiskt, åtagande om icke-förstaanvändning. Dessa politiska initiativ hade därtill det transparenta motivet att spela på stämningar i och då i synnerhet , där både politiker och allmänhet i växande grad vände sig mot att omfattande kärnvapenanvändning skulle ske på tyskt territorium. Ett politiskt tryck på Nato att undvika konflikteskalering till kärnvapennivå spelade i händerna. Parallellt utvecklade den sovjetiska militärledningen olika varianter på konventionella an- grepp med omfattande utnyttjande av luftlandsättningsförband upp till divisions styrka (, OMG) att operera djupt bakom fiendelinjerna. Prioriterade mål för dessa operationer och för flygvapnet förblev Nato:s nukleära kapacitet. Massiva konventionella angrepp mot fiendens nukleära installationer skulle ersätta nukleära angrepp. Den situationen uppstod, paradoxalt nog, att utstationerade rörliga och precisa kärnvapen, SS 20, som man utvecklade en strategi för att vinna kriget endast med konventionella medel. Detta innebar emellertid inte att optionen om första användning av kärnvapen åsidosattes. Fram inrymde sålunda Warszawapaktsövningarna kärnvapenangrepp mot motsidans nukleära installationer. Av doku- menten framgår att fyra stora övningar åren 1981 1983 förutsatte kärnvapenanvändning av båda sidor. skulle dock tillgripa kärnvapen endast om man kunde observera att Nato förberedde ett första kärnvapenangrepp. Att tanken på enbart konventionellt krig (med konventionella angrepp mot motsidans nukleära installationer), som först om- nämndes i sovjetiska strategiska skrifter , började bli alltmer omfattad framgår av att till 1989, 13 övningar genomfördes utan att inrymma användning av kärnvapen medan, som nämnts, endast fyra övningar förutsatte kärnvapenanvändning. Eftersom Potsdamdokumenten inte är kompletta finns det ingen absolut garanti att inte fler övningar med kärnvapen företagits , men bilden är tydlig. Slutsatsen av det ovan förda resonemanget är att Warszawa- pakten i ett krigsfall hade ambitionen att rycka fram genom stora delar av utan att tillgripa kärnvapen. Det är dock klart att beredde sig för alternativet att selektivt och begränsat tillgripa kärnvapen, främst mot Nato:s kärnvapenkapacitet, medan det inte finns något i dokumentationen som tyder på ett omfattande eller totalt användande av den samlade kärnvapenarsenalen. Ej heller tycks man ha planerat för angrepp mot civila mål i . Kärnvapenangrepp skulle tillgripas an- tingen som ett förekommande slag om man observerade att Nato förberedde angrepp, eller som ett svar på en första-användning av Nato. Den sovjetiska militärledningen ansåg sig kunna utgå från att även efterhand sökte undvika kärnvapenanvändning, vilket bland annat tagit sig uttryck i Natobeslutet om treprocentig årlig tillväxt av försvarsbudgeten.163 Följden hade blivit en avsevärd förstärkning och modernisering av Västalliansens konventionella kapacitet. Den officiellt deklarerade defensiva karaktären av Warszawa- paktens militära strategi var i väsentliga delar skenbar. Av övnings- mönstret och framåt framgår visserligen att ett krig förutsatte ett angrepp av Nato. I planeringen förutsåg man dock några dagars förvarning inför ett Natoangrepp, vilken skulle möjliggöra för att blockera och snabbt inleda en motoffensiv djupt in i motståndarens territorium för att söka erövra större delen av . Det är sålunda ur svensk för- svarssynpunkt intressant att notera att inte förut- såg något Natoangrepp utan tydlig förvarning. Warszawapaktsdokumenten visar på ett avgörande sätt att och dess allierades stridskrafter var organiserade och övade för en omfattande offensiv i med ambitionen att till varje pris undvika strid på eget territorium och istället snabbt anfalla västerut. 163 SOU 1979:42. Djupangrepp skulle inledningsvis riktas mot norra och (). Från dessa framflyttade positioner skulle inledas kontinentalomfattande operationer, där Neder- länderna, , och stod näst i tur som angreppsmål. Få av de funna dokumenten pekade på defensiva operationer. Den övervägande delen av krigsplaneringen avsåg alltså offensiva operationer av olika slag. I ett dokument betonade den sovjetiska generalstabschefen att Warszawapakts- planeringen byggde på en angreppsorganisation och att en försvarsoperation endast förberetts som ett andra alternativ. Detta stred mot den officiellt deklarerade strategins defensiva karaktär. antog en ny strategi med klart defensiv inriktning. Så sent som vidhöll dock den sovjetiska militärledningen officiellt att strategin, ehuru defensiv, måste möjliggöra förintande motangrepp som skulle föra stridshand- lingarna till fiendens område. Det medgavs sålunda att den dekla- rerade defensiva styrkedispositionen inte skulle vara passiv. Den sovjetiska militärledningen spelade uppenbarligen på svårigheterna att göra en tydlig åtskillnad mellan defensiv motattack och en direkt offensiv kapacitet. Så sent som genomförde sin stora årliga manöver som en väsentligen offen- siv övning. Inför förhandlingarna med Nato om reduktionen av konventionella styrkor i (CFE), vilka inleddes , föreföll den sovjetiska försvarsledningen emellertid mer eller mindre motvilligt acceptera tanken på en mer defensiv styrke- disposition [defensive posture]. Det inledande djupangreppet mot och övades enligt Warszawapaktsdokumenten i detalj. En första anfalls- våg skulle riktas mot med syfte att nedkämpa befintliga Natostyrkor i och säkra ett brohuvud över Nord-Östersjökanalen för operationer västerut (och mot norr). Parallellt övades en offensiv maritim inriktning mot de danska öarna för att få kontroll över Östersjöutloppen. Enligt grund- läggande dokument skulle samlade flottstyrkor i inta Bält-Sund-zonen samt understödja operationer på marken. Härtill kom uppgiften att skydda bas- områdena och sjötransporterna längs . Invasionen av de danska öarna, främst , övades både med initial kärnvapeninsats, , och åren därefter utan kärnvapen. I övningsmönstret ingick angrepp på fientliga hangar- fartygsgrupp(er) i och samt eftersträvades luftherravälde över Bält- och . Sovjetisk, östtysk och polsk trupp skulle landstiga på medan Falster och Lolland skulle erövras av enbart östtyska förband. Invasionsstyrkor skulle före ett krigsutbrott samlas i sydöstra . Flygangrepp skulle av kriget riktas mot radaranläggningarna på , Mön, Falster och Lolland. Kombinerade sjö- och luftlandsättningar var tänkta att ske första dagens morgon på . ämnade man i flera av övningarna besätta med inledning den andra dagens morgon. Enligt vissa operativa planer skulle passeras och endast besättas i ett senare skede – Mön, Falster och Lolland skulle angripas på fjärde dagen. På sjätte dagen skulle erövringen av de danska öarna vara fullbordad och skulle danska hamnar och kustanläggningar kunna användas av Warszawapakts- flottorna. Det kan vara av intresse att notera att vid övningar och simulerade landstigningsoperationer, östtyskt attackdykarförband svarade för uppgiften att inleda landstigningen på de danska öarna.164 De östtyska truppernas uppgift var att på Nordflanken bryta in på västtyskt område och gå direkt mot för att följas av sovjetisk trupp som skulle driva offensiven vidare. De sovjetiska styrkorna skulle vara utrustade med taktiska kärnvapen att till- gripas om så behövdes, troligast mot Natobaser. Beträffande operationer i andra riktningar är det värt att notera att under vissa scenarier Warszawapakts- styrkorna skulle marschera genom , även under några scenarier, , utan hänsynstagande till dessa staters neutra- litet. I förutsättningarna för en krigsmaktsövning utgick från att inte heller Nato skulle komma att respektera neutralitet. Vad beträffar befarades sammandrabbningar med Nato:s sjöstridskrafter i södra , varefter Östersjöflottan skulle genomföra planerade landsättningsoperationer för att inta Östersjöinloppen och samverka med de mot riktade styrkorna. De forskare, främst tyska och danska som arbetat med efterlämnade dokument har inte i förutsättningar och krigsmaktsövningar funnit något som tyder på utvecklade 164 Samtal med Jaruzelski, , Säkerhetspolitiska utredningens arkiv. angreppsplaner riktade mot . En stående förutsättning vid manövrar och krigsfall har varit att , liksom , Öster- rike, , och skulle inta en neutral hållning. Men som också framgått tycks man inte ha tvekat att ignorera och kanske också neutralitet om krigs- situationen så skulle påkalla. Utredningen har inte heller för egen del funnit något i denna dokumentation som tyder på att skulle angripas av . Ur svensk synvinkel måste den brist på respekt för neutralitet, som angreppsplanerna mot – och i något fall – visar, ehuru kanske inte överraskande, lägga en ny dimension till värderingen av den svenska neutralitetspolitiken under det . är det värt att notera att och dess allierade, i inget av de övade eller planerade angreppsfallen i södra , och, i synnerhet , inklusive de danska öarna, förutsåg krigshandlingar mot svenskt territorium. Ej heller befarade man angrepp från . Eftersom de i det forna och funna dokumenten inte utgör en komplett sammanställning av övnings- och planerings- dokument utesluter detta inte att krigsfall inkluderande land- stigning mot kan ha förekommit bland dokumenten. Men eftersom de tillgängliga dokumenten konstituerar en bred bild av övningsmönster och tänkta krigsfall åtminstone avseende för en storkonflikt i utgör de tunga belägg för att i sina förberedelser inte räknade med att behöva avsätta resurser för landstigning eller luftlandsättning i , vilket också stämmer med vad den förre polske presi- denten Jaruzelski anförde i sitt samtal med utredaren. Jaruzelski deltog i alla ministermöten och toppmöten . Inte i något fall sade han sig kunna erinra sig att på allvar berörts eller tagits upp som ett problem. Utredningen har också gjort en översiktlig genomgång av dokument från Warzawa- paktens ministermöten. Inte någonstans fanns omnämnt. Detta utesluter givetvis inte att svenskt territorium eller terri- torialvatten skulle kunna komma att beröras av luftoperationer eller operationer från sida, beroende på utvecklingen av . Den samlade bedömningen måste emellertid bli att vid ett storanfall i måste ha inriktat sig på att använda merparten av sina Östersjöresurser, inklusive landstignings- och luftland- sättningsresurser att understödja angreppen mot norra Att skulle avsätta ytterligare resurser i detta sammanhang för invasionsföretag eller större mili- tära operationer mot förefaller mindre sannolikt. Som president framhållit gällde att de polska styrkorna, i vad avsåg , var inriktade på och Natoland. Han tog det emellertid som självskrivet att som enda Warszawapaktsland som hade kärnvapen, vilket gav landet särskilda privilegier, planerade vissa ting själva och bevarade i egna kassa- skåp. Det torde sålunda vara givet att det i de sovjetiska militära arkiven, som utredningen inte fått tillgång till, kan finnas någon form av planering riktad mot . 4.11962 års amerikanska riktlinjedokument om beslutade den nyutnämnde amerikanske presidenten att () skulle avskaffas. OCB hade under den tidigare presidenten verkat som ett samordnings- och planeringsorgan inom det nationella säkerhetsrådet (NSC) och producerat policy- papper för ett stort antal länder och regioner, däribland och de övriga nordiska länderna. NSC-dokumentet 6006/1, U.S. Policy toward (, and ), som redovisades av i betänkandet Om kriget kommit (SOU 1994:11), var ett exempel på den typ av riktningsgivande dokument vilka hade varit avsedda att ge ledning till den amerikanska administrationens verksamhet i vad avsåg amerikansk politik i och gentemot . beslut innebar att funktionen som utrikes- och säkerhetspolitiskt samordnings- och planeringsorgan istället skulle flyttas över till den amerikanske utrikesministern och State Department, där de regionala byråcheferna [assistant secretaries] fick i uppgift att bereda nya riktlinjedokument för respektive länder. Under bered- ningsprocessen skulle även andra berörda myndigheter, inklusive NSC i speciellt känsliga fall, konsulteras. Denna process pågick och resulterade i ett stort antal nya policydokument.1 Inom det amerikanska (), en underavdelning till (), påbörjades tämligen omgående efter presidentens beslut arbetet med ett nytt riktlinjedokument för . förelåg ett första utkast och ett drygt halvår senare godkändes slutligen dokumentet 1 Memorandum from , Foreign Policy and Operations Guidelines, undated, NARA2, RG 59, Policy Guidelines 1961-66, 67D396, box 1. formellt som riktlinje för amerikansk politik mot . Det nya dokumentet, med titeln and Operations – , ersatte NSC 6006/1 vilket alltså inte ägde giltighet längre än två år.2 Riktlinjedokumentet avseende var vid färdigställandet klassificerat som hemlig [SECRET] och bestod av fem delar på sammanlagt 19 sidor. Den första delen utgjordes av en kort policyförklaring [basic approach] som behandlade säkerhetspolitiska situation och en bedömning av de primära amerikanska intressena i området. I den andra delen tecknades en bakgrundsbeskrivning av förhållandena i med fokus på politiska, ekonomiska, militära och vetenskapliga faktorer. Efter denna bakgrund övergick diskussionen till vilka målsättningar [objectives] som hade gentemot . Här märks ambitioner att bevara de goda relationerna mellan länderna på alla områden, att stärka förmåga att motstå påtryckningar från samt att underlätta för fortsatta nordiska kontakter och en liberal handels- politik. Den fjärde delen slog fast på vilket sätt skulle förverkliga de uppställda målen i del tre. Här fanns en uppdelning på de politiska, ekonomiska, militära och vetenskapliga områdena. Politiskt var främsta handlingslinje även fort- sättningsvis att i fredstid respektera den traditionella svenska neutralitetspolitiken, medan man i händelse av krig ämnade påverka i riktning mot en politik som harmoniserade med väst- världens målsättningar och strategi. Vad gällde den militära sidan var ambitionen från amerikansk sida att bevara det starka svenska försvaret genom att tillåta export av moderna vapensystem, med undantag av kärnvapen. I den sista delen fanns planer och hand- lingslinjer för vissa tänkbara scenarier [contingencies] såsom en sovjetisk aggression riktad mot , enskilt eller som en del av ett större angrepp, samt en sovjetisk aggression riktad mot . Nedan finns en fördjupad analys av innehållet rikt- linjedokument och dess säkerhetspolitiska konsekvenser.3 Det amerikanska dokument avseende som kortfattat introducerats ovan godkändes av Secretary of State, , och tjänade därefter som den gällande 2 Memorandum entitled , 6 1962, NARA2, RG 59, Policy Guidelines 1961-66, 67D396, box 13. Detta PM är en 6-sidig översikt av de förslag till ändringar som inkommit från nämnda departement och myndigheter.