sou · GQB31d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Även arbetsgivarens kostnader för sjuklön blir genom den nya bestämmelsen i 5 kap. 3 a § SkL en ersättningsgill tredjemansskada. 1 § Skadestånd med anledning av personskada kan jämkas, om den skade- lidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Skadestånd till förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till rattfylleri eller grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan skadestånd som avses i 5 kap. 2 § också jämkas, om den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. Skadestånd med anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada kan jämkas, om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. Ersättning till arbetsgivare enligt 5 kap. 3 a § kan jämkas om den anställde har medverkat till skadan på sätt som anges i första stycket eller om vållande på arbetsgivarens sida har medverkat till skadan. Jämkning av skadestånd enligt första, andra eller tredje stycket sker efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. En princip i svensk rätt är att skadestånd för personskada kan jämkas på grund av medvållande endast om den skadelidande själv på visst sätt har medverkat till sin skada. Vid skadeståndskrav av efterlevande till en omkommen person kan dock jämkning ske om den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. Som kommittén har konstaterat i avsnitt 7.7.2 bör det inte komma i fråga att arbetsgivaren ges en rätt till återkrav av hela sjuklönen i de fall arbetstagaren uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan och därför själv får vidkännas en jämkning av skadeståndet. Har arbetsgivaren eller någon som denne ansvarar för varit medvållande till den anställdes skada bör ersättningen till arbetsgivaren också kunna jämkas. Denna situation skiljer sig inte från andra fall där någon medverkat till sin egen ekonomiska förlust. Här finns det inte 1 Jfr prop. 2000/01:68 s. 31. skäl att begränsa jämkningsmöjligheten till fall då sådant medvållande är uppsåtligt eller grovt vårdslöst. Paragrafen har kompletterats i enlighet med vad nu sagts. 4 § Skall två eller flera ersätta samma skada, svarar de solidariskt för skadeståndet, i den mån ej annat följer av att begränsning gäller i den skadeståndsskyldighet som åvilar någon av dem. Vad de solidariskt ansvariga har betalat i skadestånd skall slutligen för- delas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till grunden för skade- ståndsansvaret, graden av vållande på ömse sidor samt omständigheterna i övrigt. I det nya andra stycket regleras den slutliga fördelningen av det solidariska ansvaret mellan de skadeståndsskyldiga. Avgörande blir en skälighetsbedömning där omständigheterna i det enskilda fallet spelar en väsentlig roll. I paragrafen anges vissa speciella faktorer som i särskild grad bör påverka prövningen. Vad som i första hand skall beaktas är grunden för ansvaret, dvs. om skadeståndsansvar föreligger på grund av eget eller annans vållande eller enligt någon regel om strikt ansvar. En rimlig ut- gångspunkt är att det slutliga ansvaret bör läggas på den som själv har varit vållande till skadan framför den som endast svarar för annans vållande. Det finns dock inte alltid skäl att göra skillnad mellan ansvar för eget och för annans vållande. Om oaktsamhet föreligger hos ledningen av ett företag, hos andra anställda eller på båda håll kan vara svårt att urskilja. Det ligger då nära till hands att enbart fästa vikt vid att ansvaret grundas på vållande inom företaget. När vållande föreligger på båda sidor eller båda sidor svarar strikt utan att oaktsamhet förekommer på något håll bör som huvudregel ansvaret fördelas lika. När mera graverande förhållanden förekommit hos personer i ansvarig ställning kan det dock vara rimligt att lägga större del av ansvaret på denna sida. Om en part svarar för vållande hos en entreprenör eller annan självständig medhjälpare eller dennes folk är det naturligt att ansvaret slutligen får läggas på medhjälparen. Om vållande förekommit bara på ena sidan medan den andra parten bär strikt ansvar bör den senare i allmänhet kunna återkräva utbetalat skadestånd av den vållande. Om den strikt ansvarige bedriver en farlig verksamhet kan det emellertid finnas skäl att låta den farliga verksamheten delvis bära risken. Detta kan motiveras av att lagstiftaren funnit att verksamheten skall bära ett skärpt ansvar för uppkommande skador.2 Kan man också konstatera vållande inom det 2 Jfr 10.2.2 om regress från trafikförsäkringen. företag som svarar strikt förefaller det rimligt att låta detta bära större delen av skadan. Man kan då säga att två faktorer talar till företagets nackdel. I lagtexten nämns vidare graden av vållande på ömse sidor. Har uppsåt förekommit hos bara en av de ansvariga står det klart att ansvaret slutligen bör stanna på denne. Om båda parter uppsåtligen samverkat till skadan kan det finnas anledning till en mera nyanserad bedömning.3 Förutom det allvarliga i de begångna gärningarna på ömse sidor kan det också finnas skäl att beakta andra omständigheter som t.ex. i vems intresse handlingen företagits. Också om en oaktsamhet på ena sidan är avgjort mera allvarlig än på motsidan kan detta påverka bedömningen. I många situationer kan orsakssambandet spela en viktig roll för fördelningen. Handlandet på ena sidan kan framstå som den av- görande faktorn i skadeförloppet medan den medansvarige visserligen bidragit till skadan men på ett mindre direkt vis. Det kan då förefalla rimligt att låta den som medverkat mest aktivt svara för större delen av skadeståndet. Slutligen nämns omständigheterna i övrigt. Som tidigare utvecklats finns möjlighet att ta hänsyn till förhållanden av skilda slag som bidrar till att en viss fördelning framstår som rimlig. Härvid bör försäkringsförhållandena bara i mera speciella fall få påverka bedömningen. Den omständigheten att en av de ansvariga har an- svarsförsäkring bör normalt inte medföra att han behandlas annor- lunda än en medansvarig som saknar försäkringsskydd. Det hindrar dock inte att man undantagsvis kan ta hänsyn till att regresskrav drabbar en medansvarig särskilt hårt, även om inte skadeståndet är oskäligt betungande på sätt som anges i 6 kap. 2 § SkL. Ett exempel är när staten och en enskild person solidariskt svarar för en skada som inte går att täcka genom försäkring. Det kan då förefalla väl strängt att låta staten återkräva hela beloppet av den enskilde på grund av att han gjort sig skyldig till vållande eller i särskild grad kan anses ha medverkat till skadan. Ett annat sådant fall kan vara när en tonåring saknar försäkringsskydd på grund av att hans föräldrar försummat att skaffa en ansvarsförsäkring som täcker ansvaret för hemmavarande barn. Det är inte alltid rimligt att låta föräldrarnas försumlighet gå ut över barnen när de utsätts för regresskrav från ett försäkringsbolag. Fördelningsregeln gäller också ansvar i kontraktsförhållanden, om inte annat framgår av avtal mellan de solidariskt ansvariga.4 3Jfr NJA 1937 s. 264. 41 kap. 1 § SkL. Vad angår det fallet att flera än två svarar solidariskt för en skada, bör fördelningen mellan dem ske efter samma linjer som har angetts. Återkrav mot medansvarig bör i första hand ske endast upp till det belopp som denne svarar för enligt den slutliga fördelningen i enlighet med de principer som följer av 1 kap. 2 § andra stycket skuldebrevslagen.5 I allmänhet bör man vid en fördelning efter de angivna riktlinjerna kunna komma fram till ett resultat som ter sig rimligt från olika synpunkter. Skulle det slutliga ansvaret för någon av de medansvariga ändå framstå som oskäligt betungande kan jämkning ske med stöd av 6 kap. 2 § SkL. 12.2Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410) 12 § Trafikskadeersättning med anledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har med- verkat till skadan. Ersättning till förare som har gjort sig skyldig till rattfylleri eller grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan ersättning som avses i 5 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) också jämkas, om den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. Trafikskadeersättning med anledning av sakskada kan jämkas, om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. I fall som avses i 10 § andra stycket skall sådan medverkan till sakskada anses föreligga, om vållande i samband med förandet av det skadade fordonet eller det fordon varmed den skadade egendomen befordrades eller bristfällighet på fordonet har medverkat till skadan. Vidare skall i fall som avses i 11 § tredje stycket sådan medverkan till sakskada anses föreligga, om vållande i samband med spårdriften eller bristfällighet i någon anordning för denna har medverkat till skadan. Ersättning till arbetsgivare enligt 5 kap. 3 a § skadeståndslagen kan jämkas om den anställde har medverkat till skadan på sätt som anges i första stycket eller om vållande på arbetsgivarens sida har medverkat till skadan. Jämkning enligt första, andra eller tredje stycket sker efter vad som är skäligt med hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. I 12 § trafikskadelagen har motsvarande ändringar gjorts som i 6 kap. 1 § SkL. 5 Jfr SOU 1975:103 s. 186. 12.3Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413) 5 § Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1–3 och 4–5 §§ skadeståndslagen (1972:207). Livränta betalas dock endast när ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning. Livränta värdesäkras enligt lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor. Brottsskadeersättning med anledning av kränkning bestäms enligt 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen. Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen. I fråga om brottsskadeersättning tillämpas också 6 kap. 3 § skade- ståndslagen. Rätten till brottsskadeersättning faller dock inte bort, om en ansökan om ersättning före dödsfallet gjorts hos . Som anförts i avsnitt 4.4.6 bör brottsskadeersättning inte utgå till arbetsgivaren. Hänvisningen till 5 kap. 1–5 §§ SkL i denna paragraf har ändrats så att den inte omfattar 5 kap. 3 a § . 12.4Förslaget till lag om ändring i patientskadelagen (1996:799) 9 § När patientskadeersättning bestäms avräknas ett belopp om en tjugondedel av det basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gäller när ersättningen bestäms. Avräkning görs i första hand från annan ersättning än som avses i 5 kap. 3 a § skadeståndslagen (1972:207). Som redovisats i avsnitt 7.7.2 har kommittén funnit att arbetsgivarens rätt till ersättning inte bör begränsas genom den självrisk som avräknas från patientskadeersättningen. 9 § patientskadelagen har ändrats så att detta kommit till uttryck i bestämmelsen. 12.5Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) 15 kap. Om befordran av passagerare och gods 27 § Krav på ersättning för personskada eller försening av passagerare får framställas endast 1. av passageraren eller dennes rättsinnehavare 2. vid dödsfall, av den som har rätt till skadestånd enligt 5 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) 3. av arbetsgivare som har rätt till ersättning enligt 5 kap. 3 a § skade- ståndslagen. Även när det gäller krav på ersättning för personskada enligt sjölagen bör arbetsgivaren beredas möjlighet till kompensation för utgiven sjuklön. Paragrafen har ändrats så att detta blir möjligt vilket medfört vissa redaktionella ändringar av bestämmelsen. 12.6Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1991:1395) om försäkring mot kostnader för sjuklön enligt 17 § lagen (1991:1047) om sjuklön 14 a § Om ersättning för sjuklön betalats ut från försäkringen inträder för- säkringskassan intill det utbetalade beloppet i arbetsgivarens rätt till ersätt- ning enligt 5 kap. 3 a § skadeståndslagen (1972:207). I enlighet med vad som angetts i avsnitt 7.7.2 föreskrivs här att för- säkringskassan har regressrätt för vad som utgivits från en försäkring mot kostnader för sjuklön. 12.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkringsavtal 25 § Vid skadeförsäkring inträder försäkringsgivaren i den försäkrades rätt till skadestånd med anledning av skadan, i den mån denna omfattas av för- säkringen och ersätts av försäkringsgivaren. Detsamma gäller vid olycksfalls- eller sjukförsäkring i fråga om ersättning för sjukvårdskostnader eller andra utgifter och förluster som försäkringsgivaren har åtagit sig att ersätta med det verkliga beloppet. Vid personförsäkring får försäkringsgivaren inte kräva tillbaka försäk- ringsersättning utöver vad som följer av första stycket från den som fram- kallat försäkringsfallet eller annars är ersättningsskyldig med anledning av detta. Försäkringsvillkor av annan innebörd är utan verkan. 1.Denna lag träder i kraft den . 2.I stället för 25 § första stycket i den nya lydelsen gäller äldre bestäm- melser för försäkringar som har meddelats före ikraftträdandet. 3.I stället för 25 § andra stycket i den nya lydelsen gäller äldre bestäm- melser om försäkringsfallet har inträffat före ikraftträdandet. 25 § FAL ges enligt avsnitt 9.9 ett nytt innehåll och det första stycket innebär att försäkringsbolagen får full regressrätt vid skadeförsäkring och för sådan ersättning enligt olycksfalls- och sjukförsäkring som utgår för verklig förlust. Inget hindrar dock att bolagen inskränker regressrätten genom avtalsvillkor eller regressöverenskommelser. Det andra stycket innebär att det blir förbjudet att regressa vid sådan personförsäkring som är summaförsäkring, inbegripet livför- säkring. Bestämmelsen är – till skillnad från vad som gäller – tvingande. Övergångsbestämmelserna till första stycket innebär att äldre lag- stiftning fortfarande gäller för försäkringsavtal som träffats före ikraftträdandet. Detta torde i de flesta fall inte innebära någon större förändring eftersom flertalet avtal om skadeförsäkring innehåller villkor om full regressrätt. Sådana villkor påverkas inte av den ändrade regleringen. Skulle försäkringsavtalet inte innehålla någon särskild bestämmelse i ämnet fortsätter den äldre lagregeln att vara tillämplig till dess att avtalet ändras. Om avtalet innebär att regress- rätten är inskränkt kan försäkringstagaren tänkas ha intresse av detta förhållande, t.ex. då skadan vållats av någon som han själv aldrig skulle vilja kräva på skadestånd. Med tanke på sådana fall bör inskränkningen gälla . Vad gäller det andra stycket medför övergångsbestämmelserna att om försäkringen har meddelats före ikraftträdandet men skadan in- träffar efteråt så är det inte möjligt att framställa regresskrav från en summaförsäkring även om villkoren skulle medge detta. 12.8Förslaget till lag om ändring i lagen (1922:382) angående ansvarighet för skada i följd av luftfart Förslaget enligt avsnitt 10.5 innebär att 8 § skall upphöra att gälla och vid regress mellan flera skadeståndsskyldiga tillämpas i stället 6 kap. 4 § andra stycket SkL. 12.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1933:269) om ägofred 5 kap. Om skadestånd samt om rätt att bättra annans hägnad och att intaga annans hemdjur 47 § Kommer någons hemdjur olovligen in å annans ägor och gör därå skada, vare djurets ägare pliktig ersätta skadan, ändå att han ej är därtill vållande. Vad nu stadgats om ägare till hemdjur gälle ock den, som mottagit djuret till underhåll eller nyttjande. Förslaget enligt avsnitt 10.5 innebär att första stycket andra meningen skall upphöra att gälla och vid regress mellan flera skade- ståndsskyldiga tillämpas i stället 6 kap. 4 § andra stycket SkL. 12.10Förslaget till lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter 6 § Skada som orsakas av hund skall ersättas av dess ägare, ändå att han ej är vållande till skadan. Vad nu stadgats om ägare till hund gälle ock den som mottagit hunden till underhåll eller nyttjande. Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för skada som orsakas av en tjänstehund när en polisman använder den i tjänsten, om den skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att ingripa mot honom. Vid tillämpningen av tredje stycket skall med polisman likställas sådan vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla ordning. Förslaget enligt avsnitt 10.5 innebär att första stycket andra meningen skall upphöra att gälla och vid regress mellan flera skade- ståndsskyldiga tillämpas i stället 6 kap. 4 § andra stycket SkL.