sou · GQB387d1 · 2003-01-01 00:00:00 — De vänsterrevolutionära organi- sationerna sökte även och inte utan framgång att kanalisera arbeta- res missnöje med löner och arbetsvillkor, vilket ledde till en våg av vilda strejker . På liknande sätt arbetade flera av orga- nisationerna bland värnpliktiga under grundutbildning med ten- denser till disciplinupplösning vid de militära förbanden som följd. KFML/SKP – och inledningsvis även KFML(r) – misstänktes er- hålla ekonomiskt stöd från . Flera av organisationerna hade kontakter med företrädare för utländska terroriströrelser. Många inom säkerhetstjänsterna tolkade denna radikaliserings- våg som en ny konspirativ strategi från den kommunistiska världen som gick ut på att genom subversiva medel söka skapa kaos i sam- hället och därigenom undergräva den demokratiska samhällsord- ningen och försvaga västmakternas militära kapacitet. De betrakta- de därför de vänsterrevolutionära rörelserna som ett hot mot rikets säkerhet. fram till omkring var det hotet om en inre omvälvning som stod i förgrunden. Det fanns dock de inom säkerhetstjänsterna som intog en mindre alarmistisk attityd till si- tuationen. Redan organisationernas programmatiskt revolutionära karaktär motiverade enligt kommissionens uppfattning säkerhetstjänsternas uppmärksamhet. Några konkreta belägg för misstankarna om brottsliga förberedelser för en våldsam omstörtning av samhället, t.ex. i form av vapenutbildning eller vapenlager, kunde inte påträf- Men uppmaningarna till medlemmarna att fullgöra värnplikt som mönstersoldater gav vid handen att organisationerna tänkte i sådana banor. Organisationernas strävanden att skapa oro på ar- betsmarknaden kunde uppfattas som ett sätt att åstadkomma ett kaos ur vilket en revolutionär situation skulle kunna uppstå. Och i ett mer långsiktigt perspektiv fanns risken för att en kris- eller krigssituation skulle utnyttjas för revolutionär verksamhet. Också säkerhetstjänsternas oro för att svenska vänsterextremister skulle hjälpa utländska terrorister, t.ex. med passhandlingar, framstår som befogad. Särskilt KFML(r) intog en ambivalent inställning till ter- rorn som medel. noterar kommissionen att säkerhets- tjänsternas hotbild innehöll schablonartade och överdrivna inslag. Man tycks således överskattat dessa gruppers styrka och med- lemstal och mycket av det som säkerhetstjänsterna beskrev som in- filtration kan i själva verket betraktas som legitim politisk verk- samhet. undergick säkerhetstjänsternas hotbild såvitt avsåg de vänsterextremistiska organisationerna en viss förskjutning. Risken för att dessa organisationer under freds- förhållanden skulle söka skapa kaos och iscensätta en revolution tonades ned. Men alltjämt bedömdes de kunna bli farliga i krig. För säkerhetstjänsterna var det därför angeläget att söka förhindra att vänsterextremister placerades i säkerhetskänsliga befattningar, så mycket mer som man ansåg sig ha indikationer på infiltrationsför- sök. Kommissionen finner inte heller skäl att invända mot rimlig- heten i denna hotbild, som väsentligen byggde på organisationernas egna uttalade syften. Den nu angivna hotbilden bestod ända sena- re del, oavsett att de vänsterextremistiska organisationerna förde en tynande tillvaro. Trots att SKP första hälft började bekänna sig till demokratiska metoder dröjde det innan regeringen efter framställning från säkerhetspolisen av- förde partiet från förteckningen över de organisationer som det ålåg säkerhetspolisen att ägna särskild uppmärksamhet. Rimligtvis borde en fortlöpande bearbetning och analys av uppgifterna om partiet ha kunnat leda fram till en sådan framställning i varje fall . Först avfördes KPML(r) och det trotskistiska (tidigare RMF/KAF) från för- teckningen, fastän säkerhetspolisen då avskrivit dem som hot mot rikets säkerhet. Kommissionen finner detta dröjsmål förvånande. Det moskvatrogna APK, som bildades som en utbrytning ur VPK , kom inte att tas upp i den nämnda förteckningen trots en programmatiskt revolutionär inställning. Partiföreträdares kontakter med öststatsdiplomater föranledde emellertid misstankar om brott mot rikets säkerhet. Säkerhetspolisen antog också, sanno- likt på goda grunder, att partiet åtnjöt ekonomiskt stöd från Sov- jetunionen. APK ansågs också ha tagit över Svenska Fredskom- mittén som tillsammans med andra fredsorganisationer drev frågor om nedrustning, kärnvapenmotstånd och stöd till befrielserörelser. Säkerhetstjänsterna uppfattade att detta var ett ut- tryck för en sofistikerad sovjetisk subversionsverksamhet. Några säkra belägg för detta kunde man dock inte finna. I och med Sov- jetunionens sammanbrott ansågs naturligtvis risken för att de svenska fredsrörelserna skulle utnyttjas av främmande makt dras- tiskt ha minskat. Först i och med avslöjandet av att svenska anarkister varit in- blandade i förberedelser för att kidnappa statsrådet och annan allvarlig kriminalitet kom säkerhetspolisen att betrakta anarkistiska grupper som ett hot mot rikets säkerhet. första hälft tonades hotet från anarkisterna ned för att sedan åter aktualiseras med an- ledning av husockupationer, kravallartade demonstrationer, vanda- lism och sabotage. Efter hand tillkom aktioner av militanta djur- rättsaktivister och andra autonoma nätverk. Särskilt s.k. antifascis- ter och miljöaktivister har utgjort problem, inte minst från ord- ningspolisiär synpunkt. I Göteborgskravallerna i samband med hörde anarkistiska anti-globalister till de särskilt aktiva. Anarkisterna anses inte utgöra något egentligt hot mot rikets säkerhet. Däremot sätter de genom våld, hot och skade- görelse andras hälsa, egendom och grundlagsskyddade rättigheter, t.ex. yttrande- och demonstrationsfriheten, i fara. bedömde säkerhets- tjänsterna de högerextremistiska rörelserna som väsentligen betydel- selösa som hot mot rikets säkerhet. Det hindrade inte att säker- hetspolisen ansåg att var en ytterst våldsbenägen rörelse. Säkerhetstjänsterna tycks ha överraskats av framväxten av nya nazistiska och främlingsfientliga grupperingar. Flera personer med anknytning till sådana grupperingar begick mycket all- varliga brott t.ex. i form av grovt våld mot invandrare och me- ningsmotståndare. Någon reell fara för rikets säkerhet anses dock dessa grupper inte utgöra, eftersom de inte kan påräkna något all- mänt stöd och är dåligt organiserade. Enligt kommissionens me- ning brast säkerhetstjänsterna i uppmärksam- het såvitt avsåg de högerextremistiska organisationerna. Säkerhetstjänsterna hade uppenbara svårigheter att få något grepp om (), vilket låter sig förklaras bl.a. av partiets växlande uppfattningar i olika frågor. Teorier fram- fördes om att partiet erhöll ekonomiskt stöd från främmande makt, oklart vilken. Partiet väckte mest uppmärksamhet genom den hat- kampanj som drevs mot statsminister . bedöms det knappast ha något inflytande. Kapitel 7 Säkerhetspolisens författningsskyddande verksamhet Kapitlet behandlar säkerhetspolisens författningsskyddande verk- samhet. De metoder som säkerhetspolisen har använt sig av för att skaffa information redovisas med tonvikt på de integritetskränk- ningar de kan innebära. Det konstateras att inre och yttre spaning liksom användandet av förtroliga meddelare inte är författningsre- glerade, ehuru de båda senare inhämtningsmetoderna kan innebära och i vissa fall har inneburit allvarliga intrång i den personliga in- tegriteten. Kommissionen har påträffat flera fall där ett urskilj- ningslöst inhämtande av kränkande uppgifter förekommit. An- vändningen av förtroliga meddelare kan också i andra hänseenden vara problematisk. En av säkerhetspolisens mest betydelsefulla inhämtningsmetoder har varit hemlig teleavlyssning. telefon- avlyssnades ett antal ledande svenska kommunister. Brottsmisstan- ken var regelmässigt spioneri. och var det i stället främst personer inom den revolutionära vänstern, särskilt inom KFML/SKP och KFML(r), som utsattes för telefonkontroll. Brottsmisstankarna torde i dessa fall i regel ha avsett förberedelse eller stämpling till uppror. Avlyssningen riktades inte endast mot de misstänktas hemtelefoner utan i flera fall också mot telefoner på deras arbetsplatser. och en rad andra organisationer och företag med anknytning till partiet kom härigenom att avlyssnas. Detsamma gällde kontorstelefoner i åtskilliga av KFML/SKP:s och KFML(r):s lokaler liksom telefoner hos till dessa organisationer mer eller mindre fast anknutna verksamheter i och . Avlyssningsoperationerna pågick ofta , i vissa fall . Inte i något fall ledde de till åtal. got fall ledde de till åtal. förekom några enstaka fall av telefonavlyssning mot högerextremister med anledning av allvarliga brottsmisstankar; dock kom inga åtal till stånd. har säkerhetspolisen fått tillstånd till hemlig teleavlyssning mot ett stort antal personer inom högerextremistis- ka, anarkistiska och autonoma miljöer. Brottsmisstankarna har främst avsett olovlig kårverksamhet. I flera fall har de ofta mycket långvariga telefonavlyssningarna lett till åtal för grov brottslighet men inte i något fall för det i samman- hanget lindrigare brottet olovlig kårverksamhet. Syftet med telefonavlyssningen mot kommunister och andra vänsterrevolutionärer torde inte i första hand ha varit att få bevis mot de misstänkta för att kunna väcka åtal. Av större betydelse var den överskottsinformation som avlyssningarna genererade. Övervakningen hängdes upp på en viss person för att så långt som möjligt kunna kartlägga den miljö inom vilken han eller hon var verksam och som man uppfattade som ett hot mot rikets säkerhet. Allt som ansågs vara av betydelse för säkerhetspolisens verksamhet togs till vara och samlades dels i fiktiva, ämnesinriktade meddelarakter, dels i berörda sak- och per- sonakter. Uppgifterna registrerades också i stor utsträckning i sä- kerhetspolisens centralregister och kunde därmed utnyttjas vid personalkontroll. På detta sätt kom tusentals personer att beröras av telefonavlyssning, trots att antalet meddelade till- stånd aldrig varit särskilt stort. De avlyssningsoperationer som ägt rum har närmast en brottsförebyggande karaktär. Av allt att döma används brottsrubriceringen olovlig kårverksam- het närmast som ett verktyg för att få till stånd hemlig teleavlyss- ning mot personer och grupper som är starkt misstänkta för någon form av våldsinriktad kriminalitet, men där det inte finns lagliga förutsättningar för sådan avlyssning på annan grund. Enligt kom- missionens mening har brottsrubricering olovlig kårverksamhet i många fall kommit att tillämpas i situationer där brottsrekvisiten inte är uppfyllda. Detta strider mot den grundläggande principen att strafflag skall tolkas restriktivt. Självfallet är detta inte godtag- bart. Kommissionen riktar skarp kritik mot det sätt som bestämmel- serna om telefonavlyssning kommit att tillämpas. Hemlig teleav- lyssning innebär ett allvarligt intrång i den personliga integriteten. Det ligger i sakens natur att intrånget blir särskilt allvarligt när av- lyssningen, som i flera av de här aktuella fallen, tillåts fortgå . En annan aspekt av stor betydelse är att intrånget ofta kommer att drabba även andra än den person som är föremål för misstanke. Än känsligare är det naturligtvis då telefoner som utnyttjas inte endast av den misstänkte och hans närmaste avlyss- nas, exempelvis telefoner och telefonväxlar i politiska organisatio- ners expeditioner och andra samlingslokaler. I dessa fall riskeras rätten att bedriva politisk verksamhet och den grundlagsfästa åsiktsfriheten för ett stort antal personer. Och det är fråga om avlyssning av telefoner hos tidningsredaktioner aktualiseras förhål- landet till tryckfrihet och meddelarskydd, som ju är grundlags- skyddade i viktiga hänseenden. Domstolarnas tillämpning av bestämmelserna har haft en avgö- rande betydelse för rättsutvecklingen på detta område. Det är påfal- lande att domstolarna i många fall låtit telefonavlyssningen pågå utan att det framkommit något som kunnat läggas till grund för ett åtal eller ens inneburit att misstankarna stärkts. Domstolarna har i många fall inte i tillräcklig utsträckning levt upp till sin uppgift att vara ett värn för den enskildes rätts- trygghet. Detta är ägnat att inge starka betänkligheter. måste det framhållas att domstolarna haft begränsade möjligheter att tränga in i det företedda materialet med avseende på sådant som källornas tillförlitlighet och misstankarnas rimlighet. I dessa hänse- enden har de i praktiken varit helt hänvisade till åklagarna och sä- kerhetspolisen. Dessa myndigheter har också de ett ansvar för att den enskildes intresse inte träds för när. Någon strävan efter objek- tivitet är emellertid ofta svår att finna särskilt i äldre promemorior från säkerhetspolisen. Tvärtom kan man i en del fall konstatera att uppgifter från meddelare som bedömts som ej helt tillförlitliga spe- lat en framträdande roll i motiveringarna. Åklagarna har antingen inte trängt tillräckligt djupt i materialet eller också i alltför hög grad solidariserat sig med de polisiära bedömningarna. Tillsyns- myndigheterna JO och JK har genom att inte reagera mot rättsut- vecklingen sanktionerat denna. Enligt kommissionens uppfattning föreligger inte någon rätt för säkerhetspolisen att utnyttja överskottsinformation i syfte att mer allmänt kartlägga en säkerhetshotande grupp eller organisation. Det kan visserligen vara svårt att dra gränsen mellan vad som är att hänföra till en brottsutredning och vad som klart faller utanför denna. En ganska generös tolkning av förundersökningsbegreppet kan vara motiverad i dessa sammanhang. Detta kan emellertid inte tas till intäkt för att det skulle vara tillåtet att ta till vara allsköns uppgifter om de övervakade organisationerna och deras medlem- mar och sympatisörer. Säkerhetspolisen har här, enligt kommissio- nens mening, låtit effektivitetshänsyn gå före det integritetsskydd som lagstiftningen tillförsäkrat medborgarna. Kommissionen har i sitt arbete funnit belägg för att hemlig telefonavlyssning använts för att samla in material om personer som inte är relevanta i den förundersökning som föranlett telefonkontrollen. Dessa uppgifter har i tusentals fall samlats i fiktiva meddelarakter på ett sätt som saknar stöd i lag. Särskilt allvarligt är detta när överskottsinforma- tionen lämnats ut i samband med personalkontroller som i exem- pelvis Leanderfallet. I detta och andra fall har själva rättsgrunden för personalkontrollsystemet underminerats. Den användning av överskottsinformation som förekommer inom författningsskyddets område står enligt kom- missionens uppfattning mindre väl i överensstämmelse med lag- stiftningen. Som framgått används hemlig teleavlyssning numera främst i brottsförebyggande syfte. Något egentligt utrymme för att med hjälp av hemlig teleavlyssning förebygga brott ger emellertid inte lagreglerna. finner kommissionen anledning att framhålla att reglering av förutsättningarna för hemlig teleavlyssning är mindre väl anpassad till säkerhetspolisens huvuduppgift, som är att förebygga brott mot rikets säkerhet. Säkerhetspolisen har även använt sig av postkontroll, om än i långt mindre utsträckning än telefonavlyssning. Kommissionen har inte påträffat några anmärkningsvärda förhållanden i samband här- med. Vid sidan av den egentliga postkontrollen har det förekommit att posttjänstemän fungerat som meddelare till säkerhetspolisen och rapporterat om t.ex. vilka personer som prenumererat på tid- ningar som getts ut av extremistiska organisationer. Det kan ifråga- sättas om inte vissa posttjänstemän visat säkerhetspolisen ett till- mötesgående som inneburit brott mot den tystnadsplikt som ålegat dem. Säkerhetspolisen har vid ett antal tillfällen använt sig av hemlig avlyssning med användning av tekniska hjälpmedel, s.k. buggning, inom ramen för den författningsskyddande verksamheten. första hälft torde ett stort antal kommunistiska möten ha buggats. Och riktades buggningsoperatio- ner mot bl.a. FNL-rörelsens kontor i och en i . Först blev förfarandet straffbart som olovlig avlyssning. Därefter har, såvitt framkommit, buggning inte använts inom författningsskyddet. Säkerhetspolisen har också inhämtat uppgifter genom signalspa- ning. Inom författningsskyddet har denna metod använts främst mot samtal över walkie talkies i samband med övervakning av de- monstrationer som förväntas bli våldsamma. Men även trafik från äldre typer av mobiltelefoner och trådlösa hemtelefoner som be- fordrats via radiovågor har utsatts för avlyssning med användning av scanners. Visserligen torde sådan avlyssning inte vara straffbar enligt . Det kan dock diskuteras om inte bestämmelsen om rätt till skydd för korrespondens i den europeiska konventio- nen om mänskliga rättigheter innefattar begränsningar i möjlighe- ten att övervaka sådan teletrafik som inte är ledningsbunden. Säkerhetspolisen har haft ett nära samarbete med sina motsvarigheter i andra nordiska länder. Inom ramen för detta samarbete har informationer utväxlats bl.a. om ytterlighetsorgani- sationer på vänster- och högersidan och om medlemmar i och sym- patisörer med sådana organisationer. Även uppgifter om det egna landets medborgare har i viss utsträckning lämnats ut. En förut- sättning för samarbetet har varit att uppgifterna inte lämnats vida- re. Säkerhetspolisen inledde också tidigt ett visst samarbete med underrättelse- och säkerhetstjänster i och . Sär- skilt under det första år försåg de västliga stormakter- nas tjänster sina svenska kolleger med omfattande och detaljerade redogörelser om internationell kommunistisk verksamhet. Den hotbild som målades upp påverkade sannolikt säkerhetspolisens syn också på de svenska kommunisternas farlighet. I övrigt torde det internationella samarbetet på författningsskyddets område fram till omkring ha varit obetydligt. Uppgifter om svenska medborgare lämnades som huvudregel inte ut. har till följd av de högerextremistiska och anarkistiska gruppernas ökade internationalisering även författningsskyddet i större utsträckning kommit att innefattas i utlandssamarbetet. Säkerhetspolisens bearbetning av det insamlade materialet var länge eftersatt och analyskapaciteten bristfällig. Bearbetningen be- stod huvudsakligen i registrering av organisationer och personer. Det viktigaste registret har varit centralregistret, som se- dan är datoriserat. är den exklusiva käl- lan för uppgifter som lämnas ut vid registerkontroll. Det fungerar också som spaningsregister. Säkerhetspolisens personregistrering har länge varit föremål för diskussion. Den allmänna meningen är att det i sig är integ- ritetskränkande att vara registrerad i ett offentligt register på grund av politisk, religiös eller filosofisk övertygelse. Detta kom till offi- ciellt uttryck personalkontrollkungörelse i vilken intogs ett förbud mot anteckning om medborgare i säkerhetspolisens re- gister enbart av det skälet att vederbörande genom tillhörighet till en organisation eller på annat sätt hade gett uttryck för politisk uppfattning (åsiktsregistrering). intogs ett motsvarande förbud såvitt avsåg alla slags allmänna register i 2 kap. regerings- formen. finns i personuppgiftslagen och polisdatalagen stränga bestämmelser om hantering av känsliga personuppgifter till vilka nu nämnda förhållanden räknas. närmast efter fick säkerhetspoli- sen inte på enbart politiska grunder registrera kommunister (men däremot nazister). Efter Pragkuppen hävdes denna inskränkning och säkerhetspolisen fick registrera alla de uppgifter som man an- såg sig behöva för verksamheten. Registreringen av (misstänkta) kommunister och personer med anknytning till vad som uppfatta- des som kommunistiska täckorganisationer kom att bli mycket ex- tensiv. Fler än 100 000 personer registrerades som kommunister el- ler kommunistsympatisörer, stundom på lösa grunder. Tillkomsten av personalkontrollkungörelsen innebar slutet för den breda registreringen av personer med anknytning till det gamla kommunistkomplexet. Den politiska registreringen kom i stäl- let att huvudsakligen avse vänsterrevolutionärer. reglerades registreringen i centralregistret genom hemliga tjänsteföreskrifter som utfärdats av . tog re- geringen över uppgiften att utfärda tillämpningsföreskrifter till per- sonalkontrollkungörelsen. I öppna föreskrifter angavs att en med- lem i eller sympatisör med en svensk organisation, vilken i antaget program angett att den skulle verka för att omvandla samhället med våld, fick antecknas i registret om han genom sina åtgärder gett an- ledning till misstanke att han kunde vara beredd att delta i verk- samhet som innebar fara för rikets säkerhet eller som syftade till och var ägnad att med våld förändra det demokratiska statsskicket eller påverka rikets ställning som oberoende stat. I kvalificerat hemliga tillämpningsföreskrifter angav regeringen vilka organisa- tioner som avsågs och som säkerhetspolisen därför skulle ägna sär- skild uppmärksamhet liksom vilka åtgärder som skulle kunna för- anleda registrering av deras medlemmar och sympatisörer. Dessa föreskrifter kom med vissa ändringar att gälla , då systemet med sådana tillämpningsföreskrifter avskaffades. Kommissionen kritiserar i likhet med vad tidi- gare gjort såväl de föreskrifter som utfärdats av RPS som av rege- ringen. Flera av de av regeringen angivna särskilda registrerings- grunderna var utformade på ett alltför generellt och oklart sätt, vil- ket medförde att ansvaret för deras reella innehåll överfördes på sä- Tillämpningen av bestämmelserna kom också i vissa fall att strida mot åsiktsregistreringsförbudet. Redan medlemskap i (r) kunde således leda till registrering, eftersom det ansågs krävas genomgången partiskola för medlemskap. Och ibland kunde personer som enbart deltagit i organisationens föreningsmöten re- gistreras, då säkerhetspolisen presumerade att deltagarna i sådana möten också var medlemmar. Genom att regeringen i tillämpnings- föreskrifterna gav begreppet åtgärd en så vidsträckt betydelse bäd- dade man för en viss rättsosäkerhet. Också aktiviteter av tämligen enkel beskaffenhet som i sig inte alls var kriminella kunde leda till registrering. Denna bristande förutsägbarhet måste betecknas som högst otillfredsställande, särskilt med hänsyn till vilka konsekven- ser en sådan registrering kunde få för den enskilde i ett personal- kontrollärende. Kommissionen påpekar också att flera av de på för- teckningen upptagna högerextremistiska organisationerna inte pro- grammatiskt gett uttryck för någon vilja att omstörta samhället med våld. Det förefaller som om de tagits med närmast för att ba- lansera inslaget av vänsterrevolutionära organisationer. Säkerhetspolisen har följt aktiviteterna också inom organisatio- ner, som inte funnits upptagna i de hemliga tillämpningsföreskrif- terna, och registrerat personer verksamma inom dem. Dessa regi- streringar har grundats på att personerna misstänkts för brottslig verksamhet eller haft kontakter, t.ex. med utländska medborgare, som bedömts som säkerhetshotande. Enligt kommissionens upp- fattning är denna form av registrering på rent individuella grunder mer i linje med regeringsformens åsiktsregistreringsförbud än den vid tillämpningen ganska schematiska registreringsverksamhet som förekom med stöd av regeringens öppna och hemliga föreskrifter. Vid sidan av centralregistret fördes inom säkerhetspolisen alltse- dan kriget en mängd andra specialregister bl.a. över personer enga- gerade i extremistiska rörelser. Efter personalkontrollkungörelsens tillkomst började man vid enskilda rotlar och vissa sektioner att systematisera s.k. arbetsanteckningar på ett sätt som i realiteten ofta innebar att de tjänade som register över personer och förhål- landen som av något skäl tills vidare inte ansågs böra registreras i centralregistret. I många fall noterades i dessa sammanhang uppgif- ter som klart stred mot förbudet mot åsiktsregistrering. beslöts att författningsskyddet skulle föra dessa anteckningar med hjälp av dator.