sou · GQB33d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Är den dödade arvinge eller testamentstagare efter någon annan, får gärningsmannen inte bättre rätt till arv eller testamente efter denne än om den dödade hade levat. Arvs- eller testamentsrätten förverkas även när någon annars har orsakat någon annans död genom en uppsåtlig gärning som innefattat våld på den dödades person och som utgjort brott för vilket lindrigare straff än fängelse inte är föreskrivet. Lika med våld anses att försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Enligt 12 kap. 2 § andra stycket ÄktB skall 15 kap. 1 § ÄB om för- lust av rätt till arv också gälla i fråga om rätten för den efterlevande maken att vid bodelning få del i den avlidnes giftorättsgods liksom beträffande rätten för den efterlevande maken att få behålla sitt giftorättsgods som sin andel vid bodelningen. Enligt 12 § tredje stycket lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem (sambolagen) skall bestämmelserna om förlust av rätt till arv gälla också i fråga om rätten för den efterlevande sambon att vid bodelning få del i den avlidnes egendom. Till följd av bestämmelserna i lagen (1987:813) om homo- sexuella sambor gäller 12 § tredje stycket sambolagen också i homo- sexuella samboförhållanden. I lagen (1927:77) om försäkringsavtal finns i 100 a § en bestämmel- se om förlust av rätt till ersättning från livförsäkring som motsvarar bestämmelsen i 15 kap. 1 § ÄB. Bestämmelsen om förverkande av rätt till arv och testamente i 15 kap. 1 § ÄB är inte tillämplig, om det föreligger synnerliga skäl med hänsyn till gärningens beskaffenhet. Vid den bedömningen skall beaktas om gärningsmannen begick gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Undantaget är avsett att tillämpas mycket restriktivt. Det är fråga om en regel för exceptionella fall. Det är i första hand gärningens beskaffenhet som kan föranleda att arvsrätten inte förverkas. Exempel på fall där så starka förmildrande omständigheter föreligger att undantagsregeln kan bli tillämplig är enligt förarbetena vissa fall av s.k. barmhärtighetsmord, dvs. att någon dödar t.ex. en nära anhörig, som ligger obotligt sjuk för att göra slut på dennes plågor. Ett annat fall där mycket starka förmildrande omstän- digheter kan göra sig gällande är om brottet utgör en reaktion på långvariga och allvarliga trakasserier, t.ex. av sexuell natur, som arvlåtaren utsatt gärningsmannen för.32 Vid prövningen skall betydelse också tillmätas att gärningsmannen har begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Att den psykiska störningen har utlöst den brottsliga gärning som är orsak till arvlåtarens död utgör dock enligt förarbetena inte i sig ett tillräckligt skäl för att förverkande skall underlåtas. Starkt förmildrande omständigheter med hänsyn till gärningens beskaffenhet måste också föreligga. Att en gärningsman som är psykiskt störd kan ha särskilt svårt att kontrollera sitt beteende kan dock inverka vid den samlade bedömningen av omständigheterna. Så kan vara fallet, om gärnings- mannen blivit allvarligt provocerad till handlingen eller om gärningen till följd av andra omständigheter än den psykiska störningen har ett lägre straffvärde än normalfallet av det aktuella brottet. Den psykiska störningens art och grad får därvid tillmätas betydelse. En djupgående psykisk sjukdom med kraftiga störningar i gärningsmannens verklig- hetsuppfattning kan i förening med förmildrande omständigheter hänförliga till gärningen utgöra synnerliga skäl. Däremot skall miss- bruksrelaterade psykiska störningar i allmänhet inte tillmätas någon betydelse.33 Frågan är då om bestämmelsen om förverkande av rätten till arv och testamente behöver ändras på grund av de nya reglerna om krav på tillräknelighet. Vi har ovan i 13.2 föreslagit en generell regel enligt vilken bestämmelser som uppställer krav på brottslig handling skall tillämpas också på gärningar i otillräknelighetsfallen. I 15 kap. 1 § ÄB uppställs emellertid inte bara krav på brottslig handling utan också att den har begåtts uppsåtligen. Detta innebär att, om ingen ändring görs av 15 kap. 1 §, en uppsåtsprövning kommer att krävas i mål om förver- kande av arv eller testamente, även om gärningsmannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet. Prövningen i denna typ av civilmål skulle då skilja sig från den i brottmålet där någon prövning av uppsåtet inte 1990/91:194 s. 50 1990/91:194 s. 51 Har väl otillräknelighet konstaterats, gör brottmålsdom- stolen därefter ingen prövning av om gärningen begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Någon sådan prövning bör enligt vår uppfattning inte heller göras i civilmålet. I stället bör regeln i 15 kap. 1 § ändras så att rätten att ta arv eller testamente kan förverkas, oavsett om uppsåt föreligger eller inte, om gärningen är sådan som avses i 1 kap. 2 a § första stycket brottsbal- ken. En motsvarande ändring bör göras i försäkringsavtalslagen beträf- fande rätten till ersättning från livförsäkring. Kommitténs förslag: Som en konsekvens av att en tillräknelighetsre- glering införs ändras det nuvarande påföljdsförbudet i 1 kap. 6 § BrB till en ansvarsfrihetsregel. Den som begår en gärning innan han eller hon har fyllt skall således inte kunna dömas till straffrättsligt ansvar. Däremot skall han eller hon kunna bli skadeståndsskyldig på samma sätt som . Likaså skall förverkande kunna ske. Den före- slagna generella bestämmelsen i 1 kap. 9 § BrB (trolleri- bestämmelsen), som jämställer brott med sådana gärningar som avses i 1 kap. 2 a § första stycket BrB, görs därför tillämplig också på straff- belagda gärningar som begås av barn . Vårt förslag om att införa en tillräknelighetsreglering väcker frågan om bestämmelsen beträffande barns straffrättsliga ansvar bör utformas på motsvarande sätt. Enligt gällande rätt kan den som är begå brott men där- emot, enligt 1 kap. 6 § BrB, inte dömas till påföljd för detta. Den som är minderårig omfattas alltså inte av det straffrättsliga reaktionssyste- met. De sociala myndigheterna kan däremot med barnets bästa för ögonen inskrida med reaktioner som grundas på det socialrättsliga regelsystemet. Den svenska ordningen med ett påföljdsförbud är vid en internationell jämförelse ovanlig. I de flesta andra jämförbara länder anser man nämligen att den som inte uppnått gällande straffmyndig- hetsålder inte skall dömas till straffrättsligt ansvar. Den tillräknelighetsreglering vi föreslår innebär att, i de fall gär- ningsmannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet, det inte är fråga om ett brott utan om en straffbelagd gärning. Straffrättsligt ansvar utdöms inte i dessa fall. Starka systematiska skäl talar för att regeln om barns straffrättsliga ansvar bör vara uppbyggd på samma sätt. Vi föreslår därför att det nuvarande påföljdsförbudet i 1 kap. 6 § BrB ändras till en ansvarsfrihetsregel. På detta sätt kommer man också ifrån den lite märkliga ordning som råder att ett brott visserligen anses föreligga men att det aldrig kan leda till en påföljd. Den som begår en gärning innan han har fyllt skall således inte kunna dömas till straffrättsligt ansvar. Däremot skall han kunna bli skadeståndsskyldig på samma sätt som . Likaså skall förverkande kunna ske. Den föreslagna generella bestämmelsen i 1 kap. 9 § BrB (trolleribestämmelsen), som jämställer brott med sådana gärningar som avses i 1 kap. 2 a § första stycket BrB, bör därför göras tillämplig också på straffbelagda gärningar som begås av barn . 13.7Andra typer av följdändringar Utöver de lagändringar som berörts behövs ytterligare följdändring- ar. Det handlar bl.a. om konsekvensändringar som blir nödvändiga på grund av att vissa begrepp och bestämmelser försvinner. I ett par lagar hänvisas t.ex. till ett sådant sinnestillstånd som avses i 30 kap. 6 § , se konsumentförsäkringslagen (1980:38) och lagen (1927:77) om försäkringsavtal. I andra lagar talas om rättspsykiatrisk vård som påföljd, t.ex. lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom och passlagen (1978:302). Hänvisningar finns också på olika ställen till lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning, se t.ex. lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. och delgivningslagen (1970:428). Ytterligare ändringar beror på att den aktuella bestämmelsen hand- lar om påföljder och ett tillägg behövs för att regeln också skall gälla samhällsskyddsåtgärder enligt 32 kap. 2 § BrB. Sådana ändringar behövs i passlagen (1978:302), lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom och polislagen (1984:387). Totalt behövs följdändringar i ett tjugotal lagar. Vissa av ändrings- lagarna kan behöva övergångsbestämmelser, t.ex. ändringarna i regis- terlagstiftningen. I denna del lämnas dock inga förslag. Ikraftträdande och .. 341 14 Ikraftträdande och övergångsfrågor Ett genomförande av vårt förslag är ett relativt omfattande projekt. Det är dock mot bakgrund av de problem som finns med dagens system an- geläget att detta sker snabbt. De av oss föreslagna straffrättsliga ändringarna kräver inte så om- fattande förberedande åtgärder. Det som däremot kan ta är arbetet med att förbereda den nya organisationen av den rättspsykiat- riska vården. Vi föreslår bl.a. att en organisationskommitté skall tillsättas med uppgift att genomföra reformen i denna del. För- handlingar om den ekonomiska regleringen kommer också att behöva föras mellan sjukvårdshuvudmännen och staten. Mot bakgrund av att rimlig tid skall avsättas för remissbehandling, fortsatt beredning inom och behandling i bedömer vi att reformen i sin helhet kan träda i kraft först . 14.2.1Grundläggande bestämmelser att beakta Vårt förslag till en ny straffrättslig reglering rörande psykiskt störda lagöverträdare reser vissa övergångsfrågor när det gäller gärningar be- gångna före de nya reglernas ikraftträdande. Grundläggande bestämmelser angående ny lagstiftnings tillämplig- het på brott som har begåtts före ikraftträdandet behandlas på flera olika ställen i lagstiftningen. I 2 kap. 10 § första stycket RF föreskrivs bl.a. att svårare brottspåföljd inte får åläggas för en gärning än den som var föreskriven när gärningen begicks. Detsamma gäller förverkande och annan särskild rättsverkan av brott. En motsvarande bestämmelse finns i artikel 7 i som gäller som lag i . Här sägs att strängare straff inte får utmätas än som var tillämpligt då brottet begicks. 342 Ikraftträdande och ... En annan viktig bestämmelse att beakta är 5 § andra stycket BrP. Där föreskrivs att straff skall bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs. Gäller en annan lag när dom meddelas, skall den lagen tillämpas, om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Bestämmelsen i 5 § BrP är tillämplig inte bara på förhållandet mellan BrB och de i samband med dess ikraftträdande upphävda lagarna utan även vid framtida ändringar av strafflagstiftningen.1 I tidigare lagstiftningsärenden har konstaterats att de ovan redovisa- de bestämmelserna i princip inte torde gälla i fråga om verkställighet av brottspåföljder2. Det innebär att nya verkställighetsregler kan göras tillämpliga också på sådana gärningar som begåtts före ikraftträdandet. 14.2.2De nya reglernas tillämplighet på tidigare begångna gärningar Kommitténs förslag: De nya reglerna i skall tillämpas också på gärningar begångna före ikraftträdandet, om de leder till ett lindrigare resultat för den tilltalade. Likaså skall reglerna om slutet boende tillämpas även i fråga om gärningar som begåtts före ikraftträdandet. För dem som överlämnats till rättspsykiatrisk vård enligt äldre bestämmelser införs en regel som tidsbegränsar vården. Särskilda övergångsbestämmelser behövs också rörande reglerna om rättspsykiatrisk utredning. Ingen särskild övergångsregel behövs beträffande ändringarna i . De ovan redovisade bestämmelserna avgör vilka regler som domstolen skall tillämpa på gärningar begångna före ikraftträdandet. I varje en- skilt fall måste en jämförelse göras mellan resultatet vid tillämpning av de gamla reglerna med resultatet vid tillämpning av de nya reglerna. Endast om det är alldeles klart att de nya reglerna leder till ett lindri- gare resultat för den tilltalade, skall dessa tillämpas.3 1Se kommentaren till , BrP:9 2Se t.ex. prop. 1965:159 s. 36, prop. 1987/88:120 s. 113 och prop. 1997/98:96 s. 3Se kommentaren till , BrP:11 Ikraftträdande och .. 343 Bestämmelserna om ny lags tillämplighet på gärningar begångna före ikraftträdandet tar enligt sin ordalydelse sikte på straff och annan brottspåföljd samt särskild rättsverkan av brott. Vid tillämpning av 5 § andra stycket BrP skall emellertid hänsyn också tas till äldre och nyare regler av allmän natur, t.ex. inskränkningar av möjligheten att ådöma straff på grund av gärningsmannens sinnesbeskaffenhet.4 Grunderna för denna bestämmelse bör tillämpas också på reglerna om den nya reak- tionen samhällsskyddsåtgärd i samband med otillräknelighet, även om det i dessa fall inte är tal om en påföljd. I det följande ges några olika exempel på fall där domstolen måste ta ställning till vilken lag som ger det lindrigaste resultatet. Vi behand- lar först situationer där den tilltalade vid tillämpning av de nya reglerna inte skulle anses uppfylla kravet på tillräknelighet. Om det i en sådan situation inte är aktuellt att ådöma en samhälls- skyddsåtgärd enligt de nya reglerna utan den tilltalade skall gå helt fri från reaktion, bör denna utgång anses lindrigare för den tilltalade än om han skulle fällas till ansvar och dömas till en påföljd enligt de gamla reglerna. I en sådan situation bör därför de nya reglerna tillämpas. Ändras exemplet så att en tillämpning av de nya reglerna i stället skulle leda till att den tilltalade ådöms en samhällsskyddsåtgärd enligt 32 kap. 2 § BrB, blir situationen en annan. Denna utgång får då jäm- föras med den påföljd som skulle ådömas enligt de gamla reglerna. Skulle påföljden bli villkorlig dom eller skyddstillsyn, måste naturligt- vis detta anses utgöra det lindrigaste resultatet. Skulle påföljden i stället bli överlämnande till rättspsykiatrisk vård, uppstår frågan hur denna påföljd förhåller sig till en samhällsskyddsåtgärd. Båda reak- tionerna är tidsobestämda och det går inte att på förhand veta vilken som ger den kortaste verkställighetstiden. Det går med andra ord inte att säga att de nya reglerna leder till ett lindrigare resultat för den till- talade. De gamla reglerna skall därför tillämpas. Härefter kommer vi till de situationer där den tilltalade vid tillämp- ning av de nya reglerna anses tillräknelig. Om en tillämpning av de nya reglerna skulle leda till att den tilltalade ådöms en vanlig påföljd, får detta jämföras med vad resultatet skulle ha blivit med de gamla reg- lerna. Skulle den tilltalade ha fått rättspsykiatrisk vård enligt de gamla reglerna och ett fängelsestraff enligt de nya, är det inte givet vilket som är att anse som lindrigast. Fängelsestraffet är visserligen tidsbestämt men eftersom vården är tidsobestämd går det inte att på förhand göra en exakt jämförelse mellan verkställighetstiderna. I stället bör vägled- ning hämtas från den gällande regeln om reformatio in pejus i 51 kap. 4 Se kommentaren till , BrP:11 344 Ikraftträdande och ... 25 § RB (förbudet mot ändring i högre rätt till klagandens nackdel). Av denna bestämmelse följer att, vid en jämförelse mellan fängelse och rättspsykiatrisk vård, det ena inte kan sägas vara svårare än det andra. Detta innebär att de gamla reglerna skall tillämpas. Om de nya reglerna skulle leda till att den tilltalade ådöms en sam- hällsskyddsåtgärd enligt 32 kap. 4 § RB i stället för en vanlig påföljd kan detta behöva jämföras med rättspsykiatrisk vård enligt de gamla reglerna. Båda reaktionerna är tidsobestämda. Den enda skillnaden är att samhällsskyddsåtgärden i detta fallet har en minimitid. Precis som konstaterats i otillräknelighetsfallet ovan går det inte att vid en jäm- förelse säga att en tillämpning av de nya reglerna leder till ett lindrigare resultat. De gamla skall därför tillämpas. Ytterligare en situation som kan uppstå är att de gamla reglerna leder till att påföljden bör bestämmas till fängelse medan de nya reg- lerna leder till att reaktionen bör bli en samhällsskyddsåtgärd med minimitid. Vilket skall anses lindrigast för den tilltalade? Återigen bör ledning sökas i 51 kap. 25 § RB; i förslaget till ny lydelse av bestämmelsen. Där fastslås att en samhällsskyddsåtgärd med mini- mitid skall jämställas med fängelse på tid motsvarande minimitiden. Detta innebär för vårt exempel att de nya reglerna skall tillämpas endast om samhällsskyddsåtgärdens minimitid understiger fängelse- straffets längd. De nya reglerna om rättspsykiatrisk utredning En följd av att det även efter ikraftträdandet av de nya straffrättsliga reglerna kan bli aktuellt att bestämma påföljden till överlämnande till rättspsykiatrisk vård, är att det kommer att finnas behov av rättspsykiatriskt beslutsunderlag enligt såväl gamla som nya regler. Det bör därför vara möjligt att också efter ikraftträdandet av den nya utredningslagen besluta om § 7-intyg och rättspsykiatrisk undersökning enligt äldre bestämmelser. I vissa fall kan domstolen behöva rättspsykiatriska bedömningar enligt båda regelsystemen. De nya reglerna om slutet boende Våra förslag beträffande slutet boende avser enbart verkställighet av fängelsestraff. Därmed torde, i enlighet med vad som tidigare anförts, de principer som ligger till grund för 2 kap. 10 § RF och 5 § BrP inte vara tillämpliga. De nya bestämmelserna om slutet boende bör därför Ikraftträdande och .. 345 kunna börja tillämpas . Någon särskild över- gångsbestämmelse behövs alltså inte. Rättspsykiatrisk vård enligt äldre bestämmelser En annan övergångsfråga som behöver behandlas är vad som bör hända de personer som vid de nya reglernas ikraftträdande genomgår rätts- psykiatrisk vård enligt äldre bestämmelser (antalet personer som ges rättspsykiatrisk vård uppgår till ungefär 1 000). Överlämnande till rättspsykiatrisk vård försvinner som påföljd i vårt system, och huvud- regeln blir i stället tidsbestämda straff. Om de personer som över- lämnats till rättspsykiatrisk vård enligt äldre regler hade dömts i det nya systemet, skulle många av dem ha fått ett tidsbestämt fängelsestraff. För att undvika alltför stora skillnader i verkställighetstiderna mellan dem som dömts enligt de gamla bestämmelserna och dem som döms enligt de nya skulle man kunna låta allmän domstol omvandla den rättspsykiatriska vården till en tidsbestämd påföljd efter prövning av varje enskilt fall. En sådan ordning skulle emellertid vara omständlig med tanke på att det rör sig om ett stort antal dömda. Ett enklare sätt att åstadkomma en rimlig övergång mellan det gamla och det nya systemet är att tidsbegränsa vården för dem som överlämnats enligt gamla regler. Detta kan ske genom att man inför en regel som säger att vården inte får pågå längre än en viss maximitid. Denna regel skulle då komplettera de vanliga utskrivningsreglerna och sätta en yttersta gräns för vårdtiden. Maximitiden bör knytas till de aktuella brotten i varje enskilt fall som regeln måste vara lätt att tillämpa. Ett sätt att åstadkomma detta är att låta maximitiden mot- svara det högsta fängelsestraffet som var stadgat för det allvarligaste brottet som avsågs med den aktuella domen. Har någon dömts t.ex. för stöld och våldtäkt innebär det att vården längst får pågå motsvarande straffmaximum för våldtäkt. Begränsningen av vårdtidens längd bör gälla såväl rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning som rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Beträffande den sistnämnda kategorin bör dock undantag kunna göras från den yttersta tidsgränsen med hänsyn till intresset av samhällsskydd. Villkoren för längre vård bör dock göras lika stränga som för en samhällsskyddsåtgärd. Vård utöver straffmaximum bör endast få komma i fråga, om den dömde har begått brott som riktat sig mot eller medfört fara för liv eller hälsa och det föreligger en påtaglig risk för att han återfaller i sådana gärningar av allvarligt slag (jfr 32 kap 2 § BrB). 346 Ikraftträdande och ... Om den dömde fortfarande har ett vårdbehov när den rättspsyki- atriska vården upphör, kan vård i stället ges med stöd av LPT, om förutsättningarna i den lagen är uppfyllda. Det bör ankomma på chefsöverläkaren och länsrätten att självmant beakta övergångsregeln om tidsbegränsningen av vården. Bestämmelserna i 15 kap. 1 § ÄB angående förverkande av rätten att ta arv eller testamente är familjerättsliga regler. På familjerättens område har grundsatsen om att ny lag inte bör ges tillämplighet på rättsför- hållanden som uppkommit före lagens ikraftträdande inte ansetts gälla.5 De föreslagna ändringarna i kan därför göras tillämpliga även på gärningar begångna före ikraftträdandet. Någon särskild över- gångsbestämmelse är alltså inte nödvändig. 5 Se KU 1974:60 s. 2 Genomförandet av reformen 347 15 Genomförandet av reformen Kommitténs bedömning: Våra förslag bör leda till en bättre och mer ändamålsenlig fördelning av de resurser som används för psyki- atrisk vård av lagöverträdare. Detta bör medföra att fler lagöverträ- dare som har behov av psykiatrisk vård också får sådan vård, såväl under verkställigheten av en frihetsberövande påföljd som vid verk- ställighet ute i samhället. Samhällets totala kostnader för rättspsyki- atrisk vård och annan psykiatrisk vård för lagöverträdare kommer inte att öka, men resursfördelningen blir annorlunda än i dagens system. 15.1.1Utgångspunkter för våra kostnadsberäkningar Vårt förslag till en ny lagstiftning beträffande psykiskt störda lagöver- trädare innebär en genomgripande förändring av det nuvarande regel- systemet. Den tidsobestämda påföljden överlämnande till rättspsykiatrisk vård avskaffas. Utgångspunkten är i stället att de vanliga påföljdsreglerna skall gälla också för flertalet psykiskt störda lagöverträdare. Innebör- den av detta är att påföljderna i större utsträckning blir tidsbestämda, se närmare avsnitt 9.3.1. En liten andel av de psykiskt störda lagöverträdarna bedöms ibland inte komma att uppfylla tillräknelighetsrekvisitet och kommer då att inte dömas till straffrättsligt ansvar. I de fall lagöverträdarna har begått gärningar som riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa och det dessutom föreligger en påtaglig risk för återfall, kan de komma att bli föremål för en tidsobestämd samhällsskyddsåtgärd, se avsnitt 10.6. I andra fall kommer gärningsmännen inte att bli föremål för någon straffrättslig reaktion. Deras eventuella vårdbehov får i dessa fall tillgodoses inom ramen för den allmänna vårdlagstiftningen (HSL eller LPT), se vidare avsnitt 9.2. 348 Genomförandet av reformen Beträffande dem som döms till ansvar föreslås den rättspsykiatriska vården bli en fråga för verkställigheten. Den grundläggande tanken är att vård skall ges där det behövs, oberoende av valet av straffrättslig reaktion. Detta bedömer vi kommer att påverka vårdtiderna på olika sätt. För dem som döms till fängelse men är i behov av vård kom- mer vårdtiderna att öka. För dem som överlämnas till rättspsykiat- risk vård blir vårdtiderna mera beroende av brottslighetens allvar. Detta bedömer vi kommer att leda till längre verkställighetstider för dem som döms för mycket allvarlig brottslighet, medan det för dem som döms för mindre allvarlig brottslighet blir fråga om kortare verkställighetsti- der. Sammantaget innebär det sannolikt ändå en förkortning av de totala slutenvårdtiderna sett för hela kollektivet, se vidare avsnitt 9.3. Vidare föreslår vi att det skall införas en möjlighet att under vissa speciella förutsättningar döma till en tidsobestämd påföljd, samhälls- skyddsåtgärd, även för psykiskt störda lagöverträdare som är straff- rättsligt ansvariga. En av de grundläggande förutsättningarna för ett sådant påföljdsval är att det straff som skulle ha dömts ut enligt vanliga påföljdsregler inte är tillräckligt för att tillgodose ett väsentligt intresse av samhällsskydd.