sou · GQB385 · 2003-01-01 00:00:00 — I pågår en reform av uppgiftsfördelningen mellan kommunerna, fylkeskommunerna och staten. Den förra regeringen angav att ett mål för reformen var ökad decentralisering, i syfte att stärka och revitalisera kommunernas och fylkes- kommunernas självstyre.68 En målsättning som den förra regeringen ställde upp, var att detaljstyrningen av kommunerna skulle minska och att ramstyrningen i stället skulle öka. För att uppnå detta föreslogs att såväl andelen öronmärkta bidrag, som kraven på rapportering och tillsyn skulle minska. Målsättningen angavs vidare vara att partnerskap skulle prägla förhållandet mellan staten och kommunerna. I syfte att förenkla de regler som styr kommunala verksamheter påbörjades en kartläggning av regelverket.69 Den förra regeringen ville framhäva och tydliggöra fylkeskommunerna utvecklingsansvar, som deras tjänste- produktion tonades ned. Det förordades att fylkeskommunerna bör koncentrera sig på uppgifter som har att göra med regional tillväxt och utveckling. Därvid föreslogs fylkeskommunerna få en starkare samordningsroll och inom vissa områden en överordnad roll gentemot kommunerna.70 En betydelsefull konsekvens av reformarbetet har redan blivit att ansvaret för sjukhusväsendet och övrig specialistsjukvård fördes över från fylkeskommunerna till staten. Den nytillträdda regeringen fortsätter reformarbetet, men arbetet fortskrider inte helt efter den tidigare regeringens målsättningar.71 Vilka konkreta förslag som arbetet resulterar i är därför svårt att förutse. Även om det inte genomförs ändringar som är lika omfattande som den redan genomförda sjukhusreformen, är det troligt att gränserna för kommunernas och fylkeskommunernas kompetens kommer att justeras. Det bör därför understrykas att den nedanstående redogörelsen grundar sig på nr.31 2000-2001 och Innst. S. nr.307 2000-2001. nr.31 2000-2001, särskilt avsnitt 5. nr.31 2000-2001, särskilt avsnitt 6. 71Jfr Regjeringens vurdering av fylkeskommunens oppgaver – miljø, landbruk, plan og areal, brev från Kommunal- og regionalministren och Statsråd , Regjeringens syn på kommunenes rolle i det offentlige , Innlegg på konferansen , Tønsberg 9. januar 2002. rättsläget i skrivande stund () och att förändringar snart kan ske. Liksom i , kan även de norska kommunernas och fylkeskommunernas kompetens delas in i en lagreglerad – speciell – del och en allmän del. Den speciella kompetensen grundar sig på särskild lagstiftning. Sådan lagstiftning kan syfta till att ge kommunerna/fylkeskommunerna möjlighet att fatta beslut som griper in i enskildas handlingsfrihet eller äganderätt, dvs. beslut som enligt legalitetsprincipen kräver lagstöd (jfr avsnitt 4). Speciallagstiftning kan emellertid även syfta till att garantera medborgarna vissa rättigheter gentemot kommunerna och fylkeskommunerna. Lagstiftningens syfte kan också vara att på annat sätt reglera verksamhetsområden som egentligen ligger inom kommunernas och fylkeskommunernas allmänna kompetens.72 Speciallagstiftning ger kommunerna ansvar för en rad serviceuppgifter som har betydelse för de enskildas dagliga livssituation; kommunerna har ansvar för väsentliga delar av välfärdssamhällets grundläggande uppgifter.73 Fylkeskommunerna har skapats för att lösa uppgifter som inte kan lösas på kommunnivå. De har färre uppgifter än kommunerna. Fylkeskommunernas uppgifter rör huvudsakligen undervisning, socialtjänst, samfärdsel och fysisk planering.74 På samma sätt som i , är de norska kommunernas och fylkeskommunernas speciella kompetens så omfattande och svåröverskådlig att det inte är möjligt att här ge en utförlig redovisning.75 Som konkret exempel på uppgiftsfördelningen mellan kommunerna och fylkeskommunerna kan dock nämnas att kommunerna har huvudansvaret för grundskoleundervisning, medan fylkeskommunerna har visst kompletterande ansvar för grundskoleundervisning samt huvudansvar för undervisning som motsvarar svensk gymnasieundervisning (vidaregående 72Se , och s. 76. 73Se , och s. 115. 74Se , och s. 120 f. 75För mer utförliga redovisningar se , och s. och 121 ff., NOU 2000:22 kap. 14 samt och , särskilt s. Angående skillnader och likheter jämfört med övriga nordiska kommuners ansvarsområden, se och , särskilt s. 65 ff. opplæring).76 Vidare har kommunerna ett allmänt ansvar för , medan fylkeskommunerna svarar för institutions- placering.77 Angående fysisk planering har kommunerna och fylkeskommunerna sinsemellan kompletterande ansvarsuppgifter.78 Ytterligare exempel uppgifter för kommunerna på lokal nivå är brandförsvar,79 daghem,80 skattedebitering81 samt byggnation och drift av kyrkor och kyrkogårdar.82 Bland fylkeskommunala ansvarsområden kan vidare nämnas tillståndsgivning för De norska kommunernas och fylkeskommunernas allmänna kompetens innebär att de har frihet att själva avgöra hur deras resurser skall disponeras och vilken verksamhet de skall bedriva, så länge de inte handlar i strid med någon skriven eller oskriven rättsregel. Den allmänna kompetensen är således negativt formulerad.85 Norska kommuners och fylkeskommuners allmänna kompetens begränsas inte av något rättsligt krav på att deras verksamhet måste ha anknytning till deras territorium eller annars vara i invånarnas intresse; kommunerna/fylkeskommunerna har frihet att självständigt bedöma vad som är i deras intresse. Sålunda har kommuner inom ramen för sin allmänna kompetens ansetts kunna engagera sig i frågor utanför sina territorium, till exempel genom att ge humanitärt bistånd till utlandet.86 Vidare finns det inte heller något generellt hinder mot att kommuner och fylkeskommuner 76Lov 17. nr. 61 om grunnskolen og den vidaregåande opplæringa (opplæringslova) § 13-1 respektive § 13-2 och 3. 77Lov 13. nr. 81 om sosiale tjenester m.v. § 2-1 respektive § 2-2, samt Lov 17. nr. 100 om barneverntjenester § 2-1 respektive § 2-2. 78Plan- og bygningslov 14. nr. 77 § 9 och kap. VI respektive § 12 och kap. V. 79Lov 5. nr. 26 om brannvern mv., särskilt §§ 6 och 7. 80Lov 5. mai 1995 nr. 19 om barnehager (barnehageloven) § 7. 81Lov 21. nr. 2 om betaling og innkreving av skatt, särskilt § 48 nr. 21.juli 1894 om delvis Omordning af det civile Embedsværk § 5. 82Lov 7. nr. 31 om Den norske kirke (kirkeloven) § 15. 83Lov 4. nr. 63 om samferdsel § 3. 84Lov 3. nr. 54 om tannhelsetjenesten § 1-1. 85Se , och s. 77 ff. samt och s. 13. 86Jfr , och s. 80 ff. och 99 f. bedriver näringsverksamhet eller annars uppträder som säljare i konkurrens med privata företag.87 En rad andra rättsliga regler och principer begränsar emellertid den allmänna kompetensen. Som framgick i avsnitt 2 måste kommuner och fylkeskommuner iaktta legalitetsprincipen och andra generella förvaltningsrättslig principer.88 i detta avsnitt framgick vidare att speciallagar kan innehålla bestämmelser om kommunernas/fylkeskommunernas verksamhet och att detta kan begränsa handlingsfriheten.89 En annan allmän begränsning av kompetensen är att kommuner och fylkeskommuner inte får vara verksamma inom områden som andra organ har exklusiv kompetens inom.90 Lov om kommuner og fylkeskommuner av 25. nr. 107 innehåller dessutom bestämmelser om ärendens handläggning och avgörande samt om ingående av låneförbindelser och andra långsiktiga förbindelser.91 De sistnämnda bestämmelserna innebär att kommuner och fylkes- kommuner ibland måste ha statligt tillstånd innan de kan agera. Vid tillståndsgivning skall dock endast tas hänsyn till kommun- ernas/fylkeskommunernas ekonomiska intressen, inte till makro- ekonomiska eller andra politiska intressen.92 Slutligen kan nämnas ytterligare en begränsning av kompetensen angående verksamheter där kommunerna/fylkeskommunerna har monopolställning, såsom vatten- och avloppsförsörjning. För sådana verksamheter får kommunerna/fylkeskommunerna enligt självkostnadsprincipen inte ta ut högre avgifter än att deras kostnader täcks.93 Lov om forsøk i offentlig forvaltning av 26. nr. 87 ger möjlighet att genomföra försöksverksamhet i statlig och /fylkeskommunal förvaltning, även när någon sådan möjlighet inte ges i ordinarie lagstiftning. Försöksverksamheten skall syfta till mer effektiv organisation, snabbare handläggning 87Se , och s. 86 f. samt och s. 13. 88Se , och s. 90 ff. och 101. 89Se , och s. 84 f. och 88 f. samt NOU 2000:22 avsnitt 5.3.2. 90Se , och s. 96 ff. 91Se , och s. 95 ff. och 485 ff. samt och 351 ff. 92Se , och s. 42. 93Se , och s. 496 samt och 14. eller bättre tjänster för brukarna. Kommunal- og regional- departementet beslutar om tillstånd för och fylkes- försöksverksamhet. Tillstånd kan ges för maximalt och därefter finns möjlighet till förlängning. Det har emellertid förmodats att lagen blir mindre aktuell efter den pågående generella reformen av uppgiftsfördelningen.94 Omfattningen och innebörden av självstyrelse i De norska kommunerna och fylkeskommunerna är självständiga rättssubjekt; de är inte del av statsförvaltningen och de är inte underställda något annat statligt organ än som lagstiftare. Varken regeringen eller departementen har någon generell styrnings-, instruktions- eller överprövningskompetens gentemot kommunerna.95 Detta kan sägas utgöra grunden för den kommunala självstyrelsen i . Den norska kommunala självstyrelsen är emellertid inte grundlagsstadgad.96 Det anses heller inte föreligga någon konstitu- tionell sedvana som skyddar kommunernas och fylkes- kommunernas verksamhet. Ramarna för verksamheten bestäms därför i vanlig lagstiftning.97 I lov om kommuner og fylkes- kommuner finns vissa allmänna uttalanden om lagens syfte (§ 1). Dessa uttalanden kan ses som en politisk programförklaring till förmån för självstyre.98 I praktiken har den kommunala själv- styrelsen utvecklats till en så fundamental politisk princip, att det inte är troligt att någon grundläggande inskränkning skulle kunna genomföras.99 Som framgick i föregående avsnitt, föreslås den pågående reformen av uppgiftsfördelningen mellan offentliga organ i tvärt om syfta till att stärka den kommunala självstyrelsen. Att kommuner och fylkeskommuner själva får definiera vad som är i deras intresse och därmed självständigt välja inom vilka områden de skall vara verksamma, har sagts vara en central del av självstyret.100 I föregående avsnitt framgick att kommunernas och nr.31 2000-2001 s. 32. 95Jan , och s. 23 och 75 samt och s. 12. 96Angående förslag om införande av grundlagsskydd och förhållandet till om lokalt självstyre, se , och s. 24 ff. 97Se , och s. 74. 98Jfr och s. 11. 99Se , och s. 24. 100Se , och s. 80. fylkeskommunernas kompetens är negativt avgränsad och att de som huvudregel har stor frihet att påta sig nya uppgifter. Ovan framgick emellertid också att det finns avsevärda begränsningar av kompetensen. Vidare kan speciallagstiftning innebära att statliga myndigheter fungerar som kontroll- och överprövningsorgan, vilket ytterligare inskränker kommunernas/fylkeskommunernas handlingsutrymme.101 En annan central del av det kommunala självstyret är rådigheten över och administrationen av ekonomiska resurser. Utgångs- punkten är att kommunerna och fylkeskommunerna har avsevärd ekonomisk frihet, inte minst genom att de har beskattningsrätt. har emellertid successivt stärkt sin kontroll över kommunernas och fylkeskommunernas ekonomi. har många kommuner och fylkeskommuner fått ekonomiska problem.102 Staten har inflytande över både kommunernas/ fylkeskommunernas inkomster och deras utgifter. Vad gäller inkomsterna, bestämmer staten högsta procentsatser för de kommunala och fylkeskommunala inkomstskatterna. I praktiken har detta medfört att alla kommuner har högsta möjliga skattesats.103 Många kommuner är dessutom beroende av ett generellt rambidrag från staten. Härutöver förekommer i betydande utsträckning öronmärkta statsbidrag som är riktade till vissa områden. Dessa bidrag medför att resurser styrs till de utpekade områdena, vilket ytterligare begränsar kommunernas och fylkeskommunernas handlingsutrymme.104 Vad gäller kommun- ernas/fylkeskommunernas utgifter, kan staten öka dessa genom att införa speciallagstiftning som utvidgar kommunernas/ fylkeskommunernas ansvarsområden och skyldigheter gentemot invånarna.105 Det har anförts att den långtgående möjligheter att styra kommunernas och fylkeskommunernas verksamhet, medför att dessa i grund och botten ändå är en del av staten. Därvid har framhållits att jämfört med styrning av underställda organ skiljer sig statens styrning av kommunerna/fylkeskommunerna bara genom att det dels krävs särskilt lagstöd för styrnings- nr.31 2000-2001 avsnitt 5.2.2. 102Se , och s. 487. 103Se , och s. 491. 104Se , och s. 48, NOU 2000:22 avsnitt 7.2.2 samt St.meld. nr.31 2000-2001 s. 32 f. 105Se , och s. 48 ff. och 488. åtgärderna, dels är allmänt politiskt accepterat att styrningen skall vara begränsad.106 Tillåtna former för samverkan, särskilt om eventuella likheter med det Lov om kommuner og fylkeskommuner § 27 I likhet med den allmänna kommunallagstiftningen i innehåller även lov om kommuner og fylkeskommuner en uttrycklig bestämmelse om samarbete mellan kommuner. Lagens § 27 utgör stöd för att etablera ett kommunalt styrelseorgan, ett så kallat interkommunalt styre. Endast kommuner och fylkes- kommuner kan deltaga i interkommunala styren.107 Interkommunala styrens kompetens bestäms dels av de allmänna bestämmelserna i lov om kommuner og fylkeskommuner, dels av särskilda överenskommelser mellan de inblandade kommunerna/ fylkeskommunerna.108 Vid samarbete genom interkommunala styren bildas en självständig förvaltningsnivå. De kan dock inte utgöra egna rättssubjekt. Följaktligen kan de inte ha självständiga ekonomiska eller andra förpliktelser.109 Vad gäller verksamheter som kommuner/fylkeskommuner bedriver med stöd av sin allmänna kompetens, kan driften i princip fritt lämnas över till interkommunala styren.110 I § 27 1 st. anges emellertid att interkommunala styren endast kan ges kompetens att treffe avgjørelser som angår virksomhetens drift og organisering, det vill säga beslut av ekonomisk och administrativ karaktär. Möjligheterna att överlåta uppgifter begränsas ytterligare av att interkommunala styren inte är självständiga rättssubjekt.111 Vad gäller verksamheter som regleras genom speciallagstiftning råder däremot motsatt presumtion; drift av sådan verksamhet kan endast överlåtas om lagstiftningen i fråga uttryckligen eller under- 106Se , och s. 75 f. Jfr St.meld. nr.31 2000- 2001 s. 24. 107Se , och s. 242 f. samt och s. 193 f. 108Se NOU 2000:22 avsnitt 4.6.1 samt , och s. 243 f. Jfr , och s. 249 ff. samt och s. 198 ff. angående lagens krav på vad överenskommelsen mellan de inblandade kommunerna skall innehålla. 109Se , och s. 244 samt och s. 190 f. Jfr NOU 2000:22 avsnitt 4.6.1. 110Jfr NOU 1995:17 avsnitt 7.3.6. 111Se , och s. 247 samt och s. 196. förstått tillåter det. Uppgifter som kan överlåtas till privata rätts- subjekt kan självfallet även överlåtas till interkommunala styren.112 Huvudregeln är att interkommunala styren inte kan tilldelas kompetens att fatta beslut som griper in i enskildas handlingsfrihet eller äganderätt. Enligt allmänna principer kan norska kommuner/ fylkeskommuner endast delegera myndighetsutövning och normgivningsmakt till organ som underkastas deras instruktions- och överprövningsmyndighet. I praktiken saknas möjlighet att underkasta interkommunala styren sådan myndighet.113 Förhållandet mellan de samarbetande kommunerna/fylkes- kommunerna och det interkommunala styret är närmast ett privaträttsligt fullmaktsförhållande.114 Kommuner och fylkes- kommuner kan varken överlåta kompetens eller ansvar.115 Inter- kommunala styren kan därför endast ges kompetens att fatta ingripande beslut angående en begränsad krets uppgifter. Dessa är dels uppgifter som kan överlåtas helt fritt till privata rättssubjekt, dels beslut som är gynnande för enskilda och som endast medför begränsade ekonomiska konsekvenser för kommunerna/ fylkeskommunerna, dels interna uppgifter som personalärenden I princip skall interkommunalt samarbete baseras på frivillighet. Det finns dock vissa lagstadganden som föreskriver samarbete kring vissa uppgifter eller som medför att samarbete kan påbjudas av statliga myndigheter.117 Flertalet av dessa stadganden används dock sällan.118 Principen om frivillighet innebär också att alla deltagare skall vara eniga om hur samarbetet skall ske. Detta hindrar emellertid inte att det i överenskommelsen mellan de inblandade kommunerna/fylkeskommunerna kan föras in bestämmelser om att majoritetsbeslut skall binda minoriteter.119 Sammantaget kan konstateras att inrättande av interkommunala styren inte möjliggör någon delegation av förvaltningsmyndighet i vanlig bemärkelse, utan snarare kan ses som ett alternativ till andra 112Se , och s. 247 f. samt och s. 197. Jfr NOU 1995:17 avsnitt 7.3.5. 113Se , och s. 248. 114Se , och s. 244 och 246 samt och s. 195. 115Se , och s. 248 samt och s. 197. 116Se och s. 197 f. 117Se NOU 2000:22 avsnitt 4.6.1, , och s. 248 f. samt och s. 198. 118Se NOU 2000:22 avsnitt 4.6.1. 119Se NOU 2000:22 avsnitt 4.6.1. associationsformer.120 Interkommunala styren motsvarar därför inte helt de svenska kommunalförbunden.121 Som nedan kommer att framgå, har norska kommuner och fylkeskommuner inte heller någon annan möjlighet att samarbeta i former som svarar mot svenska kommunalförbund.122 Samarbete i form av interkommunala styren var tidigare mycket vanligt förekommande.123 Relativt infördes dock särskild lagstiftning om interkommunala bolag. Denna lagstiftning torde medföra att bruket av interkommunala styren minskar avsevärt.124 Interkommunala bolag utan ansvarsbegränsningar Lov om interkommunale selskaper av 29. januar 1999 nr. 6 reglerar samarbete i form av interkommunala bolag i vilka inte alla delägare har begränsat ansvar, det vill säga bolag som motsvarar svenska handelsbolag och kommanditbolag. Enligt denna lag måste alla delägare i sådana interkommunala bolag vara eller kontrolleras av kommuner eller fylkeskommuner (§ 1). som lagen infördes, förbjöds kommuner vara deltagare i vanliga handels- och kommanditbolag.125 Bolag som bildats enligt denna lag är egna rättssubjekt. Lagen är i första hand utformad för verksamheter som har egna intäkter och som har större eller mindre drag av näringsverksamhet. Formellt sett finns dock inte något hinder mot att interkommunala bolag utnyttjas för samarbete kring mer traditionella förvaltnings- uppgifter.126 Liksom vid interkommunala styren är emellertid huvudregeln att kommuner och fylkeskommuner inte utan lagstöd kan överlåta uppgifter som åläggs dem enligt speciallagstiftning. 120Se , och s. 246 samt och s. 194. 121Se s. 47 och St.prp. 82 2000-2001 s. 173. 122Möjligheten av att införa något slags samarbetsform som motsvarar de övriga nordiska ländernas kommunalförbund förefaller dock ha diskuterats, jfr St.prp. . s. 22. 123Se NOU 2000:22 avsnitt 4.6.1. 124Se , och s. 244 ff. samt och s. 190 f. 125Lov 21. nr. 83 om ansvarlige selskaper og kommandittselskaper (Selskapsloven) § 1-1 nr. 126Se NOU 2000:22 avsnitt 4.6.1 och Ot.prp. 18 1999-2000 avsnitt 4.1.2. Kommunalt och fylkeskommunalt samarbete kan även ske i form av aktiebolag. Den verksamhet som kommunala/fylkeskommunala aktiebolag utövar anses inte vara /fylkeskommunal verksamhet. Sådana bolag regleras därför av de vanliga bestämmelserna i aktiebolagslagen. Kommunallagen reglerar endast kommunala/fylkeskommunala beslut om hur kommunen/ fylkeskommunen skall utöva sin ägarställning i bolagen.127 Kommunerna och fylkeskommunerna har samma möjligheter att överlåta uppgifter till aktiebolag som till tidigare nämnda samarbetsorgan. I första hand antas dock näringsverksamhet komma i fråga. Samarbete utan gemensamt styrelseorgan Om samarbetsprojekt genomförs utan något gemensamt styrelse- organ – till exempel vid köp av tjänster – krävs enligt norsk rätt inte något särskilt lagstöd eller någon särskild organisationsform. Parternas förhållande regleras då helt av det avtal de ingått.128 kan reglerna om mervärdesskatt medföra att samarbete utan gemensamt styrelseorgan missgynnas jämfört med samarbete i mer organiserade former. tillsattes dock en utredning för att undersöka om mer neutrala regler kan införas.129 127Se , och s. 240 samt och s. 191. 128Se NOU 2000:22 avsnitt 4.6.1 samt , och s. 243. 129Finansdepartementet, pressmeddelande nr 02/200 Battrup, : Det kommunale selvstyre i retlig belysning , 1992. , : Forvaltningsret: opgaver, hjemmel, organisation, 1997. , Hans m.fl.: Forvaltningsret, 1994. , och , : Kommunalret, 1991. , m.fl.: Forvaltningsret, almindelige emner, 1997. , : Dansk kommunalforvaltning II, Opgaver, 1987 (cit. , : Dansk kommunalforvaltning III, Kommunalt selvstyre og statsligt tilsyn, 1994 (cit. , : Dansk kommunestyre: hovedpunkter af dets lov og ret, 1996 (cit. , Mogens: Den kommunale interesse: studier over kommunalrettens udvikling. Kommunernes : Juridisk afklaring om samarbejder, Redegørelse vedrørende juridiske problemstillinger i forbindelse med kommunale samarbejder, 2000, tillgänglig på Internet , . Le , och , : Lov om kommunernes styrelse med kommentarer, Normalforretnings orden med kommentarer, 2000. : Fordelingen af opgaver i den offentlige sektor, Betænkning nr. Rønsholdt, : Kommunalt selvstyre. Frihed for hvem. Frihed til hvad, i , och , (red. ): Årsberetning 1998, Grundlovens nutid og fremtid, , Studier nr. 69, 1999. , (red. ): Riges Grundlov med kommentarer, 1999. Bilaga 1 SOU 2002:85 , , , och , : Kommunalrett, 4 uppl., 2001. : Utvalg skal komme fram til nøytrale momsregler for kommunene, Pressmeddelande nr: 02/2002, , tillgänglig på Internet ktuelt/pressem/006071-070236/index-dok000-b-n-a.html, 2002- 01-31. S. nr.307 (2000-2001) Innstilling fra kommunalkomiteen om kommune, fylke, stat – en bedre oppgavefordeling. Kommunal- og regionaldepartementet: Oppfølging av oppgavemeldingen – vurdering av fylkeskommunenes oppgaver, Ref. nr. 01/5492, 20.11.2001. NOU 1995: 17 Om organisering av og fylkeskommunal virksomhet. NOU 2000:22 Om oppgavefordelingen mellom stat, region og kommune. 18 (1999-2000) Om lov om endring i lov om interkommunale selskaper og lov om kommuner og fylkeskommuner. Overå, och , : Lov om kommuner og fylkeskommuner av 25. nr. 107, med kommentarer, 3 uppl., 2001. Regjeringens vurdering av fylkeskommunens oppgaver – miljø, landbruk, plan og areal, brev från Kommunal- og regionalministren till Fylkeskommunene, fylkesmennene, Kommunenes Sentralforbund, statens utdanningskontor, fylkeslegene och hovedsammenslutningene, ref. nr. 02/278, tillgänglig på Internet, em/016051-110022/index-dok000-b-n-a.html, . , : Samarbeid mellom kommuner i , of , Telemarksforskning-Bø rapport nr. 181, Bø 2000. , och , : Nordisk regional- förvaltning i förändring, politik och förvaltning. Rapport 14, Åbo 2000. , [statsråd], Regjeringens syn på kommunenes rolle i det offentlige , Innlegg på konferansen , Tønsberg 9. , tillgängligt på Internet, 090045/index-dok000-b-n-a.html, . nr.31 (2000-2001) Kommune, fylke, stat – en bedre oppgavefordeling. 82 (2000-2001) Om lokaldemokrati, velferd og økonomi i kommunesektoren 2002 (kommuneproposisjonen). Kommunala samverkansformer m.m. i och i – Del 2 På uppdrag av (Ju 2001:05) har genomförts en kartläggning av gällande rätt beträffande kommunala samverkansformer i och i . Uppdraget innefattade följande delar: 1.en beskrivning av om och kan ingå gränsöverskridande samarbeten i någon organisatorisk form och vilka uppgifter som då kan bli föremål för ett dylikt samarbete. 2.en beskrivning av vilka ramar som gällande rätt ställer upp för hur ett gränsöverskridande samarbete i och i eller hur omfattande eventuella grundlagsändringar som krävs för att ett dylikt samarbete skall få ske. På grund av det nära sambandet mellan uppdragets delar, kommer inte någon uppdelning att göras i den fortsatta framställningen. Enligt den danska grundlagen är det regeringen som har hand om utrikespolitiken (§ 19).