sou · GQB387d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Kommissionen har emellertid inte kunnat finna att det förelegat någon annan koppling mellan sjukhusaffären och IB än att i samband med kursen till en av Elmérs medarbetare överlämnade en förteckning över misstänkta KFML(r):are inom sjukhusförvalt- ningen. Inget tyder på att personalen i eller i stay behind-organisationen under fredsförhållanden hade till upp- gift att bedriva säkerhetsunderrättelsetjänst. fortsatte också att tillsam- mans med en medarbetare i begränsad omfattning följa upp väns- terextremistisk verksamhet med tonvikt på KFML(r) i och de moskvatrogna kommunisterna inom VPK. GBU hade meddelare som i inte obetydlig omfattning rapporte- rade också om inrikes förhållanden, trots att detta inte var deras primära inriktning. hade slagit fast att underrättelsetjänstens verksamhet inte fick vara inriktad på uppgif- ter som ankom på polisen. anges ut- tryckligen i instruktionen för den hemliga underrättelsetjänsten att verksamheten inte får inriktas på polisiära uppgifter. KSI har dock haft meddelare som spontant rapporterat om förhål- landen av inrikes natur; en av dem rapporterade rentav huvudsakli- gen om sådana förhållanden. SSI vidarebefordrade visserligen såda- na rapporter till säkerhetspolisen men källdrivaren behöll länge kopior av dessa, något som föranledde kritik från FUN. KSI upp- ges numera hänvisa meddelare som har upplysningar om inrikes förhållanden till säkerhetspolisen. Kapitel 10 Säkerhetstjänsterna och regeringen I kapitlet behandlas kontakterna mellan säkerhetstjänsterna och reger- ingen och regeringens hotbilder såvitt avser den författningsskyd- dande verksamheten. senare hälft fungerade samarbetet i huvudsak bra och regeringen delade säker- hetstjänsternas uppfattning om SKP som ett hot mot rikets säker- het. Den därpå följande tioårsperioden präglades av en misstro från regeringens sida mot främst säkerhetspolisen, som ansågs vara allt- för alarmistisk. Kommissionen anser det oklart om åsiktsregistre- ringsförbudet i personalkontrollkungörelsen huvudsakligen var ett uttryck för en ändrad hotbildsbedömning från regeringens sida så- vitt avsåg kommunisterna eller ett sätt att desarmera en känslig po- litisk fråga. Avslöjandet av säkerhetstjänsternas övervakning av värnpliktskonferens påkallade justitieminister engagemang i registreringsfrågorna och regeringen övertog ansvaret för att utfärda närmare bestämmelser om registrering av personer med anknytning till ytterlighetsorganisationer. Under de borgerliga regeringsåren var samarbetet mel- lan regeringen och säkerhetstjänsterna åter i stort sett förtroende- fullt. Socialdemokraternas återtagande av regeringsmakten innebar nya motsättningar. hade emellertid hotet från svens- ka grupperingar mot rikets säkerhet avklingat. Regeringen följde säkerhetspolisens uppfattning om vilka grupper som borde ägnas särskild uppmärksamhet. Man ansåg sig inte ha underlag för att göra avvikande bedömningar men skall ha pressat på för att över- vakningen av högerextremister skulle skärpas. Bl.a. det förhållandet att säkerhetspolisen inte kunnat förhindra mordet på statsminister undergrävde regeringens tilltro till säkerhetspolisen. Administrativa reformer av säkerhetspolisen och regeringens ut- nämningar av chefer som man litade på har sedan omkring 1990 återställt det goda samarbetet. Kapitel 11 Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. I kapitlet behandlas säkerhetstjänsternas samarbete med politiska partier och näringslivet samt säkerhetstjänsten inom Ra- dio/TV. Det socialdemokratiska partiet och fackföreningsrörelsen har första decennier konkurrerat med kommunister- na om arbetarnas stöd. Ett led i denna kamp var utbyggnaden av den socialdemokratiska arbetsplatsorganisationen i slutet av 1940- talet. LO engagerade sig i Folk och Försvar (CFF) kampanj mot den femte kolonnen, var- med i realiteten avsågs kommunisterna. Ett antal socialdemokrater knöts till säkerhetspolisen som rapportörer om kommunister. Genom grupp B byggde den militära säkerhetstjänsten med le- dande partiföreträdares goda minne upp ett omfattande nätverk av rapportörer som försåg säkerhetstjänsterna med information om kommunister på arbetsplatserna. Informationsflödet var dock, som nämnts, inte enkelriktat. Dels fick grupp B/IB:s kontaktmän inom ramen för samarbetet uppgifter som kunde utgöra användbar in- formation i den fackligt-politiska verksamheten på arbetsplatsen, information som inte var tillgänglig på annat sätt. Dels mottog det socialdemokratiska partikansliet information från grupp B/IB. Ett klart belägg härför är ett antal rapporter som kommissionen har påträffat i , rapporter som bl.a. rör interna förhållanden inom och som var upp- rättade inom grupp B. Det förhållandet att nästan alla befattningshavare vid grupp B och senare IB/03 var socialdemokrater torde ofrånkomligen ha satt sin prägel på verksamhetens inriktning. Således rörde en inte obe- tydlig del av enhetens rapportering rent partipolitiska förhållanden där anknytningen till säkerhetshotande verksamhet är oklar. Om detta hade sin förklaring i medarbetarnas egna prioriteringar eller i ett uttalat eller tänkt informationsbehov från SAP:s sida har inte kunnat fastställas. Hur sammanblandade intressena kunde bli bely- ses av ett fall , då en kommunistisk riksdagsman över- vägde att gå över till SAP. En befattningshavare vid IB verkade till- sammans med en ledande partiföreträdare för att understödja ett beslut i denna riktning. rapporterade han om händelseut- vecklingen till säkerhetspolisen. Ungefär som IB:s inrikesverksamhet avvecklades började en tydligen mycket centralt placerad person inom att rapportera till säkerhetspolisen bl.a. om för- hållanden inom VPK och den revolutionära vänstern. Rapporte- ringen upphörde i stort sett som i begränsad om- fattning återupptog inrikesverksamheten. Denna kom att inriktas dels mot de revolutionära vänsterorganisationerna, främst KFML(r), dels mot stalinisterna inom VPK. Enligt kommissionens mening talar omständligheterna för att verksamheten initierats av försvarsminister . Kommissionen har också funnit skäl att anta att inte endast rapporterade till utan att även höga företrädare för fick del av vad han inhämtat och hans värderingar därav. Partiet kunde därigenom tillgodogöra sig underrättelser som inhämtats av statligt betalda personer. Statliga medel användes också för att bekosta den utbildning av socialde- mokrater för kamp mot vänsterextremister , som om- nämnts i kap. 9. Det står klart att inget av de borgerliga partierna haft kontakter med någon säkerhetstjänst som på något sätt motsvarar det täta samarbetet mellan grupp B/IB och SAP. En förklaring härtill är att SAP under hela den aktuella tiden ensamt hade regeringsansvaret, en annan att på basnivå socialdemokrater generellt sett hade långt bättre insyn i kommunistiska förhållanden än borgerligt sinnade personer. Säkerhetspolisen samarbetade med en- skilda industrier och företag för att få in uppgifter om arbetstagare som till följd av sin kommunistiska åskådning bedömdes som na- tionellt opålitliga. Däremot var polisen av allt att döma mycket återhållsam med att själv lämna ut uppgifter om personer vid sidan av personalkontrollen. Näringslivet tog aktiv del i CFF:s tidigare nämnda kampanj mot femtekolonnen . Som en följd av denna bildades Industrins försvarsbyrå, seder- mera Näringslivets beredskapsbyrå. Dess verksamhet var framför allt inriktad på krigsplanläggning och säkerhetsskydd. Säkerhets- tjänsterna deltog i byråns utbildningsverksamhet och säkerhetspo- lisen fick därigenom kontakter inom näringslivet som lämnade in- formation bl.a. om säkerhetshotande händelser och vänsterextre- mister på arbetsplatserna. Det har förnekats att byrån eller något annat näringslivsorgan förde listor över arbetare som deltagit i vilda strejker. Från olika håll har det gjorts gällande att en viktig förutsättning för grupp B:s tillkomst var en överenskommelse som skulle ha träf- fats mellan försvaret, SAF och LO . Kommis- sionen har inte funnit några belägg för förekomsten av en sådan överenskommelse. Ett särskilt avsnitt ägnas åt /TV och säkerhets- tjänsterna. Skälet härtill är företagets särställning som nyhetsför- medlare och kulturbärare och dess centrala roll inom totalförsvaret. intog företaget en mycket restriktiv hållning till att låta anställda kommunister framträda i radio och TV. Skälen härtill var bl.a. att de i kraft av sina kända röster och ansikten vid ett krig med skulle kunna förleda svenska folket ge- nom att ta parti för angriparen. sökte sig många unga akademiker med vänsterradikala åsikter till företaget. Men an- svariga chefer tycks inte ha bedömt att de på allvar skulle ha blivit ett hot i ett krisläge. Medarbetarna vid företaget personalkontrollerades i stor ut- sträckning . register- kontrolleras endast personer i särskilt ömtåliga befattningar och in- för beredskapsövningar. Närmare 240 medarbetare finns alltjämt registrerade hos , varav ca en tredjedel endast på grund av att de varit föremål för registerkontroll. Flertalet övriga registreringar avser kontakter med öststatsbeskickningar, vilka torde ha motive- rats av tjänsteåligganden. Inget tyder på att utfall vid registerkon- troll hindrat någon i hans eller hennes yrkeskarriär. Den som var företagets säkerhetschef och början av 1960- talet tycks ha efterforskat och registrerat de anställdas politiska uppfattningar, i den mån han betraktade dem som säkerhetsrisker. Han hade goda kontakter med grupp B/IB och var påtänkt för en hög befattning i den organisationen. Kapitel 12 Avslutande synpunkter I detta kapitel ger kommissionen några övergripande synpunkter på sina resultat. Regeringen beslöt att tillkalla en kommission med uppgift att kartlägga och granska den författningsskyddande verksamhet som de svenska säkerhetstjänsterna bedrivit när det gäller hot som härrör ur inrikes förhållanden. Det angavs att upp- draget var avsett att resultera i ett samlat, uttömmande och defini- tivt klarläggande av säkerhetstjänsternas inrikes verksamhet. Kommissionen skulle bestå av en ordförande och fyra andra leda- möter. Till kommissionen skulle knytas ett sekretariat och när det gällde bl.a. historiska, polisiära och militära frågor också experter. Kommissionen skulle redovisa sitt uppdrag senast den 31 augusti 2001.1 Genom tilläggsdirektiv beslöt regeringen att antalet ledamöter i kommissionen skulle utökas från fyra till högst fem.2 Sedan kommissionen begärt förlängd tid för uppdragets full- görande, beslöt regeringen om tilläggsdirektiv en- ligt vilka kommissionen skulle redovisa sitt uppdrag senast den 31 december 2002.3 Kommissionens ursprungliga direktiv återges som bilaga 1 till detta betänkande. 1.2Den särskilda lagen för kommissionens arbete För att kommissionen skall kunna fullgöra sina uppgifter på ett ef- fektivt och rättssäkert sätt har den fått speciella befogenheter ge- nom särskild lagstiftning. Lagen (1999:988) om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet trädde i kraft den 1 januari 2000.4 Enligt lagen är myndigheterna skyldiga att på begäran lämna kommissionen de uppgifter som kan antas ha betydelse för kom- missionens verksamhet. Denna uppgiftsskyldighet gäller utan hin- der av sekretess. Ett centralt inslag i den särskilda lagen utgörs av reglerna om förhör under straffansvar med den som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för kommissionens verksamhet. I detta hänseende gäller samma regler som för ett vittne vid domstol, vilket bl.a. innebär att den som hörs har rätt att vägra yttra sig om något som skulle röja att han har begått en brottslig eller vanärande handling. En annan lagregel ger kommissionen möjlighet att bereda sig tillgång till handlingar som är i enskildas besittning. intogs i sekretesslagen (1980:100) en bestämmelse till skydd för uppgift hos kommissionen om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden. Sekretess för sådan uppgift gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon ho- nom närstående lider skada eller men. Meddelarfriheten gäller inte för uppgift rörande enskilds personliga förhållanden. Den särskilda lagen fogas som bilaga 2 till detta betänkande. 1.3Tidigare utredningar och granskningar Säkerhetstjänsterna har efter tilldra- git sig ett omfattande intresse i , medierna och den all- männa debatten. Flera böcker har skrivits i ämnet. Med anledning av förekommande händelser och påståenden har säkerhetstjänster- na varit föremål för ett stort antal utredningar, såväl av ordinarie granskningsorgan som ombudsmän (), justitiekans- lern (JK) och riksdagsutskott, som av särskilt tillsatta statliga ut- redningar. Säkerhetstjänsternas verksamhet under grans- kades av en parlamentarisk kommission, den s.k. Sandlerkommis- sionen (, , , och ). I betänkandet (SOU 1948:7) gav kom- missionen en mycket fyllig redogörelse för den allmänna säkerhets- tjänstens verksamhet. Kommissionen uttalade bl.a. att den säker- hetskungörelse i vilken säkerhetstjänstens uppgifter reglerats inte gett tillräckligt stöd för den övervakning av politiska ytterlighets- riktningar som förekommit. Direktiv om en sådan övervakning 1998/99:140, KU 1999/2000:4 hade emellertid getts av regeringsledamöter i början av kriget. Dessutom hade verksamheten samband med vissa andra uppgifter som ålegat säkerhetstjänsten, nämligen att upprätta s.k. krigsfalls- förteckningar (förteckningar över personer som skulle omhänder- tas i händelse av olika krigsfall) samt uppgifter enligt lag om upplösning av vissa sammankomster m.m. Kommissionen rik- tade kritik mot registreringen av syndikalister och Förbundet käm- pande demokrati, som enligt kommissionens mening varit onödig. Däremot fann kommissionen inget stöd för påståenden om att sä- kerhetstjänsten varit politiskt sett ensidigt inriktad i spaningsverk- samheten genom att koncentrera sig alltför mycket på övervakning av kommunister och alltför lite på övervakning av nazister. avslöjades översten som spion. Wen- nerströmaffären granskades dels av en juristkommission (, och ), dels av en parla- mentarisk nämnd (Axel Strand, , , , och ). I sina betänkanden (SOU 1964:15, 1964:17 och 1968:4) behandlade ut- redningarna inte endast myndigheternas och regeringens hantering av ärendet utan redogjorde även för vissa tidigare inte allmänt kän- da förhållanden rörande personalkontrollen. Den parlamentariska nämnden tog i sitt slutbetänkande (SOU 1968:4) också upp vissa uppgifter som förekommit i den allmänna debatten rörande perso- nalkontrollen, särskilt i artiklar i och i och bok register (1966). I boken redovisades ett stort antal fall av diskrimineringar mot oli- ka personer på grund av åsiktsbrott. Nämnden fann efter en in- gående granskning av de enskilda fall som kunde identifieras, att det av polisen förda säkerhetsregistret förts på ett korrekt sätt och att nämndens gjorda iakttagelser inte kunde föranleda kritik av myndigheterna. I samband med värnpliktskonferens i avslöjades att företrädare för försvarsstabens säkerhetsavdelning och säker- hetspolisen följt diskussionerna och gjort vissa anteckningar i sam- band härmed. Det gjordes gällande att politisk åsiktsregistrering skett. JO () upptog med anledning härav och vissa pressuppgifter om agentvärvning m.m. ett särskilt ärende om säkerhetstjänsterna med tyngdpunkten lagd på en undersökning av säkerhetspolisens register och personalkontrollen. JO fann att () tillämpning av reglerna 1969 ut- färdade personalkontrollkungörelsen och därtill anslutande tjänste- föreskrifter inte gav anledning till någon erinran och att påstående- na om politisk åsiktsregistrering saknade fog. Han fann likaså att påståenden mot den militära säkerhetstjänsten om åsiktsregistre- ring saknade fog. Däremot ifrågasatte JO nödvändigheten av sä- kerhetsavdelningens närvaro vid konferensen. (Se JO:s ämbetsbe- rättelse 1973 s. 43 ff.) publicerade tidningen i Bild/Kulturfront ett antal artiklar av journalisterna om IB, vilka följdes av Bratts bok och hotet mot vår säkerhet (1973). I ar- tiklarna och boken beskrevs den tidigare strängt hemliga organisa- tionen. Det gjordes bland mycket annat gällande att IB inhämtat information om svenska vänsterorganisationer och dessas med- lemmar på olagliga vägar (inbrott i lokaler, infiltration, telefonav- lyssning), fört ett omfattande register över svenska vänstersympa- tisörer och lämnat ut uppgifter om svenska medborgare och här bosatta utlänningar till utländska underrättelse- och säkerhetstjäns- ter. En tidigare anställd vid IB, , upprepade i ett brev till försvarsministern vissa av de påståenden som framställts i tid- ningsartiklarna. På uppdrag av riksåklagaren utredde chefsåklagaren anklagelserna i brevet. fann, främst med hänvisning till att eventuella brott var preskriberade, inte skäl att åtala någon av de utpekade IB-medarbetarna. Däremot åtalades och dömdes , och för spioneri till fängelse. Med anledning av IB-affären utnyttjade försvarsut- skott sin initiativrätt till att lämna en redovisning och vissa förslag efter att ha granskat den militära underrättelsetjänsten. I sitt betänkande (FöU 1973:25) ansåg sig utskottet kunna konsta- tera bl.a. att underrättelsetjänsten inte bedrevs på ett sätt som stred mot deklarerade utrikespolitiska linje och att underrättel- seorganen inte bedrev någon otillbörlig verksamhet inom landet. granskade IB-affären med avseende på statsrådens ämbetsutövning och regeringsärendenas handläggning (KU 1974:22). Också JO () utredde olika aspekter på IB- affären, bl.a. IB:s verksamhet och dess förbindelser med främman- de underrättelseorganisationer. I sitt beslut (se JO:s ämbetsberät- telse 1975/76 s. 132 ff) uttalade JO bl.a. att det var ägnat att väcka oro att det förekommit verksamhet från IB:s sida inom rik- tad mot personer bosatta här i landet. JO påpekade särskilt faran från rättssäkerhetssynpunkt av att alltför självständiga agenter fick arbeta utan tillräcklig styrning från underrättelseorganisationens sida. På grund av IB-affären och debatten om den hemliga underrät- telsetjänsten tillkallade regeringen en utredning för att utreda rikt- linjer för den militära underrättelsetjänsten m.m., Under- rättelseutredning. Regeringen initierade vidare utredningar om bestämmelser om brott mot rikets säkerhet, om skydd för meddelares anonymitet vid beslag och husrannsakan och om gränsdragningen mellan tryckfrihetsprocess och vanlig brott- målsprocess. (, , , , och ) fann i sitt betänkande (SOU 1976:19) att IB:s inri- kes verksamhet upphörde även om enstaka handlingar rörande svenska medborgare som uppenbarligen byggde på underrättelseinhämtning inom riket från tiden påträffats. Utredningen hade inte kunnat finna något stöd för påståendena om ett partipolitiskt utnyttjande av IB. Utredningen lade också fram förslag bl.a. till riktlinjer för underrättelsetjänstens fortsatta inriktning och om en ändrad organisation för underrättel- setjänsten samt föreslog inrättandet av Försvarets underrättelse- nämnd (FUN). Statsmakterna kom att i stor utsträckning följa ut- redningsförslagen (prop. 1975/76:189, FöU 1975/76:40). uppgavs i en artikel i att säkerhetspoli- sen hade placerat en agent vid sjukhusförvaltningen i . Någ- ra dagar senare dementerade justitieminister att sä- kerhetspolisen låg bakom anställandet av personen i fråga. Rykten började cirkulera om att det var IB och det socialdemokratiska par- tiet som gemensamt ägnade sig åt att åsiktsregistrera vänsterextre- mister anställda inom sjukhusförvaltningen. beordrade en utredning i saken. Utredarna (chefen för /Säk och informationssekreteraren vid ) slog fast att det var säkerhetspolisen som gett agenten uppdrag i syfte att klarlägga eventuella kopplingar mellan vissa sjukvårdsanställda och utländska terroristorganisationer. Även JO verkställde en utredning av den s.k. sjukhusaffären. I sitt beslut (se JO:s ämbetsberättelse 1976/77 s. 49) konstaterade JO () inledningsvis att utredningen i ärendet inte gett en i alla avseenden entydig bild av vad som förevarit. Detta gällde såväl de yttre omständigheterna som i synnerhet bakomlig- gande motiv och syften. JO ansåg emellertid att det otvetydigt kunde fastslås att initiativet till en kontaktman tagits av säkerhets- polisens sektion i . JO fann inte anledning till kritik vare sig mot säkerhetspolisen eller mot någon anställd inom sjukvårds- förvaltningen och fann heller inga belägg för att åsiktsregistrering förekommit vid sjukvårdsförvaltningen. Sedan debatten om sjukhusaffären ånyo blossat upp uppdrog regeringen åt JK att företa en kompletterande utredning av ärendet. JK () konstaterade i sitt beslut (i ärende dnr ) att inte heller hans utredning gett en entydig bild av vad som förevarit. Han ansåg att det inte utan en vidare utredning kunde uteslutas att det fanns något sam- band mellan sjukhusaffären och IB. Regeringen tillsatte en ämbetsmannakommitté (, och ) för att utreda vissa frågor rörande den militära underrättelsetjänsten m.m. Kommittén uttala- de i sitt betänkande (Ds Fö 1980:8) bl.a. att den kommit fram till uppfattningen att det inte fanns något samband mellan anställning- en av den s.k. sjukhusspionen och den militära underrättelse- tjänsten. Kommittén framhöll också att det i övrigt under utred- ningen inte kommit fram något som gav anledning till antagande att IB eller någon annan del av det militära underrättelseväsendet verkat utanför de ramar som gällde för verksamheten. uppkom en massmedial debatt om det svenska perso- nalkontrollsystemet med anledning av det s.k. Leanderfallet. Bak- grunden var att en tekniker vid i , , hade tvingats lämna sin anställning till följd av resultatet av en personalkontroll. Sedan utan framgång besvärat sig hos regeringen vände han sig till den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Domstolen ogillade talan (mål nr 10/1985/96/144; dom ).5 Följande år rymde den spiondömde under en permission från fängelset. Båda dessa händelser utlöste en omfattande kritik mot säkerhets- polisen. hade det förekommit debatter i och medierna om personalkontroll och åsiktsregistrering Mot den- na bakgrund tillkallade regeringen en parlamentariskt sam- mansatt kommitté för att se över säkerhetspolisen. I ett delbetän- kande (SOU 1988:16) behandlade (, , , , , och ) frågor om säkerhetspolisens inriktning och organisation. Kommittén föreslog bl.a. att ledningen av säkerhetspolisen skulle bli fastare genom att en person med 5 En närmare redogörelse för domen och de skiljaktiga meningarna finns i SOU 1990:51, s. 191 f. och bilaga 2. En redogörelse för bakgrunden finns i : Personalkon- troll, s. 205 ff. verkschefskompetens utsågs till dess chef och att den parlamenta- riska insynen skulle stärkas. Regering och riksdag anslöt sig väsent- ligen till förslagen (prop. 1988/89:108, 1988/89:JuU21). uppdrog regeringen åt ambassadör att som särskild utredare göra en genomlysning av den polisiära säker- hetstjänsten. I sitt betänkande (SOU 1989:18) konstaterade bl.a. att den kontrasubversiva verksamheten var mycket litet omfattande beroende på att extremiströrelser knap- past kunde anses utgöra något nämnvärt hot mot säkerheten. När det gällde registrering och personalkontroll ansåg att den politiska registreringen i princip kunde slopas. I sitt slutbetänkande (SOU 1990:51) behandlade (, , , , , och ) bl.a. vissa ändringar i per- sonalkontrollsystemet. förekom uppgifter om att det militära underrättelseorganet SSI skulle bedriva otillåtet inri- kes spionage. FUN undersökte sakförhållandena bakom uppgif- terna. I en skrivelse till ÖB (, Dnr U 2/87) redovisade FUN resultatet av sin undersökning. FUN konstaterade att ingen- ting framkommit som tydde på att SSI skulle ha varit inriktad på att inhämta den typ av information som det ankom på Rikspolis- styrelsens säkerhetsavdelning att syssla med.