sou · GQB329d4 · 2003-01-01 00:00:00 — Det forum för folkhälsofrågor som , Landstingsför- bundet och har skapat för att stödja kommuner och landsting i det lokala och regionala folkhälsoarbetet erbjuder också en plattform för sådana insatser. Det är också viktigt att regering och riksdag bidrar till att skapa strukturella förutsättningar för att ta till vara erfarenheterna från det omfattande arbetet med förebyggande hembesök och anhörig- stöd. Här kan det finnas behov av ytterligare åtgärder när Social- styrelsens uppföljningar av det lokala arbetet inom dessa områden föreligger. De erfarenheter som kommit fram tyder, som nämnts, bl.a. på att äldre invandrare behöver uppmärksammas mer i förebyggande hälsoarbete. Dagens lagstiftning ger en god grund för arbetet med före- byggande hälsoarbete bland äldre personer och inför åldrandet. I 5 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453) sägs att socialnämnden skall göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen för äldre människor samt i sin uppsökande verksamhet upplysa om verksamhet på detta område. I samma paragraf anges att kommunen skall planera sina insatser för äldre och att kommunen i planeringen skall samverka med samt andra samhällsorgan och organisationer. Vidare anges i 5 kap. 11 § att socialnämnden bör verka för att den som utsatts för brott och dennes anhöriga får stöd och hjälp. bör härvid särskilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situation. I 2c § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) anges att hälso- och sjukvården skall arbeta för att förebygga ohälsa och att den som vänder sig till hälso- och sjukvården skall ges upplysningar om metoder för att förebygga sjukdom eller skada när detta är lämpligt. I 3 § stadgas att varje landsting skall erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom samt att även i övrigt skall verka för en god hälsa hos hela befolkningen. SENIOR 2005 konstaterar: Även om många personer i 50- och 60-årsåldrarna gör en rea- listisk bedömning av vad som krävs av deras boende är det få som aktivt planerar eller gör några förändringar. visar forskning att boendet ofta sätter de fysiska gränserna för olika aktiviteter under åldrandet. Det är vanligt att äldre per- soner anpassar sin aktivitet efter dessa begränsningar istället för att vidga ramarna och använda den egna funktionsförmågan fullt ut. En mer aktiv egen planering av boendet inför åldrandet förutsätter fler alternativ som svarar mot människors önskemål, boendeerfarenhet och ekonomiska förutsättningar. har intresset för äldre personers ordinära boende dock varit svagt hos såväl staten som hos kommuner, bygg- herrar, förvaltare, organisationer och äldre personer själva. För möjligheterna till ett aktivt åldrande och ett tryggt kvar- boende har fastighetsägares och fastighetsförvaltares medveten- het och kunskaper om boendets betydelse under åldrandet stor betydelse. I det sammanhanget är det viktigt att komma ihåg att de flesta äldre och medelålders personer bor i småhus som de själva äger. För dessa saknas information om hur de själva kan planera för ett aktivt åldrande. De framtida utmaningarna omfattar både småhusområden och stora delar av beståndet av flerfamiljshus. Viktiga delar av dessa utmaningar är den fysiska tillgängligheten och utveck- lingen av ett kvarboende med både oberoende och gemenskap. I många äldre flerfamiljshus är bristande tillgång till hiss ett pro- blem. Underlaget för att bedöma omfattningen av detta problem och konsekvensen av olika lösningar är dock påfallande dåligt. SENIOR 2005 anser: N En bred diskussion om hur olika aktörer kan bidra till mer aktiv boendeplanering hos dagens och morgondagens äldre är nödvändig för att möta önskemål och behov hos en åldrande befolkning. N Kommunernas boendeplanering bör kunna bidra till utveck- lingen av äldre personers ordinära boende genom analyser av lokala förhållanden och lokala lösningar. N Det behövs en samlad analys av hur statens styrmedel och insatser inom boendet kan främja ett aktivt åldrande. Ana- lysen bör bl.a. mynna ut i förslag som ökar möjligheterna att förbättra tillgängligheten i och omkring bostaden innan det uppstår sådana problem att bostadsanpassningar blir nödvän- diga. Inom ramen för en sådan samlad analys behöver också betydelsen av att gällande byggregler tillämpas vid ny- och ombyggnationer uppmärksammas. Bör t.ex. bostadsanpass- ningsbidrag ges för alla typer av anpassningar som är aktuella i bostadshus som byggs eller byggs om eller bör bidraget i sådana hus från och med t.ex. förbehållas bostadsanpassningar som görs för att tillgodose omfattande individuella behov? N Erfarenheterna av tidigare och pågående utvecklingsarbeten bör analyseras och tas till vara. Det gäller bl.a. erfarenheterna från olika former av seniorboenden, som bör kunna användas inom det vanliga boendet, utan kategoriindelningar, där de flesta äldre och medelålders personer vill fortsätta bo. For- mer och metoder för utvecklingsarbete i bostadsområden bör också ges stor vikt. 7.3.1Önskemål, egen planering och flyttmönster Tidigare studier har visat att de flesta äldre vill bo kvar i sin invanda miljö (2001, Abramsson, Borgegård & 2000 och 2000). Ofta är man också mycket fäst vid sin bostad och har bott i den. har det länge varit slående att många medelålders och äldre saknar framförhållning när det gäller boendet. Lusten och förmågan att lämna bostaden har visat sig avta ytterligare med stigande ålder. Rädsla för att en flyttning kan innebära isolering och praktiska problem som man inte orkar med har framkommit vid enkäter och andra studier. Oro för hälsan är också vanlig. har framtidsstudier i och andra länder antytt att detta mönster kan komma att ändras när 1940-talsgene- rationen närmar sig högre åldrar (se t.ex. Byggindustrier ). Hänvisningar har gjorts till generationens särart i för- hållande till dagens äldre, särskilt deras större rörlighet tidigare i livet och deras långa erfarenhet av välfärdssamhället (1994). Ändrade samhällsförhållanden, med ökande individualisering har också anförts som skäl till att flyttningsbenägenheten kan komma att öka efter . Det är svårt att se mer konkreta tecken på en sådan förändring. Snarare visar undersökningar bland såväl 45 54-åringar som 55 64- åringar att det traditionella mönstret tycks bestå, även om ten- denser till ökad rörlighet skymtar bland svaren (se t.ex. 2000 och Abramsson, Borgegård & 2001). Realistisk bedömning – men ingen planering På uppdrag av SENIOR 2005 genomförde en intervjuundersökning bland ett representativt urval personer i åldern 55 . Resultaten visar att personer i denna ålder gör en realistisk bedömning av vad som kommer att vara viktigt i boendet , när de väl funderar på saken (bilagedel D). Till sådana funderingar är det dock långt för de flesta. Att ha nära till kommunikationer och service i boendet på äldre dar är viktigt för över nio av tio svarande. Detsamma gäller för att ha nära till naturen och att det finns balkong eller terrass i an- slutning till bostaden. Lika viktigt, som att kunna få hjälp med städning, matinköp etc. mot extra betalning, är det att få bo med människor i alla åldrar (åtta av tio). Mindre viktiga aspekter är att det är nära till nöjesliv eller att få bo tillsammans med människor i sin egen ålder. Dessa aspekter anser många är direkt oviktiga. Sammantaget har nästan tre av fyra i åldersgrupperna inte fattat något beslut om sitt boende på äldre dar. En tredjedel av de svarande har inte alls funderat över sitt boende på äldre dar. Något fler har funderat men inte fattat något beslut. Av dem som inte ens funderat över sitt boende uppger de flesta som orsak att frågan inte känns aktuell eller ligger för långt fram i tiden. Två av tio säger att de trivs där de bor och därför inte har funderat. Nästan sex av tio som funderat eller fattat ett beslut säger att de vill bo kvar där de bor . Ytterst få uppger att de inte har ekonomiska möjligheter att flytta. Någon skillnad mellan 55 59-åringar och 60 64-åringar finns inte när det gäller att fundera eller inte fundera över sitt fram- tida boende. Det finns dock en tendens till att 60 64-åringar i mindre utsträckning uppger att frågan inte känns aktuell. I större utsträckning uppger de istället att de trivs där de bor. Av dem som vill flytta är spridningen på vilken boendeform man vill ha relativt jämn. De tre svarsalternativen villa/radhus, bostads- rättslägenhet respektive hyreslägenhet får ungefär en fjärdedel svar var. Mindre än en tiondel av dem som vill flytta uppger att de vill bo i fritidshus året om. Tre fjärdedelar vill fortfarande bo relativt rymligt, i tre rum eller fler. De som bor i två- eller trerummare vill i stor utsträckning göra det även fortsättningsvis, medan de med de allra minsta bostäderna vill flytta till något rymligare och de med större bostäder till något mindre. De med lägre hushållsinkomster uppger oftare att de vill flytta till de mindre bostäderna än hög- inkomsttagare. Av de svarande har funderat över att flytta till seniorboende och har fattat ett beslut att göra det. Seniorboende tycks vara ett intressant alternativ för ensamboende, särskilt för dem som bor i enrummare. En betydligt större andel ensamboende vill också bo i centralt läge med liv och rörelse. De vill också oftare ha nära till service och nöjesliv. Ensamboende tycker också oftare än de som bor tillsammans med någon att det är mycket viktigt att det finns personal i bostadens närhet, att man vid behov kan få hjälp med städning, matinköp etc. mot extra betalning och att man får bo tillsammans med människor i sin egen ålder. Kvinnor är i större utsträckning än män engagerade i frågor om boendet på äldre dar och fäster större vikt både vid tillgång till hjälp och möjligheten till ett socialt liv utanför hemmet. Planerar kvin- norna för att bli ensamma? Avstår männen från att planera för ensamhet? En mindre intervjustudie på uppdrag av SENIOR 2005 bland personer födda antyder ett djupare liggande samband mellan bostad och identiteten under livsloppet (Borge- gård m.fl. i bilagedel D). Det är bostaden, särskilt det egna huset, som är länken bakåt, som bevarar spåren av det liv man har levt och de människor som man har levat tillsammans med. Att bo och leva på samma plats, även om man hamnat där av en slump, tycks också vara en förutsättning för att möta krav på föränderlighet inom andra områden. I den mån de intervjuade har någon bild av livet efter pensioneringen så handlar det på sin höjd om att bostaden och grannskapet ska vara en arena för sociala kontakter, men inte för någon fortsatt delaktighet i arbetsliv eller samhällsliv. Intervjuerna ger också prov på att boendet är förknippat med ett annat slags erfarenhet. Ju äldre man är, desto större boende- erfarenhet besitter man i regel. Det handlar om en samlad erfarenhet som åren givit av flera typer av boende, ofta på olika platser, som vuxit fram som relationerna till släkt och vänner ut- vecklats. Vid sidan av de praktiska erfarenheterna av olika slags boende har man ofta också en fond av kunskaper om bostads- marknaden och dess olika alternativ, om boendekostnader och om olika slags service. En del av oviljan att fundera över boendet kan bero på denna boendeerfarenhet. Många kan tänka sig att växla in en del av de kvantitativa aspekterna på boendet, som boendeyta och standard, mot mer kvalitativa aspekter, som närhet till släkt och vänner, fysisk säkerhet och tillgänglighet samt tillgång till service av olika slag. Mot detta står dock rotfastheten i en viss miljö och en viss bostad, kostnaden för en flyttning, ansträngningen att sätta in boendet i ett nytt dagligt aktivitetsfält och den fysiska ansträng- ningen att flytta. De intervjuer som Mångkulturellt Centrum gjort bland invand- rare i åldern 53 på uppdrag av SENIOR 2005 visar på en särskild aspekt på boende och identitet. Här handlar det om en hemmahörandets problematik och en dröm om återvändande (Akaoma & i bilagedel A). Den ursprungliga tanken för många arbetskraftsinvandrare var att komma till och arbeta hårt och tjäna tillräckligt med pengar för att sedan kunna återvända hem med en tryggad ekonomi för framtiden. Men börjar vardagslivet alltmer komma emellan dessa drömmar. Makar som kom hit tillsammans fick barn som började på för- skola och skola här. Några av de intervjuade männen bildade familj med en svensk kvinna. Makar som redan hade barn när de kom till blev alltmer ovilliga att rubba barnens tillvaro igen. Den levda verkligheten börjar nagga drömmen i kanterna. Drömmen om återvändandet dör dock inte ut helt, men tidpunkten för dess förverkligande skjuts upp till en mera avlägsen framtid. Att flytta tillbaka till det tidigare hemlandet är för många inte heller någon okomplicerad lösning. Man förändras av att bo i ett annat land och genom det ser man även det egna hemlandet med nya ögon. Utöver resonemang om i vilket land man vill leva som pensionär innehåller intervjuerna också funderingar kring själva boendefor- men. De flesta uppger att de vill bo hemma . Att få fortsätta behålla sin identitet som en individ beskrivs som viktigt och kopplas till själva boendeformen. De flesta av de inter- vjuade har bott i sina respektive bostadsområden under en mycket . Det är på den nuvarande bostadsorten som de säger sig vilja bo kvar även när de är äldre. Personer och uppåt bor i större utsträckning än någon annan grupp på bostadsmarknaden kvar i sin bostad. Det finns dock en tendens till att de äldre lämnar sin bostad än förut (Borgegård m.fl. i bilagedel D). ökade andelen flyttare i denna åldersgrupp från 0,9 pro- cent till . Antalet flyttningar bland personer i ålders- gruppen uppgick till 67 000 och till 81 000. Om- kring en femtedel av dessa flyttningar gick över kommungränsen, något fler än , vilket kan jämföras med ungefär en tredjedel av samtliga flyttningar i . En tydlig trend är att bostadsområdet som sådant dess status och läge har blivit en av de grundläggande faktorerna vid val av bostad. I har forskare och framtids- analytiker särskilt förknippat detta med en rörelse in mot centrala lägen i större städer och med en rörelse ut mot periferin, till vissa områden med särskilda natur- och kulturvärden. Åtminstone rörel- sen in mot centrum har antagits vara särskilt stark bland hushåll med goda ekonomiska resurser, t.ex. äldre par som sålt sin villa. Att centrala lägen betraktats som attraktiva i beror bl.a. på tidigare saneringsvågor som gjort att de flesta svenska städer, till skillnad från städer i många andra länder, inte har någon slum i stadskärnan. Ännu är det svårt att se några tydliga tecken på en omfattande rörelse mot centrum. Det gäller både i den statistik som finns över flyttningar och i studier om människors boendeplanering. På vissa håll kan rörelsen ändå vara betydande. I har det gått att urskilja ett flyttmönster som innebär att unga familjer flyttar ut från centrum medan äldre hushåll drar sig in mot de centrala stadsdelarna. En studie i tre större svenska städer har å andra sidan inte givit något egentligt stöd för påståendet att per- soner i åldersgruppen 55 i ökad omfattning flyttar till cent- rala lägen. En analys av flyttningar över kommungränser 1998 tyder på att det är medelstora kommuner som attrahe- rar personer , inte storstäder, högskoleorter, mindre kommuner, gamla industrikommuner eller glesbygdskommuner i inland. Ett annat mönster över tiden är att andelen långa flyttningar inom landet minskar bland de äldre. Särskilt gällde detta . I ett nationellt perspektiv är det alltså inte många äldre som flyttar tillbaka till sina hemtrakter. Processer som leder till flyttningar över kortare avstånd får istället allt större betydelse. En sådan process kan vara utflyttning till fritidshus nära de stora befolkningskoncentrationerna. Rörelser mot periferin har kopplats till permanentboende i fri- tidshus. Särskilt gäller det områden som och samt vissa kommuner på , i och . En studie bland personer som är eller äldre och som har ett fritidsboende i antyder att rörelsen mot periferin snarare tyder på flexibilitet i boendet än på en vilja att definitivt byta hem- miljö (2001). av de svarande tänker sig att bo mer i när de går i pension. Men det är bara en dryg tiondel som uppger att de kan tänka sig att bosätta sig permanent i Sälenområdet. Mest positiva till permanentboende är de yngsta i undersökningen och de som har lägst utbildning. Det var också vanligare bland de ensamstående personer som ingick i undersök- ningen att kunna tänka sig ett permanentboende i . På motsvarande sätt tycks många äldre personer som flyttar till varmare trakter, t.ex. till , behålla en bostad i . Bland annat därför är det svårt att få en bild av dessa flyttströmmar. De nordiska studier som gjorts av sådana flyttningar har främst tagit fasta på livskvaliteten på den nya hemorten och i mindre utsträck- ning belyst frågor om bl.a. återflyttning till hemlandet vid behov av vård och omsorg (se t.ex. 1999). Bland personer som immigrerat till är det vanligt att planera för en flyttning till hemlandet efter pensioneringen. Även om många har en önskan att återvända till sina födelseländer så finns det ofta starka skäl som talar emot ett sådant beslut. Många känner sig osäkra på om de kan anpassa sig igen till livet där hemma. Ett beslut om återvändandet påverkas även av att barnen ofta bestämmer sig för att stanna i det nya hemlandet. Många immigranter har också blivit vana vid den sociala och medicinska standarden i det land som de flyttat till. De intervjuer som Mång- kulturellt Centrum gjort bland invandrare i åldern 53 på uppdrag av SENIOR 2005 ger en bild av dessa överväganden. Flera av de intervjuade talar om att bo växelvis i det gamla hemlandet för att kunna tillbringa tid med den egna ursprungsfamiljen. Flertalet intervjuade är dock inte villiga att helt bryta upp från det liv som de byggt upp i . Äldres boende förknippades med särlösningar och låg bostadsstandard. Olika sorters kategoriboenden avlöste var- andra . Mest kända blev kanske ålderdoms- hemmen, som började uppföras under och som blev häftigt omdebatterade efter (2000). Långt in flyttade många äldre in hos barn och andra släktingar. Kvarboendeprincipen och satsningarna på att möjliggöra kvar- boende även högt upp har tillsammans med en generellt bättre bostadsstandard gjort att äldres boende inte skiljer sig nämnvärt från befolkningens i övrigt. Med den låga flyttnings- benägenheten hos personer i högre åldrar har kvarboendet också inneburit att skillnader i boende mellan personer födda under vissa tidsperioder består livet ut. Det gäller kanske särskilt dominansen för vissa generationer i olika bostadsområden i tätorter. Inför finns det tecken på att de äldres boende på nytt kan komma att skilja sig från befolkningens i övrigt. Men genom att stora andelar äldre har och kommer att fortsätta ha större ytor och bättre utrymmesstandard. kan skillna- derna mellan olika äldre personer komma att bli allt tydligare be- roende på hur de tidigare ordnat sitt boende, var i landet de bor och vilka ekonomiska värden som boendet kommit att avkasta. Pro- blem med fysisk tillgänglighet kan dock komma att förekomma i många olika typer av bostäder. En betydande svårighet när det gäller att analysera frågor som gäller boendet är bristen på säkra kunskaper om antal bostäder, bostadshushåll och förändringar i hushållens boendeförhållanden . I brist på mer aktuella uppgifter an- vänds fortfarande uppgifter från folk- och bostadsräkningen . Dessa blir dock alltmer inaktuella. SCB, Lantmäteriet och har fått i uppdrag av regeringen att förbereda en registerbaserad folk- och bostadsräkning . Uppgifterna ska inhämtas från ett lägenhetsregister. För att det ska vara möjligt att ta fram hushållsstatistik krävs också att skattemyndigheten folkbokför de boende på lägenhet. Småhusgenerationen går i pension På samma sätt som det finns olika stora generationer finns det bostadsgenerationer. En sådan generation är miljonprogram- mets bostäder, byggda från mitten av 1960- talet, och med en viss tonvikt på trerumslägenheter i förorts- områden. En annan generation härrör villaboom. Fördelaktiga lån och subventioner gjorde att dessa villor blev eftertraktade, särskilt av personer i 1940-talsgenerationen som hade små barn (Borgegård m.fl. i bilagedel D). Det innebär att befolk- ningskohort och bostadskohorter nu sammanfaller för en stor del av befolkningen och bostadsbeståndet. var småhusboendet mest utbrett bland per- soner i åldrarna 45 , , vilket kan jämföras av alla i åldersgruppen 20 (SCB 2000b). Bland 20 29-åringar och 75 84-åringar var småhusboendet mindre utbrett. I åldersgruppen 75 var det en majoritet som bodde i flerfamiljshus. hade andelen som bodde i småhus ökat något, särskilt bland personer som är . Skill- naden mellan könen var ganska små. I högre åldrar var dock an- delen män som bodde i småhus högre än andelen kvinnor. En förklaring kan vara att männen oftast har en yngre maka i livet, vilket gör det lättare att klara av småhusboendets krav. Kvinnorna blir i högre grad ensamma och flyttar till en mindre, ur servicesynpunkt kanske bättre belägen lägenhet. De socioekonomiska skillnaderna i boende är tydligt. pensionsåldern är det en betydligt högre andel bland tjänstemän på hög- och mellannivå som bor i småhus. I de högre åldrarna minskar skillnaderna, vilket bl.a. kan bero på att de högre tjänstemännen i större utsträckning flyttar till centralt placerade bostadsrätter. Skillnaderna mellan arbetare och tjänste- män har generellt sett minskat. Bland personer som är födda i andra länder är det betydligt vanligare att bo i flerfamiljshus än bland övriga svenskar. Enligt uppgifter i databas bodde av utrikes födda personer i åldersgruppen 65 i flerfamiljshus och i åldersgruppen 50 . Skillnaderna är dock betydande mellan personer som är födda i olika länder. Bland personer födda i , , , , , , och bodde i åldersgruppen 65–i flerfamiljshus, jämfört med 50 bland personer födda i , och Dan- mark. (Det bör noteras att det saknas uppgifter om nästan en tredjedel av alla utrikes födda personers boende i Integrations- verkets material.) Som vi beskrev i avsnitt 3.3 har ensamboendet även ökat bland personer i medelåldern . Bättre standard – men inte alltid bättre tillgänglighet i ett längre tidsperspektiv har bostadsbeståndet ökat till antal och storlek. I nybyggnationen, särskilt under småhusvågen, domi- nerade stora lägenheter. Bostadsstandarden har också utjämnats påtagligt under . Det gäller såväl skillnaderna mellan olika socioekonomiska grupper, som fortfarande ändå är betydande, som mellan ensamstående och samboende. Eftersom de flesta vuxna lever i parförhållanden har skillnaderna mellan könen länge varit relativt små. Generationsskillnaderna i boendet speglar den boendekarriär som innebär att t.ex. yngre personer med lägre inkomster i regel har lägre utrymmesstandard. har dessa generationsskillnader ökat (SCB 2000b). Ett mått som SCB an- vänder för att visa hur bostadsstandarden är fördelad mellan olika grupper är antal boende per 100 rumsenheter. Mätt på detta vis minskade trångboddheten i samtliga åldersklasser från början . minskade ut- rymmesstandarden bland de yngre. Fram till cirka åter- gick nivån till den situation som rådde . För personer som var förbättrades utrymmesstandarden däremot även . Förändringarna i bostadsstandard motsvaras av ökande genera- tionsskillnader i materiell standard . Ett sammanfattande mått på levnadsstandard (tillgång till fritidshus, bil, båt, husvagn, daglig tidning, video och diskmaskin samt semes- terresa ) visar att personer som var fick uppleva en systematisk standardökning . stagnerade standardökningen bland personer i åldern 20 för att till och med övergå i en standardsänkning. Däremot motsvaras inte den förbättrade utrymmesstandarden för äldre alltid med förbättringar av den fysiska tillgängligheten till boendet.