sou · GQB367d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Frågan var naturligtvis tacksam att behandla, eftersom en konflikt mellan olika myndigheter pågick. Värt att notera i just det här fallet är att under hela processen hade starkt stöd av landshövdingen, något som sannolikt påverkade utgången av ärendet. kommuns intentioner var att riva fängelsebyggnaden, och uppföra bostäder på platsen. En arkitekttävling utlystes . Ingenstans i programmet till tävlingen stod något om riksintresset. Tvärtom hävdades det att bevarande inte var ett absolut krav från kommunens sida. När man studerar de kommu- nala handlingar som finns i fängelsefrågan, är det slående att kommun skjutsade över ansvaret för bevarandet av kultur- historiska värden till staten. Kommunen var inte beredd att ta sitt ansvar för att säkerställa de kulturhistoriska värdena i riksintresset, utan såg det som en statlig angelägenhet. Efter många turer och år av debatt och infekterade bråk i frågan, där ägaren absolut motsatte sig bevarande och lagskydd genom en byggnadsminnesförklaring, och där var beredd att genomdriva en sådan mot ägarens vilja, fick ärendet en vändning 1996. Då inleddes förhandlingar mellan landshövdingen, riksantik- varien och generaldirektören för om en lös- ning av det segslitna ärendet. utnyttjades den möjlighet till inlösen av en kulturhistoriskt värdefull byggnad som ges i kultur- minneslagen. Efter en "utflykt" i ägo under blev Gävlefängelset åter en statligt ägd byggnad. Gävlefängelset förklarades som byggnadsminne . I samma beslut fastställdes att staten ska lösa in byggnaden. En upprustning av byggnaden satte igång, och är den upplåten för kultur- föreningar. I lät staten 1918 uppföra ett spannmåls- lagerhus. Syftet med lagerhuset var att där förvara en livsmedels- reserv för kristider. Sammanlagt nio identiska lagerhus byggdes i , varav fyra i . Lagerhusen uppfördes alltid intill en järnväg, på orter med ett spannmålsproducerande omland, och en bit från kusten, så att fientligt artilleri inte skulle kunna nå fram. Konstruktör till det fiffiga systemet för lagring, ventilering och transport av spannmål inom de enorma byggnaderna var ingenjören . Arkitekten ansvarade för lager- husens yttre gestalt. Lagerhuset i på eld- härjades tidigt, medan de i och fanns kvar ända till 1999 resp. 2000, då de revs. Lagerhuset i hade övergått i ägo och använts en bit in , men därefter stått tomt. Centrala är av riksintresse för kulturmiljövården. Det är karaktären av järnvägsstad, som motiverar detta, och bland uttrycken för riksintresset märks särskilt "industribyggnader och andra till järnvägen knutna byggnader och anläggningar". rasade en svår storm över , och många byggnader skadades. På lagerhuset i slets plåtar från taket loss. När stormen bedarrat insåg i att man stod som ägare till ett stormskadat hus utan hyres- gäster och utan funktion. lämnades därför en ansökan om rivningslov in till miljö- och samhällsbyggnadsnämnden i . Turerna därefter har varit många. Dagen innan nämnden skulle fatta beslut om rivning av lagerhuset inkom en begäran om bygg- nadsminnesförklaring av lagerhuset till i . Läns- styrelsen remitterade ärendet till Regionmuseet i , som till- styrkte en byggnadsminnesförklaring. att en rivning skulle påverka riksintresset negativt, samt att ägaren borde kunna få bidrag från för att rusta upp huset. Efter en rekordkort handläggningstid avslog dock ärendet, med motiveringen att förutsättningar för byggnads- minnesförklaring saknades. Då överklagade beslut, bland annat med hänvisning till att länsstyrel- sen inte hade gjort någon utredning om möjligheterna att rusta upp byggnaden och återanvända den. Detta ledde till att aktualiserade frågan om byggnadsminnesförklaring, och utfärdade ett interimistiskt förbud mot rivning. Detta förlängdes , så att en eventuell framtida användning av lagerhuset skulle kunna utredas. har motsatt sig ett beva- rande av huset. Det stämmer inte med de planer man har för området. En förening kallad har agerat opinions- bildare, men inte lyckats omvända de styrande i . Kommunal- rådet har ett flertal gånger uttalat för pressen att han tycker att staten ska ta det ekonomiska ansvaret för bevarandet av lagerhuset, eftersom ju staten faktiskt är så angelägen om att ha byggnaden kvar. Någon förståelse för de kulturhistoriska värdena, eller kom- munens ansvar för riksintresset, är svårt att spåra i både de kom- munala handlingarna och tidningsskriverierna. När detta skrivs () verkar ärendet vara avgjort. Lager- huset kommer med stor sannolikhet att rivas. RAÄ, det regionala museet och har agerat i frågan, men detta har inte kunnat förhindra att en unik och magnifik byggnad, som är ett påtagligt vittnesmål om ett dramatiskt skede i svensk historia, utplånas. Genom det småländska inlandet slingrar sig en smalspårig järnväg. kan man åka ett stycke i län, från via till , men vill man fara vidare genom till får man välja ett annat sätt att färdas. påbörjades upprivningen av rälsen. hade kampen pågått om ett bevarande av banan, genom en byggnadsminnesförklaring. Efter nedläggning av den ordinarie trafiken bildades föreningen "Rädda smalspåret", som försökte påverka kommunerna längs banan att satsa på upprustning och turisttrafik. Olika konstellationer av bolagsbildningar och före- ningar följde, alla med ambitionen att bevara banan och bedriva trafik på den. Men höga kostnader, splittrade ideella föreningar och svagt stöd från kommunerna längs banan gjorde projektet att rädda smalspåret mycket svårt. 1993 väcktes fråga om byggnadsminnes- förklaring av banan. De båda kommunerna i , och , skrev till och påpekade att man mot- satte sig alla planer på byggnadsminnesförklaring. Som kuriosa kan nämnas att de båda skrivelserna, författade , är nästan identiska Det man slog fast var att "Banans kulturella värde måste underordnas andra samhällsintressen". Ärendet hanterades inom , de båda berörda kommu- nerna, och RAÄ . Banan var ett av de objekt som togs upp på "Tio-i-topp"-listan över landets viktigaste industri- minnen. i var aldrig involverat i frågan, varken som remissinstans eller opinionsbildare. fattade länsledningen beslut i ärendet, där anmälde avvikande mening. När frågan om att förklara banan som kultur- reservat utreddes hävdade ett antal företagare i , över vars marker smalspåret gick: "Smalspåret kan inte och får inte längre vara ett hinder för vår industriella utveckling." hade ringa stöd från sin landshövding i bygg- nadsminnesfrågan. Länsrätten fattade beslut om att meddela interimistiskt förbud mot upprivning av sträckan, efter att RAÄ utnyttjat sin möjlighet att överklaga läns- styrelsens beslut. En ilsken landshövding uttalade sig för lokal- pressen: "Tyvärr är det alldeles för många som vill avveckla och för få som vill utveckla . Fortsätter det så här kan vi snart inhägna hela länet och betrakta oss själva som rent turistiska objekt." Växjös kommunalråd hävdade att kommunen inte hade något intresse av att smalspåret skulle förklaras som kultur- och industriminne. Efter ett intensivt utredande , då läns- styrelsen utredde banans kulturhistoriska värde, och RAÄ utredde möjligheterna till ett bevarande, fattade beslut om att avslå frågan om byggnadsminnesförklaring, och upp- rivningen av banan kunde sättas igång. Delen genom ströks från "Tio-i-topp-listan". Templet i ödemarken och kraftverksamhälle fattade beslut om att en kraftstation skulle byggas i Lule älv vid hemmanet . byggnation stod "Templet i ödemarken", som den praktfulla byggnaden kallades, färdig. Runt om hade ett samhälle växt fram, till en början bestående av enkla kåkar, men efterhand ersatta av en välordnad bebyggelse uppförd av för dess anställda. är landets enda bevarade kraftverkssamhälle. Andra liknande samhällsbildningar som uppstått kring de norrländska kraftverken har jämnats med marken. Centrala delar av är av riksintresse för kulturmiljövården. planerades en ny damm och en ny kraft- station i . Den gamla stationens framtid var inte självklar, och inom diskuterades rivning. Den dåvarande riksantik- varien tog emellertid personlig kontakt med generaldirektören , och lyckades snabbt övertyga honom om kraftstationens bevarandevärde. fann det rent av "smickrande" att kraftverket kunde vara ett stycke värdefull kultur. Byggnadsminnesförklaring dröjde dock ända till 1986. I samband med olika rationaliseringar av driften, tekniska förändringar, och omorganisationer av , har personal sagts upp från . Invånarantalet i samhället har minskat, och många bostäder står tomma. Därför ansökte Jokkmokkshus, som övertagit bostadshus i , om rivningslov för fyra byggnader. Husen ligger inom riksintresseområdet. har i sin "tio-i-topp" lista över det industrihistoriska arvet i landet pekat ut de storskaliga tekniska systemen och kraftverksamhälle – Bodens fäst- ning – som komplex som anses omistliga för för- ståelsen av det industrialiserade . I har läns- styrelsen anammat RAÄ:s "upphöjelse" av länets miljöer, och man återkommer i många sammanhang till att det är angeläget att gå vidare med kunskapsuppbyggnad kring anläggningarna, och att kulturarvet är viktigt för tillväxten i länet. har vädjat till kommun att säkerställa värdena i riksintresset genom upprättandet av detaljplaner med riv- ningsförbud. Att samhället har uppmärksammats av staten genom att noteras på "tio-i-topp"-listan är något som både och bevaringsförespråkarna framhållit gång på gång. Till de senare hör , en stark sammanslutning av enskilda och olika föreningar. Kommittén har kämpat för att bevara både kunskap om historia, och de byggnader och anläggningar som vittnar om det förgångna. Att man åtnjuter respekt både inom kommunen och på andra håll visar det faktum att när rivningarna i diskuterades i kommunfullmäktige i bjöds kommitténs ordförande upp i talarstolen. Hans vältaliga utläggning, där utnämnande till industriminne framfördes som ett argument för ett bevarande, övertygade dock inte den beslutande församlingen, som oenigt klubbade igenom ett riv- ningsbeslut. Staten eller kommunen? Genomgående i de fall som har beskrivits är att stat och kommun inte alltid har en samsyn kring hur ärenden som rör kulturarvs- bevarande ska drivas. Staten förfogar över ett starkt skyddsinstru- ment i form av byggnadsminnesförklaring, och ett vagare i form av riksintresseinstrumentet. Riksintressena har en gång valts ut av staten, ofta utan samråd med berörda kommuner, men säker- ställandet åligger kommunerna. I de fyra fall som har beskrivits ovan är problematiken likartad från fall till fall – staten kämpar för ett bevarande, men klampar då in på kommunernas arenor. Kommunerna å sin sida kämpar för att slippa ta det ekonomiska och praktiska ansvaret för något som man menar är ett statligt ansvarsområde. Ett ganska logiskt resonemang sett ur en kommu- nal synvinkel, eftersom isynnerhet riksintresseinstrumentet ofta upplevs som svårhanterligt, och för att citera i tid- skriften Kulturmiljövård, som "legitimation för statens inbland- ning". Kommunerna har sällan eller aldrig varit delaktiga i urval och motivering av riksintresseområdena, och därför blir säkerställandet av dem och respekten för dem naturligtvis problematisk. Det är kommunerna som har ensamrätt på att bedriva samhällsplanering inom sina gränser. Statens plötsliga inhopp med krav om bevarande av fängelser och lagerhus som saknar användning, och bostadshus som saknar boende, blir naturligtvis problematiska. Även om kommunerna har ett väsentligt inflytande över kulturmiljöer genom PBL-hanteringen och genom sitt planmonopol, nås de inte av de statliga styrdokumenten för kulturmiljöverksamhet. Tjänstemannens roll är annorlunda i staten och i kommunerna. En länsantikvarie har möjlighet – ja t.o.m. skyldighet – att anföra avvikande mening om det beslut som styrelse tar påverkar ett sektorsintresse på ett negativt sätt. På så sätt finns fackmannens professionella ståndpunkter synliga i beslutet. I ett kommunalt beslut syns det inte om politikerna har kört över bere- dande tjänstemän. I inledningen funderade jag kring begreppet kulturarvssektorn, och vilka instanser som hör dit. I de fyra fall som har beskrivits här är det mest länsstyrelser och RAÄ som har märkts. Detta behöver inte betyda att museerna inte har agerat, bara det att deras agerande inte har avsatt lika mycket papper och därmed inte märks lika mycket. Om man skulle granska de fyra fallen genom att intervjua alla inblandade personer om vad som försiggått, skulle man säker- ligen få en delvis annan, eller åtminstone mer nyanserad bild av händelseförlopp och orsaker. Kommunernas inflytande, genom byggnadsnämnder, kommunstyrelser och kommunfullmäktige, är väsentligt mycket större än "sektorns". Men det starkaste inflytan- det över en kulturmiljö har dess ägare. Det finns både likheter och skillnader i de olika länsstyrelsernas sätt att hantera de frågor som jag har studerat. Inställningen lokalt har också varierat mycket. Slående är hur man i tar sig an också de stora, svårhanterliga och komplexa anläggningarna och betraktar dem som kulturarv som bidrar till bygdens karaktär och särdrag, trots stora kostnader för underhåll och säkerställande. Här har man gillat RAÄ:s "Tio-i-topp"-lista, och sett den som en möj- lighet för regional utveckling. I resonerade man tvärtom, där de båda berörda kommunerna tyckte att smalspåret mest var en belastning, utan potential för besöksnäring och tillväxt. I verksam- hetsplaner och andra dokument från nämns inget om kulturarvets betydelse för den regionala tillväxten. vill helst av allt bli av med lagerhuset. En viss halsstarrighet har dessvärre utmärkt den skånska hantering av frågan, då man först mycket snabbt avslog frågan om byggnadsminnes- förklaring, men sedan efter att RAÄ överklagat beslutet ändå drev den. har uttryckt till pressen att ett bevarande av huset förutsätter att den framtida användningen är känd. Desto tydligare var man i , där stabila hållning i frågan om fängelsets vara eller icke vara under alla år, till- sammans med stödet från landshövdingen, säkerligen var en av orsakerna till att den mycket ovanliga åtgärden att lösa in byggna- Till skillnad från i framställde inte i det som något problem att byggnaden saknade funktion. Kulturarvsfrågor har en mycket stark folklig förankring, men för- väntningarna på de tjänstemän och institutioner som sysslar med kulturarvets bevarande och förmedling stämmer inte alltid med verkligheten. Allmänhetens ibland mycket höga tilltro till kultur- arvsinstitutionernas förmåga och möjlighet att ingripa och styra ett ärende stämmer ofta inte överens med vad som är praktiskt möjligt. En länsantikvarie är ingen suverän som med ett tryck med sin stämpel kan utfärda rivningsförbud, föreläggande om upprustning osv. Saknas stöd i ett ärende från landshövdingen och länsstyrel- sens styrelse blir det i praktiken omöjligt för att driva ett ärende framåt. De många skrivelserna från smalspårs- vännerna i till , som producerades , har en ton av aggressiv förtvivlan, men med starka förhoppningar om att det centrala verket och dess högste chef, som en kulturarvets högste beskyddare, ska kunna klara skivan. Det finns uppenbarligen hos många just en sådan tilltro till de antikvariska myndigheternas förmåga att agera, som inte stämmer med hur verkligheten ser ut. Den svenska demokratiska traditionen påbjuder en lång hantering av ärenden, och den enskilde tjänste- mannens inflytande är ofta begränsat till beredning av ärenden, medan själva besluten tas i en politisk församling. I har man fäst mycket stor tilltro till RAÄ:s "tio-i-topp"- lista, och på en förväntad utnämning till "industriminne". har frågan om rivning av hus i debatterats i byggnadsnämnd, kommunstyrelse och kommunfullmäktige i . Gång på gång har det framförts att man borde avvakta RAÄ:s arbete med det industrihistoriska arvet och ett eventuellt regeringsbeslut om ekonomiska satsningar innan något rivnings- beslut fattas. För att återgå till de inledande frågorna – vilka är det som väljer vad som ska skyddas och vårdas? De sporadiska sammanfattningarna av fyra fall landet runt visar på att de avgörande besluten sällan tas av "sektorn" – Gävlefängelset är undantaget. Kommunerna har i princip ensamrätt på samhällsplanering. Kulturmiljövårdens speciallagstiftning, och de redskap som staten har för att driva igenom ett bevarande av byggnader och miljöer som anses omist- liga i ett riksperspektiv, räcker uppenbarligen sällan till. Frågan är också om detta är något eftersträvansvärt? Ska ansvaret för kultur- arvets bevarande ligga på staten, eller ska det åvila fastighetsägarna och kommunerna? Engagemanget för kulturmiljön är stort bland allmänheten. Föreningar och sällskap bildas med syfte att rädda och utveckla kulturminnen, både i hotsituationer och i "vardagen". Kanske är kulturminneslagens portalparagraf trots allt en beskriv- ning av en del av en rådande verklighet? Även om inte "alla" är med och tar ansvar är det faktiskt tillräckligt många som gör det för att kulturarvet åtminstone delvis ska vara säkerställt – oavsett om det är staten eller kommunen som ska bära det största ansvaret. är arkeolog och etnolog, stadsantikvarie i , har tidigare publicerat artiklar och uppsatser med Helsingborgsanknytning. Hon deltog i projektet i praktiken. Industriminnen på den internationella arenan Det är inte industriarvsfrågorna började föras upp på dagordningen i den allmänna kulturmiljövårds- debatten i ett fåtal länder. I andra länder dröjde det ännu längre innan industriarvet vann status som en del av kulturarvet. I vissa fall skedde det först . På den internationella arenan möttes ett antal museimän, kulturmiljövårdare och forskare i samband med som ägde rum i 1973.1 var i svenska öron ett väl pretentiöst ord för det fyrtiotal deltagare från 17 länder utanför som hade hör- sammat inbjudan. Men evenemanget var betydelsefullt. Det har betraktats som inledningen till det internationella samarbetet på industriminnesvårdens område. Det fanns en entusiasm och upp- täckarglädje i de diskussioner som ägde rum och alla hade känslan av att beträda nya stigar inom det kulturhistoriska fältet. Platsen för konferensen var Gorge Museum som under sin dynamiske direktör, , utvecklats till ett av de mest framgångsrika friluftsmuseerna i landet. Den internationella sam- mankomsten var naturligtvis ett led i en brett syftande marknads- föring och i en ambition att också göra museet känt utanför landets gränser. Det målet uppnåddes också . Det internationella erfarenhetsutbytet och samarbetet blev ett medel att påverka den inhemska debatten om industriarvsfrågorna. En betydande del av konferensen ägnades åt studiebesök i de många industrianläggningar som var en del av museet men också åt exkursioner till industriminnen främst i landskapet . Gorge Museum kom att stå som förebild för många industrimuseer som byggdes upp i och under de närmast följande åren. Det var inte enbart museet i sig med alla sina olika industribyggnader och anläggningar som väckte uppmärk- samhet utan även nya metoder för marknadsföring, information och utställningsverksamhet. I annonser och turistbroschyrer fördes museet fram som den plats where the Industrial Revolution was born. tillhör Gorge Museum de av den första genera- tionens industrimuseer som har svårt att leva upp till sitt rykte. Inte efter det att hade lämnat museet för att bli direktör för i och något senare för The and Technology i började tillbakagången. Successivt avvecklades verksam- heter som hade bidragit till att göra museet till ett centrum för industriturism och utbildning på industriminnesvårdens område. Här fanns , den första institution inom ämnesområdet, som i samverkan med utbildade museimän, kulturmiljövårdare och kommunala tjänstemän. Rekryteringen av elever skedde både nationellt och internationellt. Förändringar inom lärarkåren inne- bar emellertid att den ursprungliga målsättningen förändrades. Fokus flyttade från industriarkeologi till management studies. Ett ämnesområde etableras i – Industrial Verksamheten i gick under beteckningen Industrial Archaeology och gör det . Där hade , vid universitets Extra Mural Department redan i The Amateur Historian 1955 hävdat att det industriella arvet var lika viktigt som varje annan form av mänsklig aktivitet. Ång- maskiner, lokomotiv, de första järnkonstruktionerna i byggnader, de tidiga akvedukterna och broarna av gjutjärn, järnvägar och mycket annat representerade tillsammans med fabriker och arbe- tarbostäder enligt ett fascinerande sammanflätat studieområde där de flesta tidsperioder var okända för den breda allmänheten. uttalande återkommer ofta i de brittiska histo- rikerna över ämnesområdets etablering och framväxt i landet. För svensk del vill vi hävda att intresset i vårt land för industriarvet går längre tillbaka än så. såg vi de första ansatserna till ett omhändertagande av industrimiljöer framförallt på bergshanteringens område. Andemeningen i uttalande hade samma innebörd som den fram- förde : Vi skydda våra konstverk, våra allmogebyggnader, våra kulturhistoriska byggnader i städerna, naturminnesmärken, olika djur- och växtarter, som hålla på att dö ut, etc. Borde vi icke då också slå vakt kring de minnen, vi äga från forna tiders tekniska och industriella arbete, som för vårt lands utveckling varit av så fundamental betydelse?2 har emellertid mycket hänt på industri- arvsområdet i . Vi har flyttat oss från en elitistiskt orien- terad industriminnesvård till en bred förankring kring vårt industriarv. Vi har ökat våra ambitioner från att vårda industri- minnen till att omfatta hela miljöer i städer och landskap. Vi har tagit steget från att se byggnaderna och miljöerna som det primära till att söka teckna bilden eller bilderna av industrisamhällets kulturarv ur ett helhetsperspektiv. Vi söker nu inte längre en enda berättelse utan flera där människorna i industrisamhället och deras berättelser och upplevelser blivit lika viktiga – om inte viktigare – än byggnader och landskap. Konferensen i hade föregåtts av flera nationella konferenser där det också snart utkristalliserades ett motsats- förhållande mellan akademiker och amatörer.3 Diskussionerna kom då ofta att handla om vem som hade rätten att sätta agendan för industriarkeologin. Who owns Industrial Archaeology frågade , den som mer än någon annan bidragit till att popularisera Industrial Archaeology både i sitt eget land och inter- nationellt. Mer än en gång förde han fram sitt budskap: So far as I am concerned, the history of technology is not the history of and processes. It is the history of people designing, financing and using these and processes, and earning a living by them. An industrial monument is a monument to human effort, just as a church is a monument to religious effort, and a prison is a monument to fear.4 Ett led i den dokumentation av industri- och transportanläggningar av historiskt intresse som startade var Monuments (NRIM) som byggde på frivilliga insatser av fältarbetare. Deras uppgift var att leta upp intressanta industrihistoriska miljöer och katalogisera och beskriva dem i ett kortregister. På så sätt registrerades bortåt 8 000 anlägg- ningar innan den mer professionellt etablerade institutionen tog över verksamheten 1981. En slut- sats av denna verksamhet var emellertid att de registrerade upp- gifterna var ofullständiga och inte helt tillförlitliga. Men ansträng- ningarna att få igång en verksamhet på frivillig grund bidrog ändå till att väcka intresse för industriarvet. Också i andra länder gjordes liknande försök att få igång en dokumentation av industrimiljöer baserad på frivillighetens grund. I togs ett likartat initiativ 1968 men resultaten av denna aktion var nedslående. Kampanjen kom till stånd för . Det skulle dröja ännu innan intresset för industrisamhällets kulturarv fick en bredare förank- ring. Efter hand och tycks de två grupperna ändå ha funnit var sin nisch. Amatörerna koncentrerade sig på fält- arbeten och lokala bevarandeinsatser.