sou · GQB3122d1 · 2003-01-01 00:00:00 — I båda fallen gäller dock att den misstänkte inte får häktas om det kan antas att han endast kommer att dömas till böter. Rättslig reglering av betydelse Den andra häktningsgrunden innebär att den som är okänd eller saknar hemvist i i vissa fall kan häktas (24 kap. 2 § rätte- gångsbalken). Den tredje häktningsgrunden gör det möjligt att i vissa av de ovannämnda fallen häkta även den som endast är skäligen miss- tänkt för ett brott om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning (24 kap. 3 § ). I 24 kap. finns vidare regler som inskränker möjligheterna att häkta den misstänkte om det bl.a. på grund av hans eller hennes ålder kan befaras att häktning skulle komma att medföra ett allvarligt men för honom eller henne (24 kap. 4 § rätte- gångsbalken). I fråga om häktning av den som är finns dessutom ytterligare inskränkningar i lagen (1964:167) med särskilda bestäm- melser om unga lagöverträdare (LUL). Om det finns skäl att häkta någon får han eller hon anhållas i väntan på att domstol skall pröva häktningsfrågan. Den som är skäligen misstänkt för brott får anhållas även om det inte finns fulla skäl till häktning under förutsättning att det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Beslut om anhållan meddelas alltid av åklagare (24 kap. 6 § ). En polisman har i vissa fall rätt att gripa den som är misstänkt för brott även då åklagaren inte meddelat något anhållningsbeslut (24 kap. 7 § ). För att ett sådant gripande skall få ske måste det finnas skäl att anhålla den misstänkte. Det krävs vidare att ett gripande är så brådskande att ett anhållningsbeslut inte kan avvaktas. Beslut att gripa någon kan bara fattas av en polisman som befinner sig på platsen och som där har möjlighet att bedöma om förutsättningarna för ett gripande är uppfyllda (jfr JO 1991/92 s. 61 f.). Har någon gripits skall han eller hon för- höras av polisman eller åklagare. Har åklagaren inte redan under- rättats om frihetsberövandet, skall det skyndsamt anmälas till honom eller henne. Åklagaren skall efter förhöret be- sluta om den misstänkte skall anhållas. Anhålls han eller hon inte skall beslutet om gripande hävas. Innan åklagaren har underrättats om frihetsberövandet får beslutet om gripande hävas av polismyndigheten, eller i visst fall av polisman, om det är uppen- bart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande (24 kap. 8 § ). Då någon grips eller anhålls skall den frihetsberövade få besked om det brott som han eller hon är misstänkt för samt grunden för Rättslig reglering av betydelse frihetsberövandet En anhållens närmaste anhöriga och andra perso- ner som står den anhållne särskilt nära skall underrättas om anhållandet så snart det kan ske utan men för utredningen (24 kap. 9 § ). När det gäller gripande av personer gäller vissa sär- skilda bestämmelser. Även sedan åklagaren beslutat att en gripen person inte skall anhållas får polismyndigheten hålla kvar den unge i högst för att skyndsamt kunna överlämna honom eller henne till föräldrar, vårdnadshavare, tjänste- man inom eller annan lämplig person. Detta gäller dock bara under förutsättning att åklagaren funnit att den unge är skäligen misstänkt för brott (14 § LUL). En person får endast undantagsvis gripas. Förut- sättningarna härför är att han eller hon begått ett brott på vilket fängelse skulle ha kunnat följa och att han eller hon anträffas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen. eller åklagaren skall i ett sådant fall besluta om den unge skall friges eller hållas kvar för förhör (35–36 §§ LUL). Vid förhör av personer som inte fyllt gäller vidare särskilda bestämmelser. Är en sådan person skäligen misstänkt för brott skall vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran underrättas samt kallas till förhör som hålls med den unge om det inte är till men för utredningen eller annars finns särskilda skäl mot det (5 § LUL). Om den som inte fyllt är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa skall genast underrättas och vid förhör av den unge skall företrädare för närvara om det är möjligt och kan ske utan men för utredningen (6–7 §§ LUL). Det är en allmän medborgerlig skyldighet att stå till förfogande för förhör i brottsutredande syfte. Skyldigheten omfattar såväl den som misstänks för brottet som målsägande, vittnen och andra. Regler om medtagande till förhör finns i 23 kap. rättegångs- balken. I 8 § föreskrivs att den som befinner sig på en plats, där ett brott förövas, på tillsägelse av polisman är skyldig att medfölja till ett förhör som hålls därefter. Vägrar han eller hon detta utan giltig orsak får polismannen ta med honom eller henne. Den som inte är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än (23 kap. 9 § rättegångs- Rättslig reglering av betydelse Är det av synnerlig vikt att den som kan misstänkas för brottet är tillgänglig för fortsatt förhör, är han eller hon skyldig att stanna kvar . Den som är är inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än . Om det är av synnerlig vikt för utredningen, är den hörde skyldig att kvar- stanna . Den som kan misstänkas för brottet får även tas i förvar han eller hon är skyldig att stanna kvar om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med in- gripandet, ordning eller säkerhet. Vissa andra befogenheter i den brottsutredande verksamheten I 27 och 28 kap. finns bestämmelser om vissa tvångsmedel såsom husrannsakan, kroppsvisitation och beslag. Husrannsakan i mening innefattar en undersök- ning av ett hus, rum eller annat slutet förvaringsställe. En husrannsakan kan vara antingen reell eller personell. Med reell husrannsakan menas en husrannsakan som företas för efter- sökande av föremål som är underkastade beslag eller för utrönande av omständigheter som kan få betydelse för en brottsutredning. För att en reell husrannsakan skall få företas fordras enligt 28 kap. 1 § att det finns anledning att anta att det har förövats ett brott för vilket fängelse kan följa. Hos den som är skäligen misstänkt för brottet får en sådan husrannsakan alltid företas i något av de angivna syftena. Vidare får en reell hus- rannsakan företas hos annan än den som är misstänkt i tre särskilda fall, nämligen hos den där brottet har förövats, där den misstänkte har gripits eller om det annars finns synnerlig anledning att tro att åtgärden kommer att leda till det avsedda resultatet. Med personell husrannsakan menas en husrannsakan som företas då polisen eftersöker en person som skall gripas, anhållas, häktas, hämtas till förhör eller till inställelse vid rätten, underkastas kroppsvisitation eller kroppsbesiktning eller som skall delges stäm- ning eller kallelse till förhandling vid domstol som misstänkt för ett brott (28 kap. 2 § ). Huvudregeln är att en perso- nell husrannsakan får genomföras oavsett brottets svårhetsgrad. En personell husrannsakan får dels genomföras hos den som eftersöks, dels hos annan under förutsättning att det finns synnerliga skäl att anta att den sökte uppehåller sig där. Rättslig reglering av betydelse Ett beslut om husrannsakan meddelas av undersökningsledaren, åklagaren eller domstol. Om husrannsakan kan antas bli av stor omfattning eller medföra synnerlig olägenhet för den hos vilken åtgärden företas bör åtgärden inte vidtas utan ett domstolsbeslut, om det inte är s.k. fara i dröjsmål (28 kap. 4 § ). Med fara i dröjsmål avses att det är så brådskande att vidta åtgärden att ett beslut inte kan avvaktas. En polisman får företa husrannsakan utan att ha ett beslut härom om det är fara i dröjsmål (28 kap. 5 § ) . Bestämmelser om kroppsvisitation i brottsutredande verksamhet finns i 28 kap. 11 § . Om det finns anledning att anta att ett brott på vilket fängelse kan följa har begåtts får polisen utföra en kroppsvisitation på den som skäligen kan misstänkas för brottet för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller för att utröna omständigheter som kan ha betydelse för brottsutred- ningen. Med kroppsvisitation avses undersökning av kläder och annat samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Större föremål som t.ex. bilar och andra fordon kan inte undersökas med stöd av bestämmelserna om kroppsvisitation, utan sådana undersökningar måste ske i enlighet med bestämmelserna om husrannsakan. Ett beslut om kroppsvisitation fattas av undersökningsledaren, åklagaren eller domstol. En polisman får utan ett sådant beslut företa kroppsvisitation om det är fara i dröjsmål. I 27 kap. finns regler om beslag. Enligt 4 § får en polisman lägga beslag på föremål som han anträffar då han griper en misstänkt eller då han verkställer häktning, husrannsakan, kropps- visitation eller kroppsbesiktning. Föremål som påträffas i andra fall får inte tas i beslag utan föregående beslut av undersökningsledare eller åklagare. Är det fara i dröjsmål får åtgärden dock enligt huvudregeln vidtas av en polisman utan ett sådant beslut. Rättslig reglering av betydelse Polisens befogenheter enligt polislagen I 10 § polislagen regleras polisens rätt att använda våld. Enligt be- stämmelsen får en polisman – i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt – använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd om 1.han möts av våld eller hot om våld, 2.någon som med laga stöd skall berövas friheten försöker und- komma eller om polismannen annars möts av motstånd när han skall verkställa ett sådant frihetsberövande, 3.det är fråga om att avvärja en straffbelagd handling eller en fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller omfattande skada i miljön, 4.polismannen med laga stöd skall avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, vid beslag eller annat omhändertagande av egendom eller vid sådan husrannsakan som avses i , 5.polismannen med laga stöd skall stoppa ett fordon eller annat transportmedel, 6.polismannen annars med laga stöd har att bereda sig tillträde till, avspärra, tillstänga eller utrymma byggnad, rum eller område, bi- träda någon i myndighetsutövning med en sådan eller någon liknande åtgärd eller vid exekutiv förrättning enligt vad som är föreskrivet därom eller 7.åtgärden är oundgängligen nödvändig för den allmänna ord- ningens eller säkerhetens upprätthållande och det är uppenbart att den inte kan genomföras utan våld. I fall som avses i punkterna 4 och 6 får våld brukas mot en person endast om polismannen eller den som biträder honom möts av motstånd. Bestämmelser om rätt att bruka våld finns också i 24 kap. , Om allmänna grunder för ansvarsfrihet. Detta kapitel innehåller bl.a. regler om nödvärn och nöd. På lägre författningsnivå finns föreskrifter som inom polislagens ram ger riktlinjer för användande av vissa typer av hjälpmedel. Bestämmelser om användande av skjutvapen finns t.ex. i kun- görelsen (1969:84) om användande av skjutvapen i polistjänsten. Rättslig reglering av betydelse denna regleras i vilka situationer en polisman får använda skjut- vapen. Särskilda myndighetsföreskrifter och allmänna råd meddelade av finns bl.a. för skjutvapen (RPSFS 2001:1, FAP 104-2), tårgas (RPSFS 2000:70, FAP 104-3), expanderbar batong (RPSFS 1999:3, FAP 200-7) och andra särskilda hjälpmedel vid våldsanvändning (RPSFS 2002:3, FAP 933-1). Avvisande, avlägsnande och tillfälligt omhändertagande – 13 § polislagen I 13 § polislagen regleras förutsättningarna för avvisande, avlägs- nande och tillfälligt omhändertagande av personer som gör sig skyldiga till ordningsstörning eller beter sig på ett sådant sätt att det finns risk för att brott begås. Av bestämmelsen framgår ut- tryckligen att de mindre ingripande åtgärderna avvisande och av- lägsnande i första hand skall användas och att ett regelrätt omhän- dertagande bara får användas i fall då dessa inte är tillräckliga. Om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, får en polisman, när det är nöd- vändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas, avvisa eller av- lägsna honom från visst område eller utrymme. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling skall kunna avvärjas. Är en åtgärd som avses i första stycket otillräcklig för att det avsedda resultatet skall uppnås, får personen tillfälligt omhändertas. Polisingripande enligt 13 § polislagen kan ske i fyra skilda situatio- ner; vid ordningsstörning, vid omedelbar fara för ordningsstörning, vid brott och vid fara för brott. I detta sammanhang tas endast de två förstnämnda situationerna upp närmare. Med ordningsstörning menas ett uppträdande som innefattar angrepp på ett ordningsintresse av betydelse för allmänheten eller annars från allmän synpunkt. För att en omedelbar fara för ordningsstörning skall anses före- ligga krävs att faran är konkret, dvs. den måste vara bestämd till tid och rum. En persons blotta närvaro på en plats kan knappast be- tecknas som en konkret fara även om det är känt att han eller hon brukar uppträda ordningsstörande. Rättslig reglering av betydelse I de fall då störande av eller en omedelbar fara för störande av allmän ordning föreligger gäller som en ytterligare förutsättning för ett polisingripande att ingripandet verkligen är nödvändigt för ordningens upprätthållande. Avvisande respektive avlägsnande är alltså de åtgärder som skall vidtas i första hand vid ett polisingripande enligt 13 § polislagen. Med avvisande menas att en person hindras från att komma in på ett visst område eller i en viss byggnad. Med avlägsnande avses att den som stör allmän ordning helt enkelt förs bort från platsen. När det gäller skillnaden mellan ingripandena avlägsnande och omhändertagande har ett allmänt riktmärke angetts vara att ett omhändertagande regelmässigt syftar till att föra en person till en plats – t.ex. en polisstation – medan ett avlägsnande som nämnts ovan syftar till att föra personen från en plats. Vanliga fall av avlägsnanden är då någon flyttas från en lokal eller från ett område, t.ex. en idrottsarena eller ett nöjesfält, där han eller hon stört ordningen. Ett avlägsnande innebär normalt att någon som skall föras bort från en plats förflyttas en kortare sträcka till fots eller i ett fordon, t.ex. en polisbil eller buss. Om det är fråga om annat än en kortare sträcka och åtgärden innefattar ett påtvingat kroppsligt ingrepp av inte helt kort varaktighet, är dock åtgärden i regel att se som ett omhändertagande. (och , Polislagen. En kommentar, 3:e uppl., 2001, s. Ett omhändertagande får, som tidigare nämnts, ske endast om ett avvisande eller ett avlägsnande inte är tillräckligt för att en ordningsstörning skall kunna förhindras. Om det redan från början framstår som uppenbart meningslöst att tillgripa ett avvisande eller ett avlägsnande för att det avsedda syftet skall kunna uppnås, kan ett direkt omhändertagande undantagsvis bli nödvändigt. I sådant fall bör det av dokumentationen beträffande omhändertagandet framgå vilka omständigheter som motiverat det (prop. 1983/84:111 s. 98, om dokumentation, se nedan). Vidare om tillfälligt omhändertagande Enligt 15 § polislagen skall den som har omhändertagits enligt polislagens regler underrättas om anledningen till omhändertagan- det . En sådan underrättelse bör alltså lämnas och senast i anslutning till det förhör som skall äga rum. Rättslig reglering av betydelse tidpunkt det kan ske vid beror på omständigheterna i det enskilda fallet. En lämplig utgångspunkt bör vara att den polisman som gör ingripandet, så snart situationen medger det och åtgärden inte förefaller helt meningslös, upplyser den omhändertagne om varför han har omhändertagits. Polismannen bör då också redogöra för innebörden av den bestämmelse som föranlett omhändertagandet. Situationen kan emellertid också vara sådan att det för polismannen framstår som uppenbart att den omhändertagne redan har klart för sig anledningen till omhändertagandet och att han eller hon därför inte behöver någon underrättelse. Lämpligen bör de åtgärder som har vidtagits i nu aktuella avseenden dokumenteras. Enligt 15 § polislagen skall vidare den polisman som verkställt ett omhändertagande så skyndsamt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman – i normalfallet vakthavande befäl – som har att pröva om åtgärden skall bestå. Den som har omhändertagits skall förhöras (16 § polislagen). Har omhändertagandet skett med stöd av 13 § polislagen skall den omhändertagne friges möjligt efter för- höret. Den som är får dock hållas kvar för att genom polisens försorg skyndsamt kunna överlämnas till sina föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman enligt eller någon annan lämplig person. Ingen får hållas kvar längre än . Vid ett omhändertagande skall polisen tillse att åtgärden inte orsakar den omhändertagne större olägenhet än som är oundvikligt med hänsyn till åtgärdens syfte eller väcker onödig uppmärksamhet (17 § polislagen). Inte heller får den som omhändertagits under- kastas annan inskränkning i sin frihet än som behövs med hänsyn till ändamålet med åtgärden, ordning eller säkerhet. Om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet får den omhändertagne tas i förvar. Detta gäller dock inte den som är . Med förvar menas enligt förarbetena insättning i arrest eller annan inlåsning (prop. 1996/97:175 s. 34). Om någon skall gripas enligt bestämmelserna i 24 kap. rätte- gångsbalken (se ovan Polisens befogenheter enligt ) – dvs. om personen är misstänkt för brott av viss dignitet – får han inte omhändertas enligt 13 § polislagen (18 § polislagen). Rättslig reglering av betydelse Avvisande eller avlägsnande i samband med s.k. tillträdesförbud – 13 a § polislagen Om någon försöker tränga in på ett område eller i ett utrymme till vilket polisen har förbjudit tillträde får en polisman avvisa eller avlägsna denne när det är nödvändigt för att ordningen eller säker- heten skall kunna upprätthållas. Detta gäller också den som vägrar att lämna ett sådant område eller utrymme. Bestämmelsen är tillämplig även om den som försöker passera en avspärrning inte kan anses störa ordningen. Frågan om det kan anses försvarligt att avlägsna den som försöker tränga in på avspärrat område får avgöras med hänsyn till avspärrningens ändamål. Avvisande eller avlägsnande i samband med inställande eller upplösande av en allmän sammankomst eller offentlig tillställning – 13 b § polislagen Om en polismyndighet med stöd av 2 kap. 22 eller 23 § ordnings- lagen beslutat ställa in eller upplösa en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning, får en polisman avvisa eller avlägsna deltagare eller åskådare, om det behövs för att syftet med beslutet skall uppnås (om innehållet i 2 kap. 22–24 §§ ordningslagen, se Polisens rätt att upplösa eller inställa en allmän sammankomst). Bestämmelsen innebär att om polismyndigheten har beslutat att upplösa t.ex. en demonstration, polisen med stöd av bestämmelsen kan avvisa eller avlägsna demonstranter som inte lämnar platsen. Det fordras inte att den som avvisas eller avlägsnas stör den all- männa ordningen. Avvisande eller avlägsnande i samband med annan ordningsstörande folksamling – 13 c § polislagen Om en folksamling, som inte är en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning enligt ordningslagen, genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, får deltagarna i folksamlingen avvisas eller avlägsnas från det område eller utrymme där de befinner sig, om det är nödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas. Denna bestämmelse liksom 13 a och 13 b §§ tillkom . Den innebär att polisen kan inskränka sin prövning till frågorna om folksamlingen som sådan kan anses ha stört den allmänna ord- Rättslig reglering av betydelse ningen och om den mot vilket ingripandet riktar sig kan betraktas som en deltagare i folksamlingen. Vid avgörande av vem som är deltagare i en folksamling bör enligt förarbetena den praxis som vuxit fram i anslutning till tillämpningen av 16 kap. 3 § brotts- balken – brottet ohörsamhet mot ordningsmakten – kunna vara väg- ledande (prop. 1996/97:175 s. 27, om brottet ohörsamhet mot ordningsmakten, se avsnitt 3.3 Vissa straffbestämmelser). Befogenhet att fatta beslut om avvisande eller avlägsnande till- kommer i första hand polismyndigheten. Detta innebär att ett sådant beslut får fattas av länspolismästare, biträdande länspolis- mästare, polismästare, polisöverintendenter, polisintendenter eller polissekreterare (3 kap. 8 § första stycket 2 polisförordningen). får också uppdra åt annan anställd att fatta ett sådant beslut under förutsättning att den anställde har den kompetens, utbildning och erfarenhet som behövs (3 kap. 8 § andra stycket polisförordningen). Endast om det är så brådskande att polismyndighetens beslut inte kan avvaktas får beslutet fattas av en enskild polisman. Om folksamlingen är en allmän sammankomst eller offentlig till- ställning är polisen hänvisad att ingripa mot enskilda ordnings- störare enligt regler eller 13 § polislagen. Polisen kan som framgår ovan också ingripa med stöd av ordningslagen och, om förutsättningarna för det är uppfyllda, ställa in eller upp- lösa sammankomsten eller tillställningen. Tillfälliga omhändertaganden kan inte ske enligt denna paragraf utan sådana kan göras endast efter prövning i varje enskilt fall. Kroppsvisitation m.m. – 19 § polislagen Regler om kroppsvisitation m.m. finns i 19 § polislagen. Denna be- stämmelse skiljer sig från regler om kropps- visitation. Kroppsvisitation enligt får som ovan redogjorts för bara företas mot den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa. Endast om det finns syn- nerlig anledning att anta att ett föremål som kan tas i beslag kommer att anträffas eller det annars är av betydelse för brottsut- redningen får en person som inte är skäligen misstänkt kropps- visiteras. Kroppsvisitation enligt 19 § polislagen får däremot företas under vidare förutsättningar. Rättslig reglering av betydelse En polisman som med laga stöd griper eller annars omhändertar eller avlägsnar någon får i anslutning till ingripandet kroppsvisitera denne i den utsträckning som är nödvändig 1.av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål skall kunna tas om hand, eller 2.för att hans identitet skall kunna fastställas. En polisman får också kroppsvisitera i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen och andra farliga föremål som är ägnade att an- vändas vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omstän- digheterna kan antas att ett sådant föremål kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § . Bestämmelsens andra stycke tillkom . Med stöd av detta har polisen fått rätt att kroppsvisitera personer för att söka efter vapen och andra farliga föremål så som kättingar, batonger, järnrör och andra liknande föremål. I begreppet kroppsvisitation inryms också undersökning av t.ex. handväskor och andra väskor som personen i fråga bär med sig. I förarbetena understryks att de befogenheter som gäller i detta sammanhang bara är avsedda att utnyttjas i situationer där risken typiskt sett framstår som stor för att vapen och andra tillhyggen skall komma till användning vid våldsbrott (prop. 1986/87:115 s. 5 ff.). Det framhålls att det är ytterst väsentligt att den praktiska tillämpningen inte får en sådan utformning att den av allmänheten uppfattas som utslag av obefogat trakasseri. Som exempel på typfall då bestämmelsen kan komma till användning anges offentliga evenemang där risken för våld erfarenhetsmässigt är överhängande. Polisen har vid sådana tillfällen befogenhet att mera rutinmässigt kontrollera huruvida de som uppehåller sig på platsen eller besöker evenemanget bär på sig eller i handbagage medför föremål som kan användas för att skada andra. Enligt förarbetena får det ingripande som en visitation innebär självfallet inte vara större än vad som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås.