sou · GQB398d1 · 2003-01-01 00:00:00 — I samband därmed infördes i BrB en ny paragraf, 7 b §, som uppställer krav på åtalsförordnande av regeringen för brott som begåtts av personal som tillhör en främmande stats militära styrka under styrkans besök i inom ramen för internationellt sam- arbete. Även den bestämmelsen har sin bakgrund i att stater regel- mässigt gör anspråk på och utövar jurisdiktion över sina militära styrkor även när de befinner sig utom landet (jfr för svensk del 2 kap. 3 § 2). Ofta föreligger också avtal enligt vilka jurisdiktion är förbehållen den stat som den militära styrkan tillhör. Åtalsförordnande av regeringen krävs också enligt 2 kap. 7 a § BrB för brott som en utlänning har begått i utövning av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning hos annan stat eller mellanfolklig organisation. Detta gäller dock inte om gärnings- mannen genom vilseledande uppgifter, förklädnad eller på annat sätt har försökt dölja i vilken egenskap han har handlat. Bestämmelsen tillkom i efterdyningarna av incidenten med en sovjetisk ubåt (U 137) i . Den är inte begränsad till brott som begås i , men torde ändå brott som begås i , men torde ändå främst ha betydelse vid händelser som utspelar sig här. Syftet med bestämmelsen var främst att reglera kompetens- fördelningen mellan olika svenska myndigheter i fall som kräver särskilda folkrättsliga eller utrikespolitiska överväganden. Ett vik- tigt skäl till att regeringen har ansetts böra pröva åtalsfrågan i de aktuella fallen är att folkrättsligt skydd mot straffansvar är nära förbundet med skydd också mot åtal och andra straffprocessuella åtgärder.1 Redan genom att åtal väcks mot en person som åtnjuter straffrättslig immunitet, har en kränkning av folkrätten skett. Brott som har begåtts utanför får enligt 2 kap. 5 § andra stycket BrB som huvudregel åtalas endast om regeringen eller den regeringen bemyndigat meddelat särskilt förordnande därom. Be- stämmelsen gäller även i förhållande till brott som är underkastade svensk domsrätt enligt lagstiftning utanför BrB och som inte inne- håller egna regler om åtalsprövning. Från huvudregeln finns ett antal undantag. Enligt andra stycket punkt 5 krävs inte åtalsförordnande för brott som har begåtts i , , eller eller på fartyg i reguljär trafik mellan orter belägna i eller någon av dessa stater. Behörig- heten att meddela åtalsförordnande var i dessa fall tidigare delege- rad till RÅ. Kravet på förordnande togs bort 1971 då det visat sig att de framställningar som gjordes regelmässigt bifölls. Utöver detta generella undantag gäller att åtalsförordnande inte krävs om brottet är osann eller ovarsam utsaga vid internationell domstol. Bestämmelsen föranleddes av och sedermera medlemskap i . Den som bryter mot en ed vid EFTA- domstolen eller EG-domstolen2 skall behandlas på samma sätt som om brottet hade begåtts vid svensk domstol. Brottet har därför an- setts böra undantas från krav på åtalsförordnande. Enligt andra stycket punkt 1 krävs inget åtalsförordnande om brottet har begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjäns- ten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. Av andra stycket punkt 2 framgår att åtalsförordnande inte er- fordras om brottet har begåtts av någon som tillhör Försvarsmak- 1984/85:156 s. 7. ten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befinner sig. Att svensk domstol har behörighet att döma över sådana brott framgår av 2 kap. 3 § punkten 2. Enligt den bestämmelsen är svensk domstol behörig att döma även för andra brott som begås på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig om avdel- ningen befann sig där för annat ändamål än övning. I dessa fall krävs dock alltid åtalsförordnande. I punkterna 3 och 4 görs undantag från kravet på åtalsförord- nande avseende sådana brott som svensk domstol har behörighet att döma över med stöd av 2 kap. 3 § punkterna 3 och 3 a. Det gäll- er således brott som har begåtts vid tjänstgöring utom riket av nå- gon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka samt brott som har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid som utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt. Enligt punkt 6 gäller slutligen att åtalsprövning inte krävs om brottet har begåtts av en svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot svenskt intresse. Med svenskt intresse menas det- samma som i 2 kap. 3 § punkterna 4–5 och det omfattar såväl en- skilt som allmänt intresse. 4.4Särskilda regler om åtalsförordnande Regler om åtalsförordnande finns också i lagstiftning utanför BrB. Det gäller vissa av de lagar med särskilda domsrättsregler som har nämnts i avsnitt 3.5 och som kommer att redovisas närmare i kapi- tel 5. I avsaknad av särskilda regler om åtalsförordnande är de all- männa bestämmelserna i 2 kap. 5 § andra stycket BrB tillämpliga. I 2 kap. 5 a § BrB finns, som vi har redovisat, bestäm- melser om en tidigare utländsk doms rättsverkan. I de fall den ut- ländska domen inte utgör hinder för en ny lagföring i får åtal väckas endast efter förordnande av regeringen eller den som regeringen bemyndigat. Här kan också nämnas att åtalsförordnande av regeringen krävs enligt 18 kap. 8 § och 19 kap. 16 § BrB för vissa typer av högmåls- brott respektive brott mot rikets säkerhet. Frågan om åtalsförordnande skall meddelas ankommer enligt samt- liga regler som vi nu berört i första hand på regeringen. Enligt be- stämmelserna i 2 kap. 5 a §§ får emellertid regeringen delegera prövningen till annan. Detta har skett genom bestämmelserna i förordningen (1993:1467) med bemyndigande för Riksåklagaren att förordna om väckande av åtal i vissa fall. Riksåklagaren () har dock enligt förordningen möjlighet att, om det finns anledning till det, över- lämna ett ärende om förordnande till regeringen. RÅ får enligt förordningen meddela åtalsförordnande för sådana brott på ett utländskt fartyg som avses i 2 kap. 5 § första stycket BrB. Vidare får RÅ förordna om åtal för brott som har begåtts ut- omlands av en svensk medborgare eller av en utlänning med hem- vist i (jfr 2 kap. 2 § första stycket 1 BrB). Detsamma gäller beträffande en gärning som har begåtts av en svensk medborgare eller en utlänning med hemvist i om frågan om ansvar för samma gärning har prövats genom dom meddelad i en främmande stat (jfr 2 kap 5 a § BrB). Regler om svensk straffrättslig domsrätt finns inte bara i BrB. har allt fler sådana regler förts in i specialstraffrättslig lagstiftning. Det gör, som också påpekas i våra direktiv, att reglerna är ganska svåröverskådliga. I det följande lämnas en redogörelse för de särskilda jurisdik- tionsregler som finns på olika håll i lagstiftningen utanför BrB. I avsnitt 5.2 behandlas lagen om ekonomiska zon och några anknytande författningar. Övrig specialstraffrättslig lagstiftning av intresse redovisas i avsnitt 5.3. Av betydelse i sammanhanget är också den redan i avsnitt 3.2.1 omnämnda lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller brott begångna på utländska fartyg. I den lagen – som föranletts av av – föreskrivs att för ett brott mot svensk lag om förebyggande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön, som begås på ett fartyg registrerat i en främmande stat när fartyget befinner sig utanför svenskt inre vatten, får inte strängare straff än böter dömas ut. Begränsningen gäller dock inte allvarliga och uppsåtliga gärningar som avser förorening i territorialhavet. 5.2Lagen om ekonomiska zon och anknytande författningar 5.2.1Lagen om ekonomiska zon av år 19821 ger de enskilda staterna rätt att inrätta en ekonomisk zon. Inom den ekonomiska zonen, som får ha en bredd av högst räknat från de s.k. baslinjerna, har kuststaten ensamrätten till utforskning och utvinning av alla ekonomiska tillgångar. Kuststaten ges också rätten att använda sin lagstiftningsmakt till att skydda och bevara den miljön i zonen. Genom lagen (1992:1140) om ekonomiska zon har rege- ringen bemyndigats att inrätta en svensk ekonomisk zon. En sådan har också inrättats genom förordningen (1992:1226) om ekonomiska zon. I lagens 4 § fastslås först att fiskelagen skall gälla i fråga om fiske i den ekonomiska zonen och att kontinentalsockel- lagen skall gälla i fråga om rätten att i zonen utforska kontinental- sockeln och utvinna dess naturtillgångar. Därefter anges i 5 § att det, med avseende på andra naturtillgångar än de som avses i 4 §, krävs tillstånd av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer för utforskning, utvinning och annat utnyttjande av så- dana naturtillgångar samt för uppförande och användning av konst- gjorda öar, anläggningar och andra inrättningar. Ett tillstånd får förses med villkor. I havsrättskonventionen regleras kuststatens rättigheter, jurisdiktion och skyldigheter i den ekonomiska zonen på åtskilliga ställen, vilket gör regelsystemet svåröverskådligt. Art. 56 kan emellertid sägas vara den grundläggande bestämmelsen. I den anges att kuststaten har jurisdiktion i den ekonomiska zonen med avseende på i) uppförande och användning av konstgjorda öar, an- läggningar och konstruktioner, ii) marinvetenskaplig forskning och iii) skydd och bevarande av den miljön. Enligt art. 60.2 har kuststaten exklusiv jurisdiktion över sådana konstgjorda öar, anläggningar och andra inrättningar som i enlighet med konventio- nen har uppförts i den ekonomiska zonen, inbegripet jurisdiktion i fråga om lagar och andra författningar rörande tullar, skatter, häl- sovård, säkerhet och invandring. I 15 § i den svenska lagen anges, mot bakgrund av innehållet i art. 60.2 i konventionen, att svensk lag skall tillämpas på sådana inrättningar på samma sätt som om inrättningen varit belägen inom riket. Inrättningen skall därvid anses vara belägen inom närmaste del av Sveriges sjöterritorium. Bestämmelsen omfattar inte – som är fallet enligt kontinentalsockelkonventionen2 – de säkerhetszoner som enligt lagen och art. 60.4 i havsrättskonventionen får inrättas kring inrättningar av det nämnda slaget. Skälet till det är att stöd för sådan jurisdiktion ansetts saknas i havsrättskonventionen.3 2Se följande avsnitt. 1992/93:54 s. 55. Enligt art. 60.4 i konventionen får kuststaten upprätta säkerhets- zoner omkring konstgjorda öar, anläggningar och konstruktioner, inom vilka de kan vidta Den som utan tillstånd bedriver verksamhet som omfattas av lagen om ekonomiska zon eller som begår brott mot före- skrifter som meddelats med stöd av lagen, kan enligt 16 § dömas till böter för detta. Begås brottet på en konstgjord ö, anläggning eller annan inrättning inom den ekonomiska zonen är svensk lag tillämplig och det har i lagens förarbeten ansetts att svensk domstol i sådana fall också har domsrätt med stöd av den nämnda jurisdiktionsbestämmelsen i 15 §.4 I 17 § finns en kompletterande bestämmelse som anger att det för brott som avses i 16 § döms vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig. Den ansågs nödvändig, eftersom 15 § inte ger svensk domsrätt i alla nödvändiga fall. Med kontinentalsockeln avses den långsamt sluttande del av havs- bottnen som är belägen mellan stranden och den branta sluttningen ned mot de stora havsdjupen.5 Genom konvention om kontinentalsockeln6 tillerkändes strandstaterna suveräna rättigheter över den utanför territorialgränsen belägna delen av sockeln med avseende på dennas utforskande och tillgodogörande av dess natur- tillgångar (art. 2.1). Motsvarande gäller numera enligt art. 77 i av . Efter anslutning till kontinentalsockelkonventionen infördes lagen (1966:314) om kontinentalsockeln, i vilken anges villkoren för eftersökande och utvinning av naturtillgångar inom den svenska delen av sockeln. Rätten att utforska kontinentalsockeln och utvinna dess natur- tillgångar tillkommer enligt 2 § kontinentalsockellagen staten. Rege- ringen eller en myndighet som regeringen bestämmer kan dock ge annan tillstånd att utforska sockeln och utvinna naturtillgångar från denna (3 §). I lagens 11 § anges att den som utan lov utforskar kontinentalsockeln eller utvinner naturtillgångar från denna eller vidtager åtgärder för sådan utforskning eller utvinning döms till böter eller fängelse . Till samma straff kan även lämpliga åtgärder för att trygga säkerheten såväl för sjöfarten som för de konstgjorda öarna, anläggningarna och konstruktionerna. Säkerhetszonerna får inte sträcka sig längre än 500 m från dessa. Alla fartyg måste enligt art. 60.6 respektera säkerhetszonerna och skall följa allmänt godtagna internationella normer i fråga om sjöfart i närheten av konstgjorda öar, anläggningar, konstruktioner och säkerhetszoner. 1966:114 s. 1. den dömas som bryter mot vissa andra i lagen angivna bestämmel- ser. Av art. 80, som hänvisar till art. 60, i följer att strandstaten har rätt att på kontinentalsockeln uppföra konstgjorda öar, anläggningar och konstruktioner i syfte att bl.a. utforska och utnyttja, bevara och förvalta naturtillgångar.7 Kuststaten har enligt bestämmelserna också exklusiv jurisdiktion över sådana inrättningar.8 Eftersom den svenska delen av kontinentalsockeln delvis är belä- gen utanför territorium och alla anläggningar för dess ut- forskande och utvinnande i enlighet med de angivna reglerna generellt ligger under svensk jurisdiktion, gäller enligt 10 § att svensk lag – med vissa undantag – skall tillämpas på anläggningar och säkerhetszoner kring dessa som ligger utanför territorialgrän- sen. Det har i förarbetena ansetts omfatta även bestämmelserna i 2 kap. BrB om svensk domstols behörighet.9 I syfte att täcka in vissa brott, som trots bestämmelsen i 10 § inte skulle höra under svensk straffrättslig jurisdiktion, ansågs därutöver en kompletterande bestämmelse vara nödvändig. Vad som avsågs var enligt förarbetena främst brott av utlänning mot säkerhetsföreskrifter, vilket inte riktar sig mot eller svensk subjekt och som begås utanför anläggning eller säkerhetszon. Enligt nuvarande lydelse (14 § första stycket) gäller att den, som utom riket har begått brott som avses i 11 § och som finns i , skall dömas efter kontinental- sockellagen och samt vid svensk domstol även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig. För väckande av åtal enligt kontinentalsockellagen krävs förord- nande av regeringen eller den myndighet regeringen bemyndigar (14 § tredje stycket). Sådant förordnande krävs dock inte med avseende på vissa brott, i princip sådana som endast innebär att av tillståndsmyndigheten uppställda villkor eller föreskrifter inte har följts. Som skäl för att åtalsförordnande bör krävas, anfördes i förarbetena att det kan vara svårt att skilja mellan vad som är en straffbar undersökning enligt 11 § och vad som är en enligt folk- rätten tillåten passage.10 I samband med tillträde till den europeiska brottmåls- domskonventionen gjordes ett tillägg till 14 §, där det angavs att bestämmelsen skulle tillämpas utan hinder av den införda 7Motsvarande gäller enligt art. 5.2 konvention. 8Jr art. 5.4 konvention. 1966:114 s. 77. 2 kap. 5 a § BrB avseende beaktande av tidigare utländsk dom. Som skäl angavs i propositionen11 att kontinentalsockelkonventionen torde medföra förpliktelse att inte godta utländsk dom varigenom någon frikänts på grund av att sådan gärning var straffri i den dömande staten. Tillägget togs emellertid bort i samband med in- rättandet av den svenska ekonomiska zonen.12 Då anfördes, efter påpekande från lagrådet, att någon förpliktelse av det nämnda sla- get knappast följde av konventionen och att 14 § borde bringas i närmare överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i lagen om ekonomiska zon.13 I samband med att en särskild bestämmelse i kontinentalsockel- lagen om straff för brott mot tystnadsplikt avskaffades och ersattes av 20 kap. 3 § BrB, tillades lokutionen i 14 § om att det skall dömas efter denna lag och brottsbalken.14 5.2.3Lagen om åtgärder mot förorening från fartyg I 2 kap. lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg finns bestämmelser om förbud mot förorening från fartyg, av vilka vissa gäller även utanför svenskt territorium (främst i svensk ekonomisk zon). Den som bryter mot dessa bestämmelser kan dömas till ansvar enligt bestämmelser i lagens 10 kap. Enligt 10 kap. 10 § i lagen är svensk domstol behörig att döma över vissa av dessa brott när de har begåtts på ett utländskt fartyg i ekonomiska zon, även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig. Detsamma gäller enligt bestämmelsen om gärningen kan föranleda ansvar enligt eller . Åtal för sådana brott som avses i 10 kap. 10 § får väckas endast om brottet avser ett förbjudet utsläpp och detta har medfört betydande skador på den svenska kusten eller därmed samman- hängande intressen eller på tillgångar i Sveriges sjöterritorium eller ekonomiska zon eller om vissa andra förutsättningar är uppfyllda. Åtalsprövning skall ske enligt vanliga regler i 2 kap. 5 § BrB. 1972:98 s. 149. 1992/93:54, se avsnitt 5.2.1. Jaktlagen (1987:259) gäller viltvården, rätten till jakt och jaktens bedrivande inom svenskt territorium samt frågor som har samband därmed (1 §). Lagen gäller också, i de fall som anges särskilt, bl.a. inom ekonomiska zon (1 § andra stycket 1). Enligt 51 a § döms den som har begått brott enligt jaktlagen inom eko- nomiska zon vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig. Åtal för brott i sådana fall får väckas vid den tingsrätt vars domkrets är närmast den plats där brottet förövades (51 b §). Bestämmelsen i 51 a § infördes – tillsammans med utvidgningen i 1 § – i syfte att uppfylla ett fredningsåtagande avtal till skydd för småvalar i och Nordsjön.15 Vad som avses torde vara dels art. 2.2 i avtalet, som anger att parterna inom grän- serna för sin jurisdiktion och i enlighet med sina internationella åtaganden skall vidta åtgärder bl.a. för att skydda småvalen, dels punkten 4 i bilagan till avtalet, enligt vilken parterna skall söka införa förbud i nationell lagstiftning mot avsiktlig tillfångatagande och avlivande av småvalar. Genom författningsändringarna skulle enligt propositionen lag- föring kunna ske vid svensk domstol och efter svensk lag i enlighet med bestämmelserna i 2 kap. BrB.16 Bestämmelsen tar sikte på de fall då utlänning som inte är bosatt i begår brott mot jakt- lagen inom den svenska ekonomiska zonen.17 Fiskelagen (1993:787) gäller enligt dess 1 § rätten till fiske samt fisket inom Sveriges sjöterritorium och inom ekonomiska zon. I de fall som anges särskilt gäller lagen även svenskt havsfiske utanför den ekonomiska zonen. Regeringen eller den myndighet om regeringen bestämmer får enligt 19–23 §§ meddela föreskrifter bl.a. för fiskevård, hänsyn till naturvårdsintressen och om användning av fiskeredskap. Enligt 24 § tillämpas föreskrifter som har meddelats med stöd av 19–23 §§ även vid svenskt havsfiske utanför ekonomiska zon i inter- nationellt vatten och i andra vatten där fisket bedrivs med stöd av 15Småvalsavtalet, SÖ 1995:21. 1994/95:117 s. 49 f. Vid svenskt havsfiske utanför Sveriges sjöterritorium får enligt 33 § efterlevnaden av vissa inter- nationella överenskommelser kontrolleras av utländska myndighe- ter. Där anges också att en sådan utländsk myndighet skall lämnas tillträde till svenska fiskefartyg och att befälhavaren är skyldig att underlätta genomförandet av kontrollåtgärder. I 37–44 §§ finns bestämmelser om straffansvar för bl.a. den som utan lov fiskar på annans vatten eller på annat vatten då tillstånd till fiske krävs och för den som bryter mot de i föregående stycke nämnda bestämmelserna. Straffet är böter eller fängelse . Enligt 41 § får dock endast dömas till böter om brottet har begåtts i ekonomiska zon. Den bestämmelsen infördes i samband med ratifikation av och är en följd av att konventionens artikel 73 inte tillåter fängelse för gärningar begångna i den ekonomiska zonen.18 Den som har begått brott enligt fiskelagen skall enligt 49 § dömas vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig. Bestämmelsen tar enligt förarbetena sikte på de fall då utländska fiskande som inte är bosatta i begår brott i den svenska ekonomiska zonen.19 trädde (MB) i kraft. I MB samlades bestämmelser som tidigare funnits i flera olika miljö- och resurs- lagar. Därigenom kunde de äldre lagarna, bl.a. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten (dumpningslagen), upphävas. Bestämmelser om straff och förverkande har samlats i 29 kap. MB. I 29 kap. 8 § punkten 24 anges att den, som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot förbud mot dumpning eller förbränning av avfall enligt 15 kap. 31 § MB, döms till böter eller fängelse i högst . Enligt 15 kap. 31 § får avfall inte dumpas eller för- brännas inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon. Avfall får inte heller dumpas eller förbrännas från svenska fartyg eller luftfartyg i det fria havet. 1995/96:140 s. 192. I konventionens art. 73.3 anges att kuststatens straffpåföljder för överträdelser av lagar och andra författningar rörande fisket i den ekonomiska zonen, i avsaknad av överenskommelser mellan berörda stater om motsatsen, inte får omfatta fängel- sestraff eller annan form av kroppsstraff. 1992/93:232 s. 77. I fråga om brott enligt den nämnda bestämmelsen gäller en särskild jurisdiktionsregel. Den som har begått sådant brott döms enligt 29 kap. 13 § vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig. Den bestämmelsen motsvarar den äldre 10 § i dumpningslagen, vilken infördes i samband med att eko- nomiska zon inrättades. Beträffande motiven för bestämmelsen, hänvisades i förarbetena till motiven för införandet av motsvarande bestämmelse i lagen om ekonomiska zon.20 Den numera upphävda dumpningslagen infördes i samband med tillträdet till s.k. globala dumpningskonvention,21 i vilken parterna förbinder sig att förbjuda och bestraffa dumpning av avfall eller andra ämnen oberoende av form eller tillstånd (art. IV och VII p. Parterna skall enligt art. VII punkt 1 vidta åtgärder för att tillämpa konventionen på a) alla egna fartyg och luftfartyg, b) far- tyg eller luftfartyg som på landets territorium eller territorialvatten tar ombord ämnen som skall dumpas samt c) fartyg, luftfartyg och fasta eller flytande plattformar under landets jurisdiktion vilka an- tas utföra dumpning.22 I finns en bestämmelse, art. 210, där det bl.a. anges att staterna skall anta lagar och andra författningar för att förhindra, begränsa och kontrollera föroreningar av den miljön genom dumpning. Vidare anges där att dumpning i territorialhavet och den ekonomiska zonen eller på kontinental- sockeln inte får ske utan kuststatens uttryckliga förhandsgodkän- nande. I samband med godkännandet av konvention om skydd av miljö samt konventionen för skydd av den miljön i Nordostatlanten utvidgades den svenska dumpningslagen till att omfatta även förbränning av avfall.23 Enligt art. 10 i den förra konventionen skall de fördragsslutande parterna förbjuda förbränning i och säkerställa att detta förbud iakttas av egna fartyg, fartyg som inom landets terri- torium eller territorialhav lastar ämnen avsedda att förbrännas samt fartyg som kan antas utföra förbränning inom landets inre vatten och territorialhav. Motsvarande bestämmelser finns i den senare konventionens art. 4 samt i art. 10 i bilaga II till konventionen. Den skillnaden finns dock att det i denna senare konvention anges att 1992/93:54 s. 58, se ovan under avsnitt 5.2.1. 22Konventionen har i sakligt hänseende genomgått stora ändringar genom protokoll till konventionen. Skyldigheten att införa domsrätt är dock densamma som enligt själva konventionen. 23SÖ 1996:22 respektive 1994:25, se även prop. 1992/93:237. parterna förbinder sig att se till att konventionen följs även av far- tyg som kan antas dumpa eller bränna i den del av havet som ligger bortom eller gränsar till det territorialhav som enligt folkrättsliga principer faller under kuststatens jurisdiktion (bilaga II art. 10.1 c).