sou · GQB31d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Enligt 20 kap. 7 § lagen om allmän försäkring får det allmänna inte framställa regresskrav mot skadevållaren för den ersättning som utgått enligt lagen. Detsamma gäller bl.a. arbetsskadeförsäkringen enligt hänvisning i 6 kap. 7 § lagen om arbetsskadeförsäkring. Ersättning från socialförsäkring skall därför avräknas enligt nettometoden.27 Det innebär att den skadelidande inte kan kräva skadestånd för t.ex. sjukvårdskostnader som täcks av den allmänna försäkringen. 1994/95:229 s. 28. 1975:12 s. 129. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada Även sådana kostnadsersättningar som är förenade med regressrätt skall avräknas. Det gäller ersättning för kostnader som betalas direkt av arbetsgivaren. Vidare har försäkringsgivare regressrätt när ersättning från olycksfalls- eller sjukförsäkring avser den faktiska förlust som uppkommit, t.ex. för sjukvårdskostnader, samt när för- säkringsgivaren har förbehållit sig rätt att återkräva ersättningen. Föreligger regressrätt i fråga om den andra förmånen omfattar ska- deståndsskyldigheten visserligen formellt hela kostnaden men när skadeståndet betalas ut skall avräkning ske för den andra förmånen. Avräkningen måste i dessa fall ske i form av bruttosamordning. Om förmånen inte är anpassad till den faktiska skadan, som fallet är med ersättning från summaförsäkring, bör avräkning inte ske.28 Även vid skadestånd för ideell skada skall försäkringsersättning som är förenad med regressrätt avräknas men det är i praktiken sällsynt att ersättning från t.ex. sjuk- eller olycksfallsförsäkring är förenad med regressrätt. När det gäller ersättning från staten enligt lagen om statlig ersättning vid ideell skada m.m. skall denna avräknas eftersom staten inträder i den skadades rätt till skadestånd.29 Till detta kan läggas att principen om överkompensation är till- lämplig även vid ideell skada men att det är svårt att fastställa vad som är överkompensation i dessa fall och det kan diskuteras om det är fråga om samma skada. Detta innebär att skadestånd för ideell skada i de flesta fall inte samordnas med några andra förmåner som den skadelidande har rätt till med anledning av den ideella skadan. 28Se a. prop. s. 129 och 160. 29Se avsnitt 3.4.1 och 3 § nämnda lag. Staten inträder även i den skadelidandes rätt till trafik- skadeersättning. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada 3.6.4Samordning av utländska förmåner Även utländska anställnings- och försäkringsförmåner berörs av 5 kap. 3 § SkL. Liksom vid svenska förmåner gäller dock som för- utsättning för samordning att förmånen avser att täcka samma förlust som skadeståndet. Samordning av utländska socialförsäkringsförmåner bör ske om dessa utgår enligt i huvudsak samma grunder som ersättning enligt t.ex. lagen om allmän försäkring. Vid bedömningen beaktas främst sådana omständigheter som finansieringen av ersättningssystemet och förutsättningarna för ersättning.30 Utländska anställningsförmåner i form av periodisk ersättning bedöms på samma sätt som svenska anställningsförmåner, dvs. det avgörande är om förmånen betalas av arbetsgivaren. Utländska förmåner i övrigt, dvs. ersättning för inkomstförlust som inte motsvaras av uppräkningen i 5 kap. 3 § SkL och ersättning för kostnader och ideell skada, torde behandlas på samma sätt som motsvarande svenska förmåner. Om skadeståndet skall jämkas till följd av medvållande skall den skadelidandes inkomstförlust först minskas med vad som utgår ur socialförsäkringarna. Därefter minskas resterande belopp med den kvotdel (1/3, 1/2, 2/3) som motsvarar medvållandet.31 Samma princip torde gälla förmån som är anställningsförmån. Detta medför att både den skadeståndsskyldige och den skadeli- dande får tillgodogöra sig förmånen av att förlusten täcks av social- försäkringarna och av anställningsförmåner. Om samordningsför- månen är förenad med regressrätt är denna uppdelning nödvändig då den skadeståndsskyldige annars skulle kunna drabbas av större betalningsskyldighet än som motsvarar hans vållande.32 Regressrätt är en rätt att inträda i den skadelidandes rätt till skadestånd vilket innebär att den som utövar regress aldrig kan ha bättre rätt än den skadelidande. Regressrätten är alltså inte en självständig rätt till 30Se a. prop. Jfr NJA 1990 s. 726 och 734. 31Jfr bl.a. NJA 1965 s. 129. 32Se bl.a. SOU 1973:51 s. 93. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada skadestånd utan en övertagen rätt till det skadestånd som kan tillkomma den skadelidande. Användningen av nettometoden i 5 kap. 3 § SkL innebär att det inte finns rätt till skadestånd för förluster som täcks av de avräknade socialförsäkringsförmånerna och anställningsförmånerna. Det betyder i sin tur att den som betalar ut en sådan ersättning till den skadelidande inte har regressrätt mot skadevållaren. För socialför- säkringsförmånernas del följer också av 20 kap. 7 § lagen om allmän försäkring att regressrätt är utesluten för dessa förmåner. Detta gäller såväl ersättningar för inkomstförlust som för kostnader. I fråga om anställningsförmåner i övrigt, som inte omfattas av uppräkningen i 5 kap. 3 § SkL, finns regressrätt för den arbetsgivare som betalar ut ersättning. Det kan gälla t.ex. kostnad för läkemedel.33 För försäkringsavtal i allmänhet regleras frågan om regressrätt i 25 § lagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL). Huvudregeln för personförsäkringar är att det inte finns någon regressrätt. Vid olycksfallsförsäkring och sjukförsäkring finns emellertid en regressrätt i vissa fall. Om försäkringsgivaren utfäst sig att betala ersättning med verkliga beloppet av utgifter eller förluster, får det utbetalda beloppet återkrävas från den som framkallat försäkringsfallet uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller från den som är strikt skadeståndsansvarig. Detta innebär bl.a. att det inte föreligger regressrätt för vad som har betalats ut på grund av en s.k. summaförsäkring. Ersättningen från en summaförsäkring är ju inte bestämd efter förlusten och anses inte i egentlig mening ha som syfte att utjämna en ekonomisk förändring som inträffat genom försäkringsfallet. Den står alltså inte i ett sådant förhållande till skadeståndsskyldigheten att en konkret skada blir dubbelt ersatt. Den försäkrade har därför rätt att både erhålla skadestånd och ersättning från en summaförsäkring. Bestämmelserna i 25 § FAL är dispositiva och försäkringsgivaren kan alltså förbehålla sig en längre gående regressrätt. För trafikförsäkringen och patientförsäkringen gäller särskilda regler om regressrätt i de enskilda lagarna.34 Särskilda regressregler förekommer även i andra lagar. 1975:12 s. 129. Såvitt känt är detta en möjlighet som inte utnyttjas. 20 § trafikskadelagen och 20 § patientskadelagen. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada 3.7.1Regress av utländska förmåner Frågan om regressrätt för utländska förmåner påverkas av de svenska reglerna om avräkning. Det avgörande är om de utländska förmånerna utgår efter i huvudsak samma grunder som motsvarande svenska förmåner. Om ersättningen är att jämställa med en socialförsäkringsförmån eller en anställningsförmån enligt 5 kap. 3 § SkL anses ersättningen inte utgöra skadestånd. Eftersom den utländske försäkringsgivaren inte kan ha längre gående rätt än den skadelidande föreligger ingen regressrätt för den utländske för- månsgivaren.35 I fråga om andra försäkringsersättningar blir i första hand av- görande vilka regler som gäller i den lag som är tillämplig på försäk- ringsavtalet. Om en person får förmåner enligt lagstiftningen i en medlemsstat för en skada till följd av en händelse som har inträffat inom en annan medlemsstats territorium gäller följande enligt artikel 93 stycke 1 i Rådets förordning (EEG) nr 1408/71. Om den institution som betalar förmånen med stöd av den lagstiftning som den tillämpar inträder i den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot en tredje part, skall detta inträde erkännas av varje medlemsstat. Om institutionen har en självständig rätt till krav gentemot en tredje part, skall denna rätt erkännas av varje medlemsstat.36 Denna artikel och frågan om regress m.m. har prövats av EG- domstolen i några fall. Domstolen har funnit bl.a. att regressens omfattning avgörs av den nationella rätt som reglerar skadestånds- skyldigheten i och för sig och gränserna för kompensationens om- fattning.37 Domstolen har vidare uttalat att artikel 93 skall tolkas så att både betingelserna för och omfånget av det krav en försäkringsinstitution har mot den ansvarige skall bestämmas av lagstiftningen i den medlemsstat där institutionen har sitt hemvist. Bestämmelsen har däremot inte till syfte att ändra de regler som är tillämpliga vid be- 35Jfr NJA 1990 s. 726 och 734. 36Artikel 93 första stycket i Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpning av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, ändrad genom Rådets förordning (EEG) nr 2001/83. 37 dom i målet 78/72 mellan L Etoile-Syndicat général och W. E de Wall (de Wall-domen). Skadestånd och andra ersättningar vid personskada dömningen av om och i vilken omfattning skadevållaren har ådragit sig ett ersättningsansvar.38 38 dom i målet C 428/92 Deutsche Angestellten-Krankenkasse mot Lærerstandens Brandforsikring G/S (DAK-domen). Jfr danska Højesterets avgörande U 1999.773 H. 4Utgångspunkter för kommitténs överväganden I avsnitt 1 har vi beskrivit bakgrunden till vårt uppdrag och de all- männa förutsättningar som vi har att ta hänsyn till. Vår huvuduppgift är att bedöma om det nuvarande kostnadsansvaret för personskadorna är fördelat på lämpligt sätt eller om det slutliga ansvaret i större omfattning jämfört med bör läggas på den som vållat skadan eller på annat sätt är ansvarig för skadan. En aspekt vi härvid har att bedöma är vilka konsekvenser olika lösningar kan ha för preventionen mot skador och skaderisker. I detta avsnitt skall vi närmare redogöra för uppläggningen av vårt arbete. Här berörs även de avgränsningar som vi på grund av direktivens utformning eller eljest har ansett vara nödvändiga. De frågor som vi har att uppmärksamma särskilt enligt direktiven beskrivs närmare i avsnitt 4.2. Vad gäller placeringen av kost- nadsansvaret kan det ske enligt olika alternativ vilket framgår av av- snitt 4.3. I avsnitt 4.4 tar vi upp vissa frågor som vi har uppmärk- sammat vid vår granskning av regleringarna på olika skadeområden. 4.2Frågor som är särskilt angivna i våra direktiv Av särskilt intresse för vårt uppdrag är i vilken utsträckning och på vilket sätt vissa förmåner skall räknas av vid bestämmande av skadestånd. Vi skall således pröva om bestämmelserna i 5 kap. 3 § SkL bör ändras. En fråga blir då om den nuvarande nettometoden skall behållas eller om en bruttometod bör tillämpas när skadeståndet bestäms, vilket påverkar möjligheterna att framställa regresskrav.1 En annan fråga gäller avgränsningen av de förmåner som skall räknas av. 1 Se avsnitt 3.6.1. Utgångspunkter för kommitténs överväganden Vi skall vidare undersöka hur utländska anställnings- och försäkringsförmåner beaktas vid tillämpning av reglerna i 5 kap. 3 § och om några lagändringar behövs. Bestämmelserna i 5 kap. 3 § gäller bara ersättning för inkomst- förlust och förlust av underhåll. Vi skall överväga om det finns skäl att i lag föreskriva avräkning även när det gäller ersättning för kostnader och ideell skada. Frågan om regressrätt för den som ger ut ersättning för personskada, dvs. en rätt att kräva åter vad som utgetts från den som är ansvarig för skadan, är också en fråga av central betydelse för kommitténs arbete och den är som påpekats i sin tur kopplad till avräkningsfrågorna. Vi skall analysera möjligheterna att införa en regressrätt för det allmänna när ersättning har betalats från ett offentligt ersättningssystem. Vi skall i så fall överväga om det allmänna bör ha en generell regressrätt eller endast i vissa situationer. Även frågan om regressrätt för arbetsgivare som har betalat sjuklön till en arbetstagare som skadats genom någon annans vållande skall uppmärksammas. Kommitténs översyn skall också omfatta bestämmelserna i för- säkringsavtalslagen som ger privata försäkringsgivare regressrätt gentemot varandra eller mot den skadeståndsskyldige. I denna del skall kommittén gå utanför personskadeområdet och även behandla frågan om försäkringsgivares regressrätt vid skadeförsäkring. Re- gressbestämmelserna i trafikskadelagen skall också ses över. Även frågan om regressrätt mellan flera skadeståndsskyldiga kan behöva tas upp. Skadeståndslagen reglerar inte denna situation. När möjligheterna till ökad regress prövas, skall vi analysera risken för ökade administrationskostnader vid skaderegleringen, t.ex. genom ett ökat antal tvister. En strukturell överföring av ersättningsansvaret Kommittén har även att pröva om det på vissa områden finns andra möjligheter till kostnadsöverföring än genom utövande av regress, t.ex. en överföring i kollektiva former. Det bör då prövas om bördan kan differentieras inom kollektivet så att de personer som står för SOU 2002:1 Utgångspunkter för kommitténs överväganden större risker också får stå för en proportionerligt större del av kostnaderna. I den mån regressmöjligheterna utvidgas jämfört med skall vi överväga om dagens bestämmelse om jämkning i 6 kap. 2 § SkL utgör ett tillräckligt skydd för att förhindra att skadeståndsskyldigheten blir ruinerande för enskilda som saknar ansvarsförsäkring. Det kan även diskuteras i vilken utsträckning en skyldighet att ge ut skadestånd eller annan ersättning bör jämkas på grund av försäkring och försäkringsmöjligheter. Även andra jämkningsfrågor kan aktualiseras men vi skall inte ta upp dessa frågor annat än om det motiveras av våra överväganden i övrigt. Som led i vårt arbete har vi studerat förhållandena i andra länder. En synpunkt som vi enligt direktiven skall beakta är vilken betydelse medlemskap i har eller kan komma att få för de frågeställningar som omfattas av vårt uppdrag. Vi har haft detta i åtanke vid bedömningen av olika frågor. Sådana hänsyn har dock inte fått något avgörande inflytande på valet av lösningar. 4.3Särskilt om placeringen av kostnadsansvaret Enligt direktiven skall vi pröva i vilken utsträckning kostnadsansvaret för personskador i större utsträckning än kan och bör föras över på dem som vållar eller annars är ansvariga för skadorna. En fråga är således om de utgifter för sjukvård, rehabilitering och inkomstförlust, som belastar de offentliga systemen och arbetsgivarna, i viss omfattning skulle kunna lastas över på den som har vållat skadorna eller som bedriver den verksamhet som orsakar skadorna. De utgifter det gäller är av två huvudtyper, dels ersättning för in- komstförlust som utgår till de skadelidande i form av sjuklön, sjuk- penning, pension eller livränta, dels kostnader för sjukvård, rehabi- litering, läkemedel och hjälpmedel av olika slag. När det gäller att överföra ansvaret för utgifter av den första typen ligger det nära till hands att ge den som har betalat ut ersättning rätt att Utgångspunkter för kommitténs överväganden i sin tur kräva kompensation från den som är ansvarig för skadan. En sådan regressrätt kan åstadkommas genom lagregler av generell räckvidd men får naturligtvis varierande praktisk betydelse beroende bl.a. på vilka ekonomiska resurser som finns på den ansvariges sida. Om denne inte skyddas av en ansvarsförsäkring får regressrätten i allmänhet inte så stort värde. I somliga situationer skulle det kanske te sig föga meningsfullt att utnyttja en möjlighet till kostnadsöverföring, eftersom denna skulle drabba i huvudsak samma kollektiv som det nuvarande. En annan och mera direkt metod för att placera kostnadsansvaret på den för skadan ansvarige är att ålägga denne ett primärt ansvar för hela den skadelidandes inkomstförlust med motsvarande befrielse för de offentliga systemen och arbetsgivaren. Eftersom en utgångspunkt för vårt arbete är att den enskilde skadelidandes skydd inte får försämras kan en ordning av detta slag bara komma i fråga om det finns garantier för att den skadelidande inte kommer i ett sämre läge. Direktiven ger oss ganska fria händer vid valet av lösning. En möjlighet är som sagt att genomföra en generell rätt för den som har utgett ersättning för inkomstförlust att återkräva beloppet från den för skadan ansvarige. Men man kan också tänka sig mera begränsade reformer, exempelvis att medge sådan återkravsrätt bara för vissa kostnader, t.ex. arbetsgivares sjuklönekostnader. En annan möjlighet är att begränsa regleringen till vissa typer av skadefall. Direktiven utesluter inte heller möjligheten att det kan visa sig att nuvarande ordning är att föredra och i allt väsentligt bör bibehållas. Även när det gäller andra utgifter än ersättning för inkomstförlust skulle en individuell överföring av kostnadsansvaret, t.ex. genom en fakturering av vårdgivarens kostnader för det enskilda skadefallet, kunna komma i fråga. Det är emellertid tveksamt om detta skulle innebära en lämplig ordning, med hänsyn framför allt till de administrativa kostnader som skulle uppstå. Här kan det vara bättre att gå fram på en kollektiv väg, exempelvis genom att ålägga ett kollektiv av ansvariga att lämna ett bidrag till det allmännas kostnader för vård av skadefallen. I vårt uppdrag ingår att pröva sådana möjligheter. Vi har vid våra överväganden i första hand inriktat oss på trafik- skadorna. Dessa utgör ett mycket betydelsefullt område. Det är sannolikt den största gruppen av personskador som omfattas av ett ersättningsansvar. Eftersom detta ansvar täcks av en obligatorisk försäkring finns det i och för sig goda möjligheter att genomföra en överföring av kostnader som täcks av andra system. Vi anser att den lösning som väljs för trafikskadorna måste få avgörande betydelse Utgångspunkter för kommitténs överväganden för regleringen av andra skadeområden. Trafikskadorna behandlas i avsnitt 5. 4.4Frågor som uppmärksammats efter genomgång av olika skadeområden Utöver de särskilda frågor som är angivna i direktiven så föreligger naturligtvis en mängd andra frågor som kan rymmas inom ramen för vårt uppdrag. Vi har under vårt arbete gjort en genomgång av de regelverk som blir aktuella vid olika typer av personskador för att få en uppfattning om hur lagreglerna och försäkringarna samverkar på olika skadeområden. Denna genomgång har varit av betydelse för att få en föreställning om vad som, utifrån vårt uppdrag, kan göras inom olika områden. Går det att öka de skadeförebyggande och skadebegränsande inslagen? Hur bör regressrätten vara utformad i olika situationer? Bör finansieringen av ersättningen ske via skattemedel, via kollektiv eller genom den enskilde skadevållaren? Ersättning för personskada kan som redovisats i avsnitt 3 utgå enligt en mängd lagregler utöver reglerna i skadeståndslagen, t.ex. enligt lagen om allmän försäkring, lagen om arbetsskadeförsäkring, trafikskadelagen, brottsskadelagen. Ersättning kan också utgå till följd av olika försäkringar som kan vara av kollektiv eller enskild natur. Vid en skada utgår ersättning ofta inte bara enligt en lagregel eller en försäkring utan ersättning kan komma från flera håll , varvid samordning mellan ersättningarna sker i vissa fall. Olika skadeområden har således olika ersättningslösningar. Inom samtliga områden svarar det allmänna för det grundläggande skyddet vad gäller inkomstbortfall till en viss nivå samt för sjukvård och (viss) rehabilitering. Arbetsgivaren svarar dock för inkomstförlusten . Det är när det gäller övrig ersättning som det finns olika finansiella lösningar, t.ex. för att täcka upp inkomstbortfallet till eller för ideell skada. Som exempel kan jämförelse göras mellan trafikskadorna och brottsskadorna. För trafikens del finns en obligatorisk försäkring som ansvarar för ersättningen oavsett vållande. Vid skada på grund av brott kan ersättning betalas direkt av skadevållaren, hans ansvarsförsäkring, den skadades egen hemförsäkring eller av staten som brottsskadeersättning. Nedan redogörs för olika spörsmål och problem som vi har upp- märksammat under genomgången av de skilda skadeområdena. Utgångspunkter för kommitténs överväganden av dessa frågor har vi sedan gått vidare med under det fortsatta arbetet. I andra delar har vi konstaterat att det av olika skäl inte är möjligt för oss att arbeta vidare med frågan. Det kan bero på att frågan ligger utanför vårt uppdrag eller att det inte är görligt att föreslå några ändringar av t.ex. finansiella eller praktiska skäl. Vi har valt att i dessa fall ändå peka på diverse tveksamheter eller problem då det kan finnas skäl att uppmärksamma dessa förhållanden i andra sammanhang. Ett utvidgat ansvar? Trafikskadelagen bygger på uppfattningen att trafik med motorfordon är en särskilt riskfylld verksamhet. Lagens syfte är att garantera skadelidande ersättning varför det är obligatoriskt att motorfordon skall vara trafikförsäkrade. Trafikförsäkringens ansvar är dock begränsat på samma sätt som skadeståndsskyldigheten enligt skadeståndslagen och omfattar inte de kostnader som det allmänna har för sjukpenning, vård, rehabilitering m.m. Vidare omfattar det inte den sjuklön som arbetsgivaren har att betala och inte heller vissa andra ersättningar som enligt 5 kap. 3 § SkL har karaktären av anställningsförmåner. Frågan om trafikförsäkringens omfattning och ansvar har berörts i olika sammanhang. I en rapport från föreslås – med den finländska trafikförsäkringen som förebild – att trafikförsäkringens ansvar för personskada skall utökas så att det omfattar dels hela inkomstförlusten , dels sådan rehabilitering som syftar till att den skadelidande skall återgå till att vara yrkesaktiv. Tanken bakom förslaget är bl.a. att ett utvidgat ansvar skulle ge trafikförsäkringsbolagen incitament att satsa mer på det skadeförebyggande och skadebegränsande arbetet. Vi skall enligt direktiven pröva möjligheten till en strukturell överföring av ersättningsansvaret på vissa områden. Trafiken är det skadeområde där det ligger närmast till hands att överväga en sådan lösning. Trafiken orsakar ett stort antal personskador till stora kostnader för det allmänna och genom den obligatoriska trafikförsäkringen finns det ekonomiska förutsättningar för en överföring utan att de skadelidande drabbas av förlust. Inom trafik- området finns också möjligheter att pröva om bördan kan differen- tieras inom kollektivet så att de personer som står för större risker Utgångspunkter för kommitténs överväganden också får stå för en proportionerligt större del av kostnaderna vilket är en fråga som är särskilt uppmärksammad i direktiven. Vi återkommer till trafikskadorna i avsnitt 5. Enligt direktiven skall vi se över trafikskadelagens bestämmelser om regress. Dessa motsvarar delvis bestämmelserna om jämkning av trafikskadeersättning på grund av den skadades eget vållande. Jämkningsregelns utformning har varit föremål för kritik från bl.a. . Kritiken avser främst att jämkning av ersättning till förare som gjort sig skyldig till rattfylleri förutsätter att vårdslöshet kan konstateras. Enligt förbundet bör övervägas om föraren i dessa fall t.ex. bör ha bevisbördan för att han inte varit vårdslös. Dessa frågor behandlas emellertid i annat sammanhang och vi har efter samråd med avstått från att gå in på dem här. Patienter anses också vara en sådan utsatt grupp som behöver ett särskilt ersättningssystem. Genom patientskadelagen har införts ett obligatoriskt försäkringssystem för ersättning av skador som upp- kommer vid medicinsk behandling. En invändning som har framförts mot patientförsäkringen är att den har en svag ekonomisk preventiv funktion. Det har gjorts gällande att ett skadeståndsrättsligt system med strikt ansvar och obligatorisk försäkring skulle innebära ett starkare incitament för de ansvariga huvudmännen, sjukhusledningarna etc. att se över organisation och resurser.