sou · GQB367d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Och så ett viktigt tillägg: Varje person som fanns på ett foto skulle vara presenterad med sitt namn. har knappast ens de största företagen egna foto- grafer, men tänk så enkelt och kostnadsmässigt högst överkomligt, att leja in en fotograf vart 3:e eller . Men det duger inte med amatörfoton. Ett bra och även i nutid omtyckt komplement till personal- historia är intervjuer med olika människor. Med offrets tillåtelse publicerar man dessa intervjuer i t.ex. personaltidningen. Jag har för egen del också medverkat till böcker innehållande intervjuer med ett antal personer i bolaget. En exklusiv men också mycket värdefull form av dokumentation är film. Att göra en film där miljön, människor, maskiner och processen gestaltas är enastående. I finns några filmer, tagna i början på som framstår som världsunika. Malmens förädling till tackjärn i Ågs bruk och vidare bearbetning till stångstål i Korså smedja är mer än ett dokument – det är ett konstverk. Inledningsvis framhöll jag betydelsen av att ha en medveten planering för hur dokumentationen av företagets historia skall skötas. Ett enkelt och bra sätt är att rådfråga en kunnig person. De återfinns på många håll i samhället och kan kanske frigöras för den tid det kan ta att upprätta en regelbok. Museifolk, arkivarier, författare – förutom att det i alla branscher jag känner till finns i ämnet kunniga människor. Hittar man en nypensionerad sådan blir det gärna både bra och billigt. Så här långt har jag behandlat frågan om insatser och ansvar för det egna kulturarvet från det enskilda företagets synpunkt. Det är för- visso grunden för att ens ha ett arv att vårda, men är nog ändå inte det stora och svåra problemet. Detta torde snarare ligga i hur vi skall ta hand om större objekt som dessutom ofta har varit mer eller mindre herrelösa . Det jag själv bäst känner till av detta slag är svenska bruksmiljöer. Påfallande många lever ännu som industrier och industriorter, vilket torde vara det överlägset bästa sättet att ta hand om kulturarvet – även om intressekonflikter lätt uppstår mellan bevarande och förnyelse. Jag har själv haft ansvaret för sådana förhållanden i , och i . Enligt min mening har det i samtliga dessa fall varit möjligt att nå ett gott resultat främst beroende på gott och förtroendefullt samarbete mellan intressenterna, dvs. företagsledningen, kommu- nen ifråga, , riksantikvarien och inte minst lokala frivilligorganisationer. Grunden är att under bevarande av värde- fulla kulturmiljöer kunna anpassa byggnader, gator och andra minnesmärken så att framgångsrik industriell verksamhet skall kunna bedrivas. Men konflikterna är många när prioriteringar skall göras. Antalet rostugnar i Bergslagen är stort och var och en av dessa omhuldas av lokala intressen. Här är det nödvändigt att göra prioriteringar utifrån en helhetssyn, återigen i samråd mellan myndigheter, ägare och enskilda intressenter, så att insatserna görs på ett från bevaran- desynpunkt optimalt sätt. Stora, mer eller mindre kompletta miljöer, erbjuder särskilt deli- kata problem – i synnerhet där verksamheten upphört. som dessa helheter har särskilt högt bevarandevärde är kostnaderna för att ta hand om dem ofta mycket stora. Det finns i många föredömliga exempel på hur väl sådana miljöer bevarats. Falu Gruva med kringliggande område är ett av de främsta. Det faktum att denna miljö bevarats så väl har sitt ursprung i initiativ som ligger , då en av de ledande personerna i , , lade grunden till det som senare blev gruvmuseet där. Därmed hade en kultur och en inställning etablerats som sedan fullföljts med konsekvens. Vid sistlidna sekelskifte bildades en Stiftelse, Stiftelsen berget, till vilken förts Falu Gruva med anläggningar, en del andra bevarandevärda byggnader och miljöer samt kapital. Därmed har förutsättningar skapats för ett långsiktigt bevarande av denna ena- stående industrihistoriska skatt. Falu Gruva utgör för övrigt kärnan i det av nyutnämnda världsarvet i och kring . Bergslags arkiv, som torde vara ett av de för- nämsta i sitt slag, finns fortsättningsvis kvar inom bolaget, som är en del av den finsk-svenska skogskoncernen . i är en annan bruksmiljö, likaledes världsarv, där man funnit former för att bevara en komplett miljö. Det går knappast att sätta några fasta regler för hur industri- historiskt bevarandevärda enheter eller hela miljöer skall hanteras. Därtill skiljer sig förutsättningarna i de enskilda fallen alltför mycket åt. Några viktiga grundförslag kan dock anges, vilka i större eller mindre grad är tillämpbara: Grunden är ägare, nuvarande eller tidigare, som tidigt har insett bevarandevärdet ifråga och som vid- tagit åtgärder för skydd och bevarande. Förutsättningarna för detta är ofta enskilda personers initiativ vari ingår att engagera kunniga människor. Ett nära samarbete med är av största betydelse. Här finns gedigna kunskaper om värdebedömningar, tekniska insatser för skydd och vård och ej minst uppslag kring finansiering. Vad det sistnämnda beträffar måste inses att de resur- ser som finns för ändamål som detta är begränsade. Därför måste insatserna prioriteras av kunniga människor med överblick. Denna svåra uppgift måste i hög grad skötas av riks- och länsantikvarierna. När ett objekt eller en miljö är, formellt eller informellt, identi- fierat som bevarandevärt framstår två frågor som de avgörande: Finansiering och det praktiska omhändertagandet. Vad först finan- sieringen beträffar så står ägaren i centrum. Utan dennes ledande roll därvidlag blir det sällan några helhjärtade lösningar. Detta ute- sluter inte alls – snarare tvärt om – möjligheten att finna andra finansieringskällor. Återigen är samarbetet med berörda myndig- heter av största vikt. Vad så gäller personella resurser för att sköta ett industri- historiskt arv så är det återigen så att ägaren spelar en nyckelroll – i vart fall för att etablera en form, vare sig det är i egen regi eller någon annans. I lyckliga fall kan inkomster från visningar ge viss täckning av personalkostnader. En bra och vanlig form för skötsel av ett industriminne är när man kan finna ett antal personer, ofta pensionärer som arbetat på platsen, och som är beredda att enga- gera sig. Om detta kan ske i samarbete med t.ex. en hembygds- förening kan man den vägen få både kunskap och organisatorisk hjälp. Vän-, stöd- eller andra intresseföreningar kring ett industri- minne kan också vara ett bra sätt att samla krafter beredda att bistå såväl med arbete som ekonomiskt. Hur väl bevarade dokument man än har och hur välorganiserad skötseln än är blir förmågan att levandegöra allt detta kronan på verket. Återigen blir här personligt engagemang och Här gäller att i tal, skrift och utställningar göra presentationer som engagerar och gör rättvisa åt det historiska arvet. Jag vill i detta sammanhang gärna framhålla den muntliga traditionen. Att få lyssna till människor som var med, är ovärder- liga inslag när de gäller att levandegöra livet i gången tid. En röd tråd genom hela mitt resonemang kring omhänder- tagandet av industrihistoriska arv är ägarnas/företagets ansvar och engagemang. Utan detta är risken stor att värdet går förlorat för framtiden. Enskilda personer, som har dessa ägares eller ledningens stöd, är sedan nyckeln till ett lyckosamt förverkligande av intentionerna. Ytterst sällan har företagens motiv för att göra nödvändiga insatser för bevarande varit direkt ekonomisk . Värdet av insatsen ligger på ett annat plan. Ett historiskt arv – och det behöver inte vara månghundraårigt – utgör stommen i ett företags identitet. Det ger ägare och anställda känsla av stolthet över företag. Kunder och leverantörer respekt. I en sådan grogrund frodas framtidstro. är bergsingenjör och tekn. dr. Han har varit VD, styrelse- ordförande och koncernchef för Stora. är han bland mycket annat ordförande i . Vem älskar en eldsjäl? Bakom varje lyckat lokalt projekt ska det finnas en eldsjäl, sägs det. Men, uppriktigt sagt, vilken laddning har egentligen ordet? Eldsjäl, ser man inte framför sig en envis, något världsfrånvänd människa, som inte inser att företaget han eller hon givit sig in på är helt orealistiskt. När vi drog igång industriarvsprojektet på kalkstenens var åtminstone jag helt på det klara med att inte medverka i några idealistiska, orealistiska planer som inte tog sin utgångspunkt i verkligheten. Vi hade en bärande idé, den var starkt förankrad i bygden, och vi var fast beslutna om att med goda krafters medverkan sätta den på fötter. Låt mig bara kort presentera . Dess kärna är att genom förmedling av pågående forskning inom både teknik och humaniora ge en levande bild av det industrisamhällets kulturarv, som är knutet till den månghundraåriga kalkstensbrytningen på norra . De industriella beläggen går tillbaka då de första storskaliga kalkugnarna byggdes. Men vi vet att kalk- stensbrytning och bränning på har en längre, medeltida historia, som ännu ej kartlagts. Hela norra , och i synnerhet socken, är starkt präglad av denna historia. har vi som bor här dis- kuterat hur vi skulle kunna föra ut detta industriarv, både till boende och besökare. Vi har haft guidningar kring Strandridare- gården/Kalkpatrongården på Kyllaj och de renoverade kalkugnarna. Men vi ville ta ett större grepp på hela kalkstenens historia och dess inverkan på de människor som bor och bott i trakten. Vi ville inte guida döda miljöer. Vi ville levandegöra dem. Och vad är mer levande än den pågående forskningen? Det finns teknisk forskning och utveckling kring själva kalkstensbrytandet och användningen av den. Kalkstensbrytningen pågår fortfarande i storindustriell skala, de gotländska tillgångarna vilar i finska och tyska ägarhänder. Det finns forskning kring industriarkeologi och byggnadsarkeologi. Det finns ett stort marinarkeologiskt forskningsfält som kan kopplas till kalkstensindustrins utskepp- ningshistoria. Det finns etnologisk forskning som berättar om människorna runt dessa aktiviteter. (Ett exempel på det sist nämnda: genomgick kalkstensindustrin på en våldsam rationalisering. Det var då de stora anlägg- ningarna i och Storugn byggdes med rallare från hela landet. Än finns levande minnen av de påfrestningar ett litet samhälle genomgick då.) finns ett nytt inslag på den gamla industrimarken. I de ned- lagda brotten kring Lörje står nu en av de modernaste vindkrafts- parkerna i landet. Vad händer i detta möte mellan gammalt och nytt? Genom att förmedla forskning från alla dessa områden vill vi bygga upp ett industriarvs- och kunskapscenter på Lörje, med basen i några gamla byggnader som uppfördes för , numera Cementa, vid . För att få igång projektet behöver vi hjälp med både restaurering av byggnader och en pedagogisk grund att stå på. Eftersom intresset från olika myndigheter, utbildningscentra och privata sponsorer i förstone var stort beslöt vi att skrida till verket för att knyta ihop vårt växande nätverk och få till stånd de initiala stöd som vi så ofta kan läsa om finns för att utveckla regionala satsningar. Det första vi gjorde var att koppla en ekonomisk konsult till projektet, vilken även skulle fungera som vår revisor. Vi ville från början se till att våra planer inte blev just orealistiska och att de stödpengar – som vi då var övertygade om skulle falla ut – användes på bästa möjliga sätt. Vi tog kontakt med olika utvecklingsmyndigheter inom stat och kommun, uppvaktade kommunalråd och , läste in oss på EU-stöd, och arrangerade ett oräkneligt antal möten lokalt, regionalt och nationellt. Det är nu mitt perspektiv på ett fungerande Myndighetssverige ändras. Jag har som journalist bevakat myn- digheter från ett slags utifrånperspektiv. De demokratiska organi- sationer, som myndigheterna är, har till uppgift att leverera lösningar på gemensamma problem och vara tillsyns- och service- organ för samhället och medborgarna. Om detta inte skulle fungera så beror det på avsteg från det normala; misstag i organisationen, dåliga, rentav korrupta chefer etc. Så ser granskningsperspektivet ut. Det finns en organisation, som har en tydlig konstruktion och uppgift, och som kan kritiseras för eventuella brister i den. skulle jag söka hjälp hos några av dessa myndigheter för att få råd och service, och förstås, hjälp med pengar i starten för att förverkliga ett regionalt projekt. Jag kom in från ett annat håll, inte som en aktad eller kanske till och med fruktad tredje statsmakt. Allt blev ogenomskinligt. De demokra- tiska strukturerna som ska bära upp myndigheternas verksamhet blev osynliga. Vi började med att söka medel från regionala utvecklingsenheten för en förstudie. Vi fick avslag. Det mest förbluffande med det var den korthuggna motiveringen: Avslås främst p.g.a. enhetens tvek- samhet till att t.ex. fyra högskolor/universitet ska komma att för- lägga stadigvarande verksamhet på Lörje. Vi har haft kontakter med Högskolan på och med några andra universitet och högskolor för att kunna samverka kring forskningsförmedlingen. Utvecklingschefen som formulerat avslaget kunde eller ville inte precisera detta närmare. Vi blev förbannade och ryckte i en privat tåt. En av mest kända näringslivsprofiler tog kontakt med den regionala utvecklingschefen och påpekade att om det privata näringslivet ska gå in som sponsorer är det en förutsättning att ansvariga regionala myndigheter medverkar. Då fick vi till en förstudie. Nå, då var vi väl ändå på spåret? En stor del av förstudiemedlen använde vi till att försöka arbeta fram en EU-stödsansökan för något som på heter Mål2Öarna. Det egendomliga var nu att alla de EU-tjänstemän som satt på olika poster för att förmedla och få till stånd EU-stöd inte kunde hjälpa oss. Vi tog kontakt efter kontakt. fick vi intrycket att deras uppgift snarare var att förhindra att de som söker EU-stöd ska förstå och kunna fylla i ansökningarna. Inte att underlätta och hjälpa till med att så sker. Ingen kunde heller på regionala utvecklingsenheten tala om för oss vilken tågordning som kan gälla för att få en samverkan mellan de olika myndigheterna så att ett stödkoncept kan utformas. Vi famlade i mörker. Och där befinner vi oss fortfarande . Utan den regionala utvecklingsenhetens medverkan blir det inga EU-ansökningar eftersom man då anser att det lokala inte med- verkar. Att bygden stödjer med sina föreningar räcker inte. Om vi inte haft ett par stabila vänner i detta skede hade ni aldrig kunnat läsa det här inlägget. Det är kulturmiljövårds- avdelning, som på ett tidigt stadium förstod potentialen i projektet och som ställde stöd i utsikt, både som byggnadsvårdspengar och med hjälp för utformandet av själva verksamheten. Och det är ett par av de privata sponsorerna som också de ser en potential för en upplevelsesatsning för boende och turister med industriarvet som utgångspunkt. På () tycker man att projektet är intressant men väldigt stort. Dock tycker man inte att vi därför ska krympa projektet, bara att det, som sagt, är väldigt stort. Inte heller de inom RAÄ vi talat med kan ange hur vi ska bära oss åt för att få stöd till denna egentligen nationella angelägenhet, som man väl ändå får anse att kalkstensindustrin i är, kon- centrerad till . Jag vill påstå att kontakterna med berörda myndigheter har gjort oss som driver alltmer förvirrade. Varför blir vi inte tagna på allvar? Varför tar inte de tjänstemän som har till sin upp- gift att lotsa fram regionala satsningar sig an frågan? Varför känns det i stället som att varje kontakt blir ett slags examensprov där man inte förstått frågorna? Det är inte meningen att detta ska bli den förfördelades klago- sång. Det är självfallet helt naturligt att alla projekt inte erhåller stöd, hur bra de som driver dem än må tycka att de är. Och min poäng är inte heller att inte har fått några pengar. Min poäng är att projektet inte fått den behandling och hjälp man kan förvänta sig. Berörda myndigheter borde ha uppträtt som de serviceorgan de är satta till att vara. De kunde ha sagt: Välkommen med er idé, nu ska vi hjälpa er att se närmare på den och se om den kan hålla och bli ekonomiskt bärkraftig med de stöd som lämpligen skulle kunna sökas. Och så skulle de ha hjälpt till med att kalkylera och fundera och kanske rentav medverkat till att knyta samman det nätverk vi för- berett. Och när detta var genomgånget skulle de säga: Titta här, om ni kan få de och de pengarna och göra ungefär si och så, så kan detta bli ett framgångsrikt koncept. Eller: Titta nu här, det ser ni väl att detta är ett ekonomiskt våg- spel som man kanske inte ska ge sig in på. Då kunde vi ha svarat: Tack så mycket, med er professionella hjälp har ni fått oss att komma till insikt om detta projekts förut- sättningar! Det slår mig att vi kanske här står inför just ett exempel på industrisamhällets kulturarv, nämligen kulturarvet av det myndig- hetsutövande, som det tett sig . Det myndighets- utövande som i medborgarna såg ett outbildat, resurssvagt kol- lektiv som skulle ledas och uppfostras i folkhemmet. Det var myn- digheterna som tog de rätta och visa initiativen. Kanske är det här- ifrån som ordet eldsjäl fått sin suspekta laddning. En individ som i stället för myndigheten tar initiativet och som slåss för det. Mycket har hänt . Utbildningssamhället har lett till allt självständigare individer som är kapabla att både välja och ställa krav. De är inte längre några resurssvaga offer. Därför borde myn- digheterna i samma takt ha omvandlats till serviceorgan. Tiden då vi stod med mössan i hand för överheten i olika former tillhör det förgångna och myndighetsomvandlingen är en utmaning för all offentlig verksamhet . Kanske eldsjälarna då kan mötas med rationella förtecken och sluta att betraktas som kufar. Ni undrar kanske var står ? på har beslutat att gå in med medel för upprustning av taken i en första omgång. stöder även den utåtriktade verksamhet som vi i projektet satt igång med hjälp av privata spon- sorer. ges för allmänheten en marinarkeologisk kurs och en dykkurs. En vindkraftsdag arrangeras tillsammans med Högskolan på och vid en byggnadsvårdsdag berättar byggnadsantikvarier om hur upprustningen av sekel- skiftesbyggnaderna på Lörje kan gå till. Några särskilda pengar från , förutom all- männa byggnadsvårdspengar till , har ej utgått. Regionala utvecklingsenheten, omställningsgruppen för , , EU-organ, har ännu inte tagit sig an Lörje, trots många påstötningar. Högskolan på har på olika sätt stött verk- samheten, bland annat används byggnaderna på Lörje och hela kulturmiljön i undervisningen inom Byggnadsrestaurering. Marin- arkeologer vid medverkar. Finansieringen av verksamheten har skett genom ideellt arbete, deltagar- avgifter, vänföreningen , samt privata sponsorer i blygsam omfattning. De väntar fortfarande på att berörda myndig- heter ska ge projektet sitt stöd. är projektledare för . Hon är journalist och utgivare av tid- skriften , som produceras på . Hon har varit verksam inom dagspress, radio och facktidskrifter. Det är en nationell angelägenhet att skydda och vårda vår kulturmiljö. Ansvaret för detta delas av alla. Denna så kallade portalparagraf i kulturminneslagen citeras ofta, och lagens formulering om allas medansvar gör frågan om kulturarvets bevarande skenbart enkel i teorin. Men hur är det med ansvarstagandet i praktiken, fungerar påståendet om att alla ska vara med och ta ansvar? Det vi kallar kulturarv är inte något , utan det är resul- tatet av ett väljande och en process som omfattar beslut av olika dignitet på olika nivåer. Jag har gjort ett försök att beskriva hur själva urvalsprocessen kan se ut, och vilka det är som deltar i väl- jandet. Vem fattar de beslut som avgör om det som anses vara kul- turarv ska inlemmas i våra nationella samlingar av minnen och monument? Är det vad man brukar kallar "kulturarvssektorn", och vilka ingår i såna fall i den? Eller är det några andra som fattar besluten, och vilka är dessa andra i såna fall? dök jag ner i några fall ur kulturmiljövårdens verklighet. De fall jag valde att studera, fem till antalet, utspridda från i söder till i norr, var samtliga stora och kompli- cerade, med många aktörer inblandade, detta för att jag hade en förhoppning om att på så sätt få syn på vilka aktörer det är som agerar i praktiken. Aktörerna i fallen var dels länsstyrelser, RAÄ och museer, dels fastighetsägare och kommunala byggnadsnämn- der. Ideella krafter, som engagerade sig för ett bevarande, fanns på alla håll. Aktörer i teori och praktik Kulturarvets aktörer i teorin anses vara den så kallade kulturarvs- sektorn – en lite svårfångad grupp av personer, institutioner och organisationer, som agerar i olika faser av den ärendehantering som är en väsentlig del av arbetet med att utpeka och bevara kulturarv. Kulturarvssektorn förefaller bestå av regionala museer, länsstyrel- sernas kulturmiljöfunktioner samt – i alla fall verkar det vara så enligt sektorns självbild så som den presenteras i de dokument som styr och reglerar verksamheten. Men i kultur- arvsbevarandets ibland fagra, men ofta bistra, verklighet får kultur- arvssektorn ofta inte sista ordet. När oenighet har uppstått kring något objekt, kring dess relevans som kulturarv och föremål för bevarandeinsatser, är det fastighetsägaren, kommun- styrelsen och som har det verkliga avgörandet i sin hand. Teorin och dess uttryck Teorin och ideologin bakom kulturarvsbevarandet är inte utan förändras över tiden. Kulturarvsbevarandets praktik har – eller borde ha – sin utgångspunkt i teorin, liksom teorin borde vara ett resultat av praktiken. Teorin uttrycks för myndigheternas del i olika styrdokument, som myndighetsinstruktioner, regleringsbrev och verksamhetsplaner. Lagar, förordningar och propositioner finns i botten. Det senaste uttrycket för statens vilja med kultur- miljövården finns i prop. 1998/99:114, Kulturarv – kulturmiljöer och kulturföremål. Här finns fyra nya mål för kulturmiljöområdet formulerade. Vad som betonas är demokrati, solidaritet och vägen mot det hållbara samhället. talades bland annat om att ett av målen för kulturmiljöarbetet var att stärka den lokala kulturella identiteten. Statens vilja vad gäller kulturarvsbevarandet är alltså ganska tyd- ligt uttryckt i olika dokument, och systemet med regleringsbrev för myndigheterna och kraven på återrapportering gör att man har god inblick i vad de statliga myndigheterna och institutionerna sysslar med. Men kulturarvets aktörer i praktiken är andra, och fler, än de som nås av statens instruktioner, vilket följande avsnitt med beskrivning av fyra av de fem "fall" som jag studerade kommer att visa. uppmärksammade i Gävle- borgs län att det gamla länsfängelset i skulle stänga. Byggnaden hyste enligt avsevärda kulturhistoriska värden och borde bli byggnadsminne. Den uppfördes , efter det att fattat ett avgörande beslut om reformering av fångvården i landet. En effekt av beslutet blev byggandet av nya cellfängelser, där fångarna skulle hållas isolerade från varandra för att i ensamhet begrunda sina illdåd, istället för att som tidigare vistas i stora gemensamma lokaler där de lätt kunde läras upp till ny brottslighet av förslagna bovar. Länsfängelset i är den tredje äldsta stenbyggnaden i staden efter och kyrkan, uppförd på statens mark bredvid invid Gavleån. Området är av riksintresse för kulturmiljövården. Enligt lagstiftningen får ett sådant område inte påtagligt skadas, och det är kommunens ansvar att se till att så inte sker. I riksintressebeskrivningen nämns fängel- set som ett viktigt monument. Fängelset kom i kommuns ägo 1986. En dragkamp om rivning eller bevarande och återanvändning av fängelset pågick . På den ena sidan stod , understödd av , och den kommunala kultur- förvaltningen, och i slutet av processen också Statens fastighets- verk. En sammanslutning kallad "Rädda fängelset" agerade också som opinionsbildare . På den andra sidan stod fas- tighetsägaren, som var det allmännyttiga bostadsföretaget gårdarna, och byggnadsnämnd och kommunstyrelse. Lokalpressen skrev mängder av artiklar i ärendet.