sou · GQB367d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Gruvan är nu plomberad och vattenfylls – det återstår endast att ta hand om dammen med anrikningsrester som ska täckas över, verk- stadsbyggnader, kontor och två gruvlavar som ännu kan ses milsvitt bort längs . Författaren fick sitt genombrott 1956 med romanen som skildrar hans arbete som gruvarbetare i , där driften startade för att tillgodose det inhemska behovet under de isolerade krigsåren. Gruvan, med sin svåra bryt- ning delvis under sjön , skulle bli ett provisorium men ut- vecklades istället till största blygruva. Bland gruvarbetarna gick den länge under beteckningen dödens gruva – en kom- bination av torrborrning och blyhantering gjorde trettioåringar till åldringar i den dödliga sjukdomen silikos. skildrar i boken hur bolaget tvångsförflyttar dem som drabbas av sjukdomen – allt framför ögonen på en ung och maktlös fackförening. Romanen skakade med rätta om i vårt av konsensus präglade 1950-talssamhälle. Upptäckten av bly, zink och silver i gjordes . I det väglösa området fick byggmaterial fraktas med båt långa vägar. Vissa hus flyttades från gruvsamhället , en annan bolidenägd gruva, som drift, 1934-1947, utplånades från kartan när lönsamheten inte var tillräcklig. Laver hade varit något av ett experimentellt mönstersamhälle; moderna välutrustade bostäder, en skola med pedagogiska metoder som man var ensam om i , samhället var först när det gällde gatubelysning i lan- dets norra delar. Stora satsningar gjordes på föreningslivet i det lilla samhället. Bland annat byggde Gruvs avdelning 93 med stora eko- nomiska uppoffringar ett Folkets Hus som sen kom att flyttas till samhället när Laver jämnades med marken eller rättare sagt flyttades iväg åt olika håll. När gruvan och samhället monterades ner fanns 242 innevånare. har något flera men likheten i övrigt är slående. Laver lever till viss del vidare i i form av ditflyttade bostäder och en av gruvlavarna. Ett sorts ambulerande gruvsamhälle som gjort ett extralångt nedslag vid sjön . blev aldrig något provisorium – i alla fall inte något kort- varigt sådant. Gruvdriften byggdes ut efter kriget, järnväg drogs fram och alltfler bostäder byggdes upp, till och med radhus. Tidigt fanns en Konsumaffär och ett Postkontor. finns ett modernt Folkets Hus som byggdes när det första revs. drift fick gruvarbetarna en riktig matsal. Då är det också tid för kommun att överta driften av samhälle – dittills hade ägarna svarat för detta. Hur kommer varven, varvsarbetarna, och gruvarbetarna in i vårt kollektiva minne? Det finns en rad likheter; det handlar om stora anläggningar, arbetsmiljön är riskfylld, det är kostsamt och svårt att underhålla om man vill spara arbetsplatserna till en eftervärld. finns en relativt utbredd enighet om vikten av att få en helhetsbild av industrisamhällets epok. Att arbete, arbetsprocesser men också det sociala livet tillhör kulturarvet, om detta rådde länge delade meningar. Synen på vad som kan tänkas ingå i vårt kulturarv håller sakta på att förändras. Från att tidigare omfattat det vackra, det skickligt tillverkade, det gediget byggda – det som vi stolt kan visa fram som exempel på vad en framgångsrik produktion kan åstad- komma, till dagens situation. Ändå präglar det gamla synsättet och därför är gapet så stort mellan varven och blygruvan. Visserligen var varven tunga, farliga, skitiga arbetsplatser där arbetarna ständigt utsattes för kyla, blåst och stora olycksfallsrisker men det krävdes yrkesskicklighet på många områden för att bygga fartyg. Traditionen var lång och stoltheten gick i arv. Kampen för att åstadkomma ett varvsmuseum inleddes vid nedlägg- ningarna, den var självklar och har egentligen aldrig upphört, endast mattats i de dystraste tiderna. Blygruvan i fjällvärlden eller grottorna som författaren kallar den, var en hälsovådlig arbetsplats där man framförallt arbetade med livet som insats. Brytningen skulle inte pågå länge och därmed gjordes minsta möjliga för att skydda dem som arbetade. För att döva skräcken för silikosen men också bota den sociala ensamheten brukades och missbrukades alkohol. Arbetare till gruvan rekryterades från , och , först arbetade ett mindre antal kommuninnevånare i . De fyra milen mellan och centralorten hade lika gärna kunnat vara fyrtio. bestod merparten av kontakten mellan samhällena av att Laisvallbarnen bussades till skolan i . Efter uppmärksamheten i samband med tvångsförflyttningarna av de sjuka gruvarbetarna har fört en tämligen isolerad, osynlig och anonym tillvaro, vilket sannolikt är för- klaringen till avsaknaden av planer för vilken plats gruvsamhället ska få i kommande generationers medvetande. I historien om Lais- vall ryms många av de frågor man måste ställa sig när man funderar över vad vi ska bevara, vad vi ska minnas, vad vi vill minnas – och vad vi helst skulle vilja radera bort från vår historia. Det finns ett tydligt mönster – de mest utarmade lågavlönade arbetena och de sämsta arbetsmiljöerna har inte blivit föremål för någons intresse, vare sig arbetarrörelsens, företagens eller sam- hällets. Det är här frågan om makten över historien ställs på sin spets. Hur får vi berättelserna från dem och om dem som haft och har de mest utsatta positionerna i vårt samhälle och utan vars med- verkan historien blir haltande och skev? Eldsjälarnas insatser för att rädda, bevara, dokumentera delar av de senaste 150 årens historia känner vi väl. Den moderna historien har berövats mycket, utan engagerade insatser hade läget varit be- tydligt sämre. En eldsjäl finns det också i som på eget ini- tiativ, och med samhällsstöd, arbetar med dokumen- tation av arbete och liv i och kring gruvan. Någon annan drivande kraft är svårt att skönja och det finns naturligtvis orsaker till det. Arbetarna själva kom tidigt att få en kluven inställning till sin historia. Arbetsplatser, bostäder och föreningslokaler – mycket är rivet. Man ville inte bli påmind om det slit och armod som präglat uppväxt och tidig miljö. Många upplevde och upplever det som förnedrande att visa fram en usel och farlig arbetsmiljö där man haft hela sitt livs arbete. För att låna ord från järnverksarbetaren och diktaren ; den osynliga nåden att få välja, där val ej fanns. Den dåliga miljön upplevs som ett uttryck för vilket värde man har som människa. Men det finns också en annan bild. När arbetarna organiserade sig var man redan från början noga med stadgar, protokoll och räkenskaper. Den tidiga arbetarrörelsen – ut i minsta fackförening – verkade egendomligt nog medveten om sin historiska roll trots det kaos och de motgångar man mötte . Man sparade sina handlingar, man anlitade fotograf vid viktiga tillfällen och gjorde stora materiella uppoffringar för att skaffa fack- föreningen en fana som visade när och var man deltog i olika aktio- ner. Folkets Husen och Parkerna byggdes för medel man inte hade men av nödvändighet. Alla var inte lika ambitiösa, det var svårt för arbetarna med undermålig skolgång att formulera och skriva ner diskussionsinlägg och beslut. Bristen på lokaler och förvaringsutrymmen gjorde att mycket av det tidiga materialet för alltid gick förlorat. Ändå är det en diger samling som fyller arkiven runt om i landet. Så har det fortsatt under hela vårt sekel. har det dock handlat om ett samlande med få möjligheter att träda fram i ljuset. Det har forskats och skrivits böcker men någon permanent möjlighet för gestaltning har aldrig möjliggjorts för det digra material som finns på landets alla arbetarrörelse- och folkrörelsearkiv, som fått utföra sitt viktiga värv med skamligt dåliga resurser. Och ändå måste det vara så att det svenska materialet torde vara mest komplett i sitt slag, skyddat som det varit från krig och förstörelse. finns de första arbetareminnena nedtecknade. De fackliga organisationerna såg tidigt filmen som ett medium. I dokumentära, halvdokumentära och rena spelfilmer skildras arbetsmiljöer, arbetsplatser men också sociala förhållanden, fackligt och politiskt arbete. 1970-talets gräv-där-du-står-cirklar fångade människor som i kraft av sin ålder hade egna erfarenheter och perspektiv på industrisamhällets historia. Många cirklar åstadkom högst påtagliga resultat i form av skrifter, böcker, arbetarspel och konkreta insatser i olika arbetslivsmuseer. Trots mödor och ambitioner finns det stora luckor i våra kun- skapskällor. Inte oväntat hör arbetarkvinnornas historia till brist- varorna. ur diktsviten När fabrikerna tystnar: Och fabriksmänniskan dominerade seklets fantasi. Ändå var hon sällan själv närvarande i den. föll sömmerskorna i sömn med den oerhörda boken uppslagen men oläst. Fabrikerna var männens värld, speciellt på kvinnoindu- strierna där ofriheten och förtrycket var och är som värst. Jag minns tisslandets och viskandets protester längs banden där raderna av kvinnor satt. ... tvättställningarnas svartrostiga rör snuddar vid himlen – men kvinnorna som tvättade industrialismen ren är borta, deras vardag, länken mellan nöd och utopi, är borta, trappuppgångarna tysta, halva nationens minne och därmed en bit av dess framtid oåtkomlig. Kvinnor har alltid arbetat inom industrin, inte enbart inom textil- industrin och den så kallade lättare manufakturtillverkningen och komponent- och elektronikindustrin, utan också på farliga, hälsovådliga arbetsplatser, i krut-, dynamit- och ammunitionstillverkning, i gruvarbete både under och ovan jord. På många av våra industriarbetsplatser kunde det dröja innan kvinnorna gjorde sitt intåg, särskilt där det var fråga om en "tung" produktion. Men utbrott kom att förändra sakernas tillstånd även om det inte var lika påfallande här som i de krigförande länderna. De långvariga inkallelserna under de sex krigsåren medförde en skriande brist på arbetskraft i industrin. På arbetade kvinnorna som granatsvarvare under kriget för att försörja barnen när männen låg inkallade både ett och . Många arbetade ständig natt för att kunna ta hand om barnen. fick de äldre barnen ansvara för de mindre i arbetarkasernerna som ofta var byggda så att lägenhets- dörrarna kunde öppnas mot den gemensamma korridoren för att barnen skulle höra varandra om det hände något . På Domnarvets järnverk i , på järnverken i och – för att nämna några exempel – anställdes kvinnor under kriget. I vissa fall blev de kvar, i andra sågs det självklart som en provisorisk lösning under extrema förhållanden och då kom det att dröja innan kvinnorna åter kom in i den tunga industrin. Ensamma, dubbelarbetande ofta med små barn att ta hand om, så såg situationen ut för de kvinnor som började i industrin . Många kvinnor – och barn – har arbetat i industrin fastän statio- nerade i hemmet med att putsa bestick, montera klädnypor, arma- turer, sömnad och annat. Kvinnor som inte är anställda, inte är organiserade, inte är försäkrade – hur får vi kunskap om dem? Industrisamhällets kulturarv måste också omfatta samhällets alla verksamheter – såväl service-, byggnads- och transportsektorn lik- som den offentliga sektorn. Här är de vita fläckarna ännu mer omfattande. Livsmedelsindustrin är dåligt representerad bland arbetslivsmuseerna eller i utställningar på andra museer liksom den petrokemiska industrin, gummi-, plast- och byggnadsmaterial- industrin. Att det dominerande skiktet i ett samhälle starkt präglar en historieskrivning är naturligtvis fortfarande giltigt även om bilden inte är helt entydig. I många delar av näringslivet finns ett märkligt ointresse för ursprung och historia. Inte ens unika uppfinningar som ligger till grund för företagens uppkomst är man särskilt angelägen om att visa fram. Trots en långvarig och framgångsrik verksamhet är många företag behäftade med en kortsiktig syn och helt upptagna av produktionen för den närmaste framtiden. Det finns givetvis undantag; järnbruken, med sina långa anor, har sparat, dokumenterat och forskat, resurser har satsats i stora mått. övergår många av våra gamla bruk i utländsk ägo – finska, tyska, franska, österrikiska och italienska företag är mäktiga upp- köpare. Om deras intresse för vår historia vet vi föga. För dem som vill förstå industrisamhället och dess utveckling är det naturligtvis oroande att luckorna inom företagsamheten är så stora. Många företagsarkiv har slängts och därmed försvann värdefull information om anställningar, lönelistor, företagens syn på verksamheten – hur resonerade företagsägarna, de stora och de små? Vilka var drivkrafterna? Hur såg man på arbetarna som genomdrev en demokratisering av samhället? Dessa och andra frågor är väsentliga när det nu är dags att sam- manfatta en epoks betydelse och följdverkningar för framtiden. Utvecklingen har lett till rikedom för några få, välståndsökning för många men till priset av utarmning, barnarbete och en utsugning som inte skådats tidigare. En del industrimiljöer är så fula och förorenade att det krävs betydande resurser för att sanera i en sådan omfattning att omgivningen inte utsätts för ytterligare skador. Industrisamhällets historia är fylld av konflikter och fram- ställningen blir därför kontroversiell och därmed svår att hantera. Det är riskabelt att beröva människorna deras historia – vi behöver bara gå till länderna på kontinenten för att se hur farligt det är att lägga ett glömskans täcke över en historia som är svår att berätta. Risken för ensidighet i urval och en nostalgisk syn på industri- samhället är också stor. Risken ökar vartefter tiden sopar igen spåren efter de fulaste, farligaste och mest skadliga industrierna. När arbetarna i , och förlorar sina arbeten är ofta bitterheten för stor för att man ska engagera sig i sin historia. Ändå blir frågan snart brännande – på vilket sätt vill man minnas de arbetsplatser som lagts ner eller flyttats iväg? När avståndet ökar till den största fattigdomen och de svåraste upplevelserna, växer insikten hos fler om vikten av att industrisamhällets hela historia berättas. Man kan klart se en förändrad attityd och en större aktivitet från de fackliga organisa- tionerna. Det kan bero på att omstruktureringen av industrin gått så hastigt , branscher har helt raderats ut från svenskt näringsliv. Från fackligt håll är det mer ange- läget att vara med och skildra den historia där man varit och är en av huvudaktörerna. Ett av skälen till en förändrad inställning är den upprördhet många känner när historien tolkas av andra på ett utslätande och – som man upplever det – förvanskat sätt. Hur kan man då göra när fabrikerna tystnar? Hur får vi berättel- ser från dem som fötts in i medvetenheten om sin brist på värde och betydelse? Stärka de egna rösterna och möjligheterna är natur- ligtvis det första, det mest kontroversiella och det viktigaste. Lyfta fram skildringar av industrisamhället med andra och fler dimensioner och ge dem en viktig plats i bildkonst, skönlitteratur och andra kulturyttringar. blygruva kommer inte längre att kunna upplevas fysiskt – strax är den vattenfylld. Men skildringen av livet i gruvan finns i roman och i otaliga bilder. De skönlitterära författarna och de socialt engage- rade bildkonstnärerna har under industrisamhällets hela epok lyft fram och skildrat sådant som många kanske inte velat se. med sina statarskildringar och oförlikneliga kvinno- porträtt. , textilarbeterskan som skrev romaner om industriarbetarnas villkor. , , – listan blir mycket lång om vi ska ta med dem alla. Arbetslivs- och samhällsskildrarna fortsätter in . som ägnat sin författar- gärning åt att lyfta fram dem som annars skulle ha förbigåtts med tystnad. , , , Bernt- , , – även i den unga generationen kan listan göras lång. Utan deras blick och analys av vad som sker blir bilden av vår tillvaro ofullständig, fattig och skev. Bildkonstnären från glömde aldrig sina barn- och ungdomsår i valsverket – de etsade sig fast i hans minne och det var skildringar från den miljön som han ständigt återkom till i sina bilder. "Minnen kan kanske kallas för en bland- ning av rosigt skimmer och en hänsynslös, brutal verklighet, ofatt- bar för nutiden" – så sammanfattade under senare I hela sitt liv sökte han "arbetets svarta hänsynslösa själ – industrins press och hårdhet, själva levnadstvånget – det brutaliserade systemet, det som ligger bakom". som mer än någon annan skildrat sjöfolkets till- varo utan romantiska förtecken, den bildlikt talat lågmälde teck- naren som valde de odramatiska branscherna som endast lockade få gestaltare och hans motsats med sina kraftfulla arbetslivsskildringar, med dokumentation av arbete och liv i och världen – alla har de hjälpt oss att se och inse. Om industrisamhällets historia verkligen ska kunna berättas krävs ett starkt engagemang från alla aktörer under den här epoken – även från dem som inte upplever sig som aktörer. Endast då kan helheten skildras – byggnader, anläggningar, maskiner och arbets- processer, företagandet, det sociala livet, hemmet och familjen, människorna, deras idéer och organisationer, det fackliga och poli- tiska arbetet – maktens och motståndets historia. Om vi gör stora ansträngningar för att få med alla berättelser – och då krävs mest resurser åt dem som har minst – då kommer vi att för framtiden få nytta av våra insikter om den här epoken som visserligen inte går i graven nu men som ändå stöps om. Kanske kommer inte det att ske som säger i sin dikt: Fabrikerna förblev dock förbjudna städer. Barndomar förflöt i tecknet av ett mysterium. De vuxna hade en bortvänd, oåtkomlig sida. När fabrikerna tystnar blir de åter synliga. Först nu är de främmande för oss. är ansvarig för kulturverksamheten inom . Ledamot i Delegationen för industrisamhällets kulturarv. Minnet är grunden i all kulturell reproduktion, men tjänar också som grogrund för motstånd mot inordning i kulturarv och produktion av nya kulturarv. Vårt behov av arv att skapa kulturella identiteter utifrån har därför blivit en politisk fråga. Möjlighet att själv forma sina kulturella identiteter är en demokratisk rättighet. Att kunna använda kulturarvet för att forma sin kulturella identitet är därför ett av de viktigaste kulturpolitiska målen. Men det handlar inte bara om att legitimera kulturarv och identiteter utan också om att kritiskt granska och ifrågasätta dem. När vi är i färd med att etablera kulturarv av ett för- svinnande industrisamhälle glöms de bort som inte fick plats i detta samhälle. Åt dårarna, tjuvarna, de ovilliga och besvärliga, de som kallades samhällsfarliga eller bara inte klarade av industrins villkor – åt dem byggdes moderna institutioner i form av hem och anstalter. Men vem vill bevara dem? Och hur tolkar vi det kulturarv de utgör? Är det stora, besvärliga byggnader, ritade av välkända arki- tekter, är det gigantiska kvarlevor av den behandlingsideologi som gick i graven försök att återföra avfällingarna till samhället, eller är de uttryck för välfärdssamhällets välvilja? Kanske är det alltsammans och ännu mera? Vi befinner oss också i en ned- montering eller omformulering av det välfärdssamhälle som bygg- des . Mycket har lämnats kvar åt oss att förvalta även i normer och värderingar, seder och vanor. Hur förvandlas detta till kulturarv? I diskussionerna får vi inte glömma hur viktigt det är för människor att höra hemma i historien. Historien är inte något abstrakt stort utanverk. Den finns inom oss, och vi kan inte välja bort den, för då väljer vi bort vår egen självförståelse. Och även de som gjorde fel och hamnade utanför behöver denna för- ståelse, tillsammans med andra. När det svenska folkhemmet byggdes inriktades politiken på sådant som bra bostäder, en skola för alla, full sysselsättning, hur vi skulle integrera de avvikande. , när samma välfärdssamhälle monteras ner, handlar frågorna istället om kulturarvspolitik, om hur vi beskriver historia, kön och etnicitet, om hur utanförskap skapas och vidmakthålls, om hemlöshet och maktlöshet, om hur tolkningsföreträden etableras och om varför behovet av tydliga identiteter är så stort. Må kulturarvspolitiken bara inte särskilja utan förena oss. Att minnas är en moralisk process, där ömsesidiga hågkomster för- handlas och omförhandlas som tvivelaktiga eller trovärdiga. De olika former i vilka samhällets gemensamma minne uttrycks, utgör också det samhälleliga kulturarvet. Kulturarvet förvaltas av identi- tetsbekräftande institutioner till vilka samhällsmedborgarna skall kunna gå för att lära känna sin historia. Därför blir kulturarvs- institutionernas ansvar i byggandet av det gemensamma minnet betydelsefullt. Med det kollektiva minnets hjälp kan de få männi- skor delaktiga även i sådant som de inte själva varit med om. Därmed kan också den som blivit delaktig i ett kollektivt minne, minnas sådant som hon egentligen aldrig själv upplevt, då det ingår i den gemensamma historien. Hur förhåller sig då detta minne till människovärde och vilka värden producerade industrisamhället i synen på människor? Detta kollektiva minne blir oftast en tolk- ningsram för dem som är del av den rätta och goda historien. De som däremot inte ingår i den kulturella gemenskapen, kan inte berätta sin historia som ett kollektivt minne. Om man försöker berätta en historia som inte återfinns i det kollektiva minnet, blir man helt enkelt kulturellt osynlig. Men hur skall då ett motminne göra sig gällande? Det officiella, kollektiva minnet är mycket starkt i sina moraliska värderingar och universella kategorier, och därför krävs det en kritisk granskning av dess innehåll. I en kort reflektion över industrisamhällets framgångar, söker jag några av de värden som detta samhälle byggdes på. Jag gör det utifrån de olika former av ingenjörskonst som kom att prägla detta samhälle mer än något annat. Begrepp som mekaniskt, tekniskt, maskinmässigt och regel- bundet var grundvärden i industrisamhället. Samhället kom att betraktas som en maskin, där utvecklingen kunde hacka och människomaterialet kunde vara bristfälligt. Ingenjören var detta samhälles praktiske skapare och beskrevs som ett slags företagets provinsialläkare, vilket gav honom en aura av mänsklighet och Ingenjören hade framtiden i sina händer och kunde verka på alla områden, inte bara de rent tekniska. Det innebär avslut- ningsvis att jag ställer några frågor om betydelsen av människo- värde i minnet från industrisamhället. hade på allvar tagit klivet in i industri- nationernas skara och arbetskraften började ersättas av maskiner. Produktionen mekaniseras och industrin rationaliseras. Den ratio- nalisering och effektivisering som blev följden medförde också ett nytt sätt att se på och att tala om verksamheten. Även arbetet behövde rationaliseras och arbetarens insatser effektiviseras. scientific management erbjöd genom en full- ständig kartläggning av arbetet ett sätt att komma åt lata arbetare, som stal tid från sin arbetsgivare eller annorlunda uttryckt effek- tiviserade han den industriella arbetsorganisationen. Den mest be- tydelsefulla personen i förverkligandet av de nya idéerna var ingenjören. Då industrisamhällets fabriker planlades och byggdes , betydde ingenjörernas inträde på arenan också en förändrad syn på arkitektur och byggande. Den lära som gick ut på att effektivisera arbetarnas insatser fick ett avgörande inflytande även på fabriksbyggnadernas utformning. Arkitek- turhistorikern har i sin avhandling fabriken visat hur taylorismen också kom att forma det funktionalistiska samhällsprogrammet och dess bebyggelse. Synen på fabriken som ett effektivt produktionsverktyg har, inom parentes sagt, också gjort sig gällande för bevarandet av företagsarkiv. Då en industri inte längre varit lönsam, har inte sällan arkivet gått i graven tillsammans med industrin. Det slags själens ingenjörskonst, som psykologi och yrkesväg- ledning utgjorde i industrisamhället, bringade människorna i sam- klang med den moderna samhällsutvecklingen. Psykotekniken blev ett verktyg i det folkhemsbygge som omgärdade industrisamhället. Samhället och dess människor uppfattades som en maskin vars reglering ställde tekniska krav. Psykologin skapar mening och kon- sekvens i människors liv. Utvecklingen av det vetenskapliga ämnet