sou · GQB362d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Om antalet sjukpenningdagar/individ varit detsamma som hade ökningen av det totala antalet sjukpenningdagar varit hälften så stor som den faktiskt blev. Ökningen av antalet sjukpenningdagar kan till hänföras till ökat antal sjukskrivna indivi- der och resterande förklaras av större antal sjukpen- ningdagar per individ. Den genomsnittliga sjukfallstiden för fall längre än redo- visas nedan. Som framgår av tabellen sjönk sjukfallstiden för att därefter, framför allt , snabbt öka. Genomsnittlig sjukfallstid för individer sjuk- skrivna längre än 9801–0202. S a m tlig a K v in n o r 9 8 0 1 9 8 0 7 9 9 0 1 9 9 0 7 0 0 0 1 0 0 0 7 0 1 0 1 0 1 0 7 0 2 0 1 Den genomsnittliga sjukfallstiden var . var den för att sedan stiga vid utgången av . Männens genomsnittligga sjukfallstid sjönk 9801 till 421 för att därefter stiga . Noterbart är att kvinnorna vid treårs- periodens början hade ett lägre antal genomsnittliga sjukdagar (428) än männen. var sjukfallstiderna lika långa. därefter har kvinnornas sjukfallstid successivt blivit längre var den genomsnittliga sjukfallstiden . ökade antalet individer som erhöll sjukpenning mycket kraftigt, från 500 000 till 700 000, vilket på- tagligt påverkade den genomsnittliga sjukfallstiden. Ökningen av sjukpenningdagarna kan i stort hänföras till de många nya individer som kom in i systemet. har visserligen ytterligare ett stort antal individer (140 000) tillkommit, som konstaterades ovan, men de längre sjukfallstiderna påverkar i allt större utsträckning det totala antalet sjukpenningdagar. I nedanstående diagram redovisas antal sjukskrivna i öppna fal- längdsklasser, dvs. fall som varat längre än 1 månad, , 3 månader etc. Sjukskrivna vid slutet av åren 1997–2001. Digrammets kurvor är logaritmiska trendlinjer baserade på faktiska uppgifter om fallängder längre än 1, 2, 3, 6, . Kurvorna visar att antalet fall i stor sett fördubblats över hela skalan och att antalet fall minskar i avta- gande takt med ökad längd. Antalet sjukskrivna längre än har –2001 i det Utvecklingen för kvinnor och män 9212– 0202 redovisas i nedanstående diagram. Sjukskrivna längre än 9912–0202 februari/hade 76 000 kvinnor och 41 000 män varit sjukskrivna än . De långtidssjukskrivnas sjukpenningdagar svarar också för en växande andel av det totala antalet ersatta dagar. ökade antalet sjukpenningdagar (netto) med 8,5 miljoner. Av dessa svarade ökningen av antalet dagar för sjuk- skrivna längre än för . var motsvarande andel av ökningen . utgjorde det ökade antalet sjukpenningdagar till sjuk- skrivna längre än av den totala ökningen. som antalet sjukskrivna längre än ökat kraftigt sti- ger antalet nybeviljade förtidspensioner/sjukbidrag i snabb takt. Det ökade antalet långtidssjukskrivna motsvaras således inte av någon minskning av nybeviljade förtidspensionärer. Antal nybeviljade förtidspensioner/sjukbidrag –2001. Som framgår av tabellen ökar antalet nybeviljade förtidspensio- ner/sjukbidrag –2001, från 34 1998 till 57 2001. Kvinnornas andel av nybeviljade förtidspensioner varierar mellan . Antal individer med förtidspension/sjukbidrag vid slutet av åren 1993–2001. Antalet förtidspensionärer/sjukbidragstagare uppgick vid utgången av till totalt 454 000, 261 000 kvinnor och 195 000 män. Antalet ökade med 52 000. Av dessa var inte mindre än 42 000 kvinnor. Heltidsfrånvaron med hänsyn till partiella förtidspensioner mot- svarar 88–av de i diagrammet redovisade bruttoantalen. motsvarade förtidspensionärerna en hel- tidsfrånvaro på 400 000. Det samlade pensionsåtagandet för förtidspensioner med hänsyn till gruppens storlek och åldersstruktur uppgår till . Med en antagen årlig förtidspension på motsvarar detta ett åtagande på . Summa sjukskrivna >30 dagar och förtidspensionärer vid slutet av i procent av befolkningen (16–). Källa: RFV SCB I ovanstående diagram summeras sjukskrivna >30 dagar och för- tidspensionärer. (435 000) av kvinnorna och 10,3 pro- cent (295 000) av männen var /2002 sjukskrivna eller förtidspensionärer. Andelen sjukfrånvarande kvinnor har –2001 ökat med (125 000). 2.5Pågående och avslutade fall I nedanstående diagram redovisas antalet pågående och avslutade fall olika längdklasser vid utgången av respektive 12 månaders- period 2001. Antal pågående fall i olika längdklasser 199612 – 200201. Antal avslutade fall i olika längdklasser 199612 – 200201 Antalet pågående fall ökar snabbt . Framför allt ökar de längsta fallen i snabb takt. avslutas färre långa fall under löpande 12-månadersperioder än antalet pågående, dvs. nya långa fall är större än utflödet, varför antalet långa fall ökar kontinuerligt. Antal pågående fall vid periodens slut i relation till antalet avslutade fall under föregående 12 månadersperiod i olika längdklasser. Diagrammet visar relationen mellan antalet pågående fall vid perio- dens slut i relation till antalet avslutade fall under föregående 12 månadersperiod i olika längdklasser. För en minskning av antalet pågående fall krävs att kvoten för fall längre än understiger , för fall 180–understiger , för fall 90– understiger och för fall 60–under- stiger . Som framgår av tabellen överstiger de faktiska kvoterna vida de tal som krävs för balans. Detta gäller framför allt de längre sjukfallen. Ohälsotalet beräknas som antal utbetalda dagar med sjukpenning, arbetsskadesjukpenning, rehabiliteringspenning, förtidspension och sjukbidrag från socialförsäkringen per inskriven försäkrad 16– (befolkningen). är omräknade till heldagar. Ohälsotal för 12 månadersperioden t.o.m. . 16–29 år 30–49 år 50–59 år 60–64 år Det totala ohälsotalet var vid utgången av , varav och . Ohälsotalet har ett starkt samband med kön och ålder. Talet är lägst för yngre män och högst för äldre kvinnor. Kvinnornas ohälsotal uppgick i genomsnitt och männens till 35. För kvinnorna varierar ohälsotalet mellan de olika åldersgrupperna för de yngsta till 138,8 för de äldsta. För männen är motsvarande tal för de yngsta och för de äldsta. En påtaglig skillnad mellan könen är att förtidspensionsdelen av ohälsotalet hos kvinnorna är lägre än männens i den yngsta ålders- gruppen men att den stiger avsevärt snabbare än männens med till- tagande ålder och att den i de högre åldersgrupperna ligger på en betydligt högre nivå än männens. 16–29 år 30–49 år 50–59 år 60–64 år -1,0 -0,5 -6,3 Ohälsotalet ökar totalt 9904–0204 med , 11,2 för kvinnor och 5,1 för män. Sjukpenningen svarar för huvud- parten av förändringen. Kvinnornas ohälsotal ökar i alla ålders- grupper betydligt mer än männens. Särskilt i de äldsta åldersgrup- perna är skillnaden markant. 2.7Befolkningen, åldersstrukturen och sjukfrånvarons utveckling I följande tabell redovisas uppgifter om befolkning, sjukpenning- dagar och sjukpenningtal . Uppgifterna lig- ger grund för en analys av demografins relativa betydelse för den kraftiga ökningen av sjukfrånvaron . Befolkning, sjukpenningdagar och sjukpenningtal . (dagar/individ) Källa: RFV, SCB Analysen av den förändrade åldersstrukturens inverkan på sjuk- frånvaroutvecklingen har gjorts genom att beräkna hur stor sjuk- frånvaron skulle ha blivit om sjuktalen hållits konstanta för de olika åldersgrupperna. Beräkning av åldersstrukturens respektive andra faktorers påverkan på sjukfrånvaroutvecklingen . Ökat antal sjukpenningdagar på grund av ändrad åldersstruktur. Ökat antal sjukpenningdagar på grund andra faktorer Källa: RFV, SCB Av den faktiska ökningen av sjukfrånvaron kan förklaras av en äldre befolkning och 93 pro- cent av andra faktorer. Det som i första hand påverkat utvecklingen är ett stigande antal sjukskrivna individer samt framför allt de allt längre sjukskrivningstiderna, som kommer till utryck i särskilt de äldre åldersgruppernas snabbt stigande sjuktal. De länsvisa skillnaderna i sjukfrånvaro och förtidspensionering redovisas nedan med hjälp av ohälsotal och genomsnittliga sjuk- fallstider samt uppgifter om antal förtidspersionärer/sjukbidrag och sjukfall per 1000 försäkrade (invånare). Ohälsotalet beräknas som antal utbetalda dagar med sjukpen- ning, arbetsskadesjukpenning, rehabiliteringspenning, förtidspen- sion och sjukbidrag från socialförsäkringen per inskriven försäkrad 16–(befolkningen). är omräknade till heldagar. De faktiska ohälsotalen jämförs med förväntade ohälsotal, som beräknats med respektive läns befolknings fördelning på kön och ålder i åldersgrupperna 16–, 30–, 50–samt 60–som bas. Faktiska och förväntade ohälsotal länsvis 2001. -8,0 -8,6 -7,5 -4,9 -6,5 -3,3 -6,9 -8,6 -5,3 -5,7 -6,6 -5,0 -3,2 -3,9 -2,5 -0,2 -1,1 -2,9 -3,7 -2,3 -0,3 -0,6 -0,1 -2,5 -3,6 -1,6 -1,4 -1,0 -1,9 -0,3 -1,6 -1,3 -1,8 -0,7 Källa: RFV, SCB De faktiska ohälsotalen varierar med , i i . Ohälsotalen i de olika länen skulle med hänsyn till respektive läns befolkningsstruktur och i övrigt lika förhållanden variera , i län i Västernorr- lands län. har totalt 12 fler ohälsodagar än vad som kan förklaras av länets befolkningsstruktur. har 8 färre ohälsodagar än förväntat. Avvikelserna från de förväntade ohälsotalen är större för kvinnor än för män. I har kvinnorna 16,9 fler ohälsodagar än förväntat medan kvinnorna i och har 8,6 färre. För männen är avvikelserna störst i med 9,6 fler dagar än förväntat och återigen i med 7,5 färre ohälsodagar än förväntat. De länsvisa skillnaderna i ohälsotal, sjukfrånvaro och förtidspen- sion, kan inte förklaras av skillnader i befolkningsstruktur. Genomsnittlig sjukfallstid i fall längre än för kvinnor och män samt avvikelser från genomsnittet . var den genomsnittliga sjukfallstiden i sjukfall som varit längre än . Skillnaderna mellan länen är anmärkningsvärda. Mellan högsta och lägsta tal är skiljer för kvinnor och män sammantaget, för kvinnor och för män. De längsta sjukfallstiderna finns i och , de kortaste i och . Sjukfall och förtidspensioner/sjukbidrag per 1000 för- säkrade vid utgången av mars månad 2002. Nybeviljade förtidspeni- soner/sjukbidrag –200203. Antal samt avvi- kelse från riksgenomsnittet (+/-). Källa: RFV, Store Även när det gäller de andelar av befolkning som förtidspensione- rade eller sjukskrivna föreligger mycket stora skillnader mellan länen. Antalet förtidspensionärer/sjukbidragsmottagare varierar från 65 per 1000 invånare i till 105 i och Väster- bottens län. I dessa senare län är av befolkningen förtidspensionerade eller uppbär sjukbidrag. Spridningen av de relativa sjukskrivningstalen – totalt och för långa sjukskrivningar – är ännu större. Lägst ligger , Kro- nobergs och med totalt 47–48 sjukskrivna per 1000 invånare. Högst ligger , och med 69–74 sjukskrivna per 1000. Sammantaget innebär talen att var 17–av befolkningen i , och Norrbot- tens län sjukskrivna eller förtidspensionerade. I , Kro- nobergs och var motsvarande andel 11–. Vissa diagnosgrupper dominerar bland de vars arbetsförmåga är nedsatt på grund av sjukdom. Förändringar i fördelningen i olika diagnosgrupper kan därför vara en viktig indikation på för- ändringar på arbetsmarknaden eller i arbetskraftens egenskaper. Ett generellt tolkningsproblem är dock att diagnoserna inte bara av- speglar ett förändrat sjukdomspanorama utan också påverkas av utvecklingen inom läkarvetenskapen och förändringar i hur läkare ställer diagnos. I sjukförsäkringsregistren har diagnoser inte kunnat regi- streras löpande. RFV har därför genomfört särskilda diagnosunder- sökningar. Den senaste omfattar avslutade sjukfall (se RFV Redovisar 1996:3) och den föregående omfattar avslutade sjukfall (se RFV Informerar 1987:5). För att bland annat studera diagnoser hos långvarigt sjukskrivna har RFV dessutom genomfört särskilda undersökningar. En av dessa är den så kallade Riks-LS- undersökningen som täcker . genomförs också den så kallade RFV-LS-undersökningen som omfattar . I Tabell 13 redovisas diagnosfördelningen för de dominerande diagnosgrupperna för män respektive kvinnor . För sjukskrivningar som har pågått eller längre (långvariga sjukskrivningar) är rörelseorganens sjukdomar den största diagnosgruppen för både kvinnor och män. För kvin- norna har dock andelen med sådana besvär minskat medan andelen med rörelseorganens sjukdomar är relativt bland männen. Andelen skador och förgiftningar samt cirkula- tionsorganens sjukdomar har också minskat sedan början av 1990- Bland kvinnorna står sjukskrivningar i samband med gravidi- tet för en icke försumbar del av de långvariga sjukskrivningarna. Andelen graviditetssjukskrivningar har dock minskat vilket delvis förklaras av de mycket höga födelsetalen . Den sjukdomstyp som har ökat kraftigast bland de (långvarigt) sjukskrivna är utan tvekan de psykiska sjukdo- marna. Särskilt dramatisk har denna utveckling varit bland kvin- norna där andelen långvarigt sjukskrivna för psykisk ohälsa ökat från . Dessa förändringar ligger i linje med vad rapporterat i den senaste folkhälsorapporten. An- delen med självrapporterade psykiska besvär har ökat påtagligt , framförallt bland kvinnorna. Däremot har det inte skett någon ökning av det som brukar benämnas psykiska sjukdomar t.ex. psykoser och psykosliknande tillstånd.1 I en studie av långtidssjukskrivningar för psykisk sjukdom och utbrändhet konstaterades att det i huvudsak hade skett en ökning av de mindre svårartade psykiska sjukdomarna, som kan betecknas som psykiska besvär snarare än psykiska sjukdomar.2 De mer svårartade psykiska sjukdomarna såsom psykoser och förstämningssyndrom (t.ex. mano-depressivitet) stod för av långtidssjukskrivningarna . Denna andel var dock oförändrad . Däremot ökade de psykiska be- svären såsom stressrelaterade syndrom och olika neurostillstånd. Andelen sjukskrivna med sådana besvär hade ökat från 1999 till strax . Ökningen var markant bland både kvinnor och män. Liknande indikationer har kommit från Arbetarskyddsstyrelsen och SCB. De har rapporterat att det skett en ökning i av arbetet för- anledda psykiska besvär på grund av stress och andra psykiska på- frestningar. De största problemen orsakas dock fortfarande av på- frestande arbetsställningar, tung hantering och upprepade arbetsmoment vilket ökar risken för problem i rygg, nacke och axlar.3 1Socialstyrelsen (2001) Folkhälsorapport . 2Riksförsäkringsverket (2002a) Långtidssjukskrivningar för psykisk sjukdom och utbrändhet – Vilka egenskaper och förhållanden är utmärkande för de drabbade? RFV Analyserar 2002:4. 3SCB Statistiska meddelanden Am 43 . De långvariga sjukskrivningarnas (eller längre) fördelning på diagnos för olika tidsperioder. , 2000 och 2001=RFV-LS- undersökningen. *Inkl. utbrändhet. Sannolikt finns det ett nära samband mellan utvecklingen av lång- variga sjukskrivningar och psykisk ohälsa samt de indikationer på negativa förändringar i den psykosociala arbetsmiljön som flera studier rapporterat. De psykosociala arbetsmiljöproblemen har ökat under 1990-talet.4 Särskilt framträdande har försämringarna varit för anställda inom kommuner och landsting och för kvinnor.5 Utbrändhet är också en diagnos som tilldragit sig stort intresse i samband med att stressrelaterad arbetsohälsa uppmärksammats 4Bäckman O & (2000) Arbetsmiljö och arbetsrelaterade besvär och Toomingas A (2000) Åldersskillnader i arbete, arbetsmiljö och ohälsa. Båda i (red.) Arbetsliv och hälsa 2000. 5Bäckman O (2001) Med välfärdsstaten som arbetsgivare – arbetsmiljön och dess konsekvenser inom välfärdstjänsteområdet . I SOU 2001:52 Välfärdstjänster i omvandling, Kommittén Välfärdsbokslut. Även om fenomenet utbrändhet inte är nytt fanns denna särskilda benämning inte med i tidigare klassifikation av sjukdomar. Begreppet tillkom dock i den nya utgåvan av Klassifikation av sjukdomar och hälsoproblem 1997 (1997). Det är emellertid fortfarande en relativt liten del av de långtidssjukskrivna som på läkarintyget får diagnosen utbrändhet: . Liksom för övrig psykisk ohälsa är andelen något högre bland kvinnorna än bland männen av de långvarigt sjukskrivna som har utbränd- hetsdiagnos. Ökningen av de psykiska sjukdomarna som sjukskriv- ningsdiagnos tyder dock på att problemet med den psykiska arbetsohälsan är omfattande. Totalt sett står sjukdomar som berör den psykiska hälsan, för av de långvariga sjuk- skrivningarna.6 Den kraftigaste ökningen i antalet sjukskrivningar har skett när det gäller olika psykiska besvär. Men antalet sjukskrivningar har ökat för alla typer av sjukdomar, även om det i de flesta fall är fråga om måttliga ökningar. har antalet lång- varigt sjukskrivna kvinnor ökat från drygt 75 000 till 154 000 vilket innebär mer än en fördubbling av antalet fall, se Figur 1. Antalet långa sjukskrivningar för rörelseorganens sjukdomar ökade bland kvinnorna från 28 000 till 53 000. Rörelseorganens sjukdomar står fortfarande för den största delen av de långvariga sjukskrivning- arna. Att den psykiska arbetsohälsan har ökat dramatiskt bland kvinnorna framgår tydligt av Figur 1. För de långvariga sjukskriv- ningarna har det skett en ökning från 12 000 till över 45 000 sjuk- skrivningar. Det innebär i det närmast en tredubbling av antalet långvariga sjukskrivningar. 6 (2002b) Långtidssjukskrivna – diagnos, yrke, arbetsgivare och återgång i arbete. RFV Redovisar 2002:3. Antal långvarigt sjukskrivna efter sjukdoms- typ* Kvinnor *Andelar beräknade i Riks-LS (1991-1994) och RFV-LS (1999-2001) relaterade till antalet pågående 60-dagars sjukskrivningar respektive år (genomsnittligt antal för 1992-94) Också bland männen har det skett en markant ökning av antalet långvariga sjukskrivningar . var omkring 61 000 män långvarigt sjukskrivna. hade an- talet ökat till drygt 88 000 vilket innebär en ökning med 45 pro- cent, se Figur 2. Rörelseorganens sjukdomar har ökat från 22 000 till 32 000 långvariga sjukskrivningar bland männen. Liksom för kvinnorna har dock den starkaste tillväxten bland männen skett för sjukskrivningar på grund av psykisk arbetsohälsa. Antalet sjuk- skrivningar har här ökat från omkring 10 000 till 19 000 vilket i det närmaste är en fördubbling. Antalet långvarigt sjukskrivna män är dock betydligt färre än antalet lång- varigt sjukskrivna. Kvinnorna står nu för närmare 2/3-delar av de långvariga sjukskrivningarna.7 Förändringen i antalet långvariga sjukskrivningar under 1990- talet och de diagnosgrupper som genomgått störst förändringar kan sammanfattas i Tabell 14. –94 har antalet lång- variga sjukskrivningar ökat från i genomsnitt 136 500 sjukskriv- ningar till 242 500 . Vilket innebär en ökning med 106 000 fall eller . Den starkaste tillväxten har skett bland de psykiska sjukdomarna vilka har ökat med nästan Rörelseorganens sjukdomar har också de ökat kraf- tigt; . Övriga sjukskrivningsorsaker har tillsammans ökat . Eftersom tillväxten har varit så kraftig för den psykiska arbetsohälsan står den också för den största andelen av den totala ökningen i antalet långa sjukskrivningar; . Rö- relseorganens sjukdomar är fortfarande den största enskilda sjuk- domsgruppen men står för en mindre del av den totala ökningen än de psykiska sjukdomarna; . Övriga sjukskrivningsor- saker står tillsammans för resterande av ökningen i antalet långvariga sjukskrivningar. Enligt en nyligen publicerad rapport svarar rörelseorganens sjukdomar och psykiska sjukdomar för sammanlagt av sjukpenningkostnaderna. Av de totala sjukpenningkostnaderna på svarar rörelseorganens sjukdomar för uppskattningsvis . De psykiska sjukdomarna kostade omkring 8,4 miljarder i sjukpenning. Av övriga stora sjuk- domsgrupper stod skador och förgiftningar för 2,8 miljarder samt cirkulationsorganens sjukdomar för i sjuk- penning. Den enskilt största diagnosen är ryggvärk som står för av de totala sjukpenningkostnaderna. Andra sjukdomar som enskilt står för en stor del av sjukpenningkostna- derna är depressioner, stressreaktioner, muskelvärk, ångestsyn- drom, utbrändhet, diskbråck, disksjukdomar i halskotpelaren samt olika ledsjukdomar.8 8 (2002c) Vad kostar olika sjukdomar? – sjukpenningkostnaderna fördelade efter sjukskrivningsdiagnos. RFV Redovisar 2002:2. Antal långvarigt sjukskrivna efter sjukdoms- typ* Män. *Andelar beräknade i Riks-LS (1991-1994) och RFV-LS (1999-2001) relaterade till antalet pågående 60-dagars sjukskrivningar respektive år (genomsnittligt antal för 1992-94) Ökningen i antalet långvariga sjukskrivningar (60 da- gar eller längre) fördelat efter sjukdomstyp Pågående sjukskrivningar eller längre (genomsnitt för åren 1992–1994) enligt RFV: s officiella statistik. Fördelningen över sjukdomstyp hämtade från Riks-LS och RFV-LS undersökningarna. Arbetsmiljöns utveckling för kvinnor och män i olika ålder Arbetsmiljöns utveckling för kvinnor och män i olika ålder Redovisningen koncentreras på att följa arbetsmiljöns och den arbetsrelaterade ohälsans förändringar för kvinnor och män i olika åldersgrupper . För detta används material från Arbetsmiljöundersökningarna, som SCB genomför på uppdrag av , och där det nu föreligger resultat från den nya undersökningen . I Arbetsmiljöundersökningen tillfrågades 15 200 personer, tillfrågades 14 200 och 14 400 personer. Svarsfrekvensen varierar mellan olika år och grupper. (Arbetsmiljön 2001 publicerades . För metodbeskrivning hänvisas till denna rapport.) Arbetsmiljöundersökningarna innehåller inte i sig uppgifter om sjukskrivningar. Som underlag för två tidigare statliga utredningar, och HpH, Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet, har SCB gjort rapporter där arbetsmiljödata har kombinerats med uppgifter om sjukskrivning. Det ingår inte i detta uppdrag. De åldersgrupper som används är främst 16–, 30–och 50–, men även en finare indelning används för att nyansera bilden. Sjukersättningarnas ökning bland de yngre sysselsatta har uppmärksammats, och därför kommer i denna rapport de ungas arbetsmiljö och självrapporterade ohälsa att behandlas särskilt. Följande aspekter av arbetsmiljö behandlas: Ergonomiska förhållanden: kroppsligt ansträngande arbete, påfrestande arbetsställningar, upprepade arbetsmoment Psykosociala förhållanden: krav och kontroll och kombi- nationer av dessa (bl.a. arbete med hög anspänning), stöd från chefer och arbetskamrater. Ohälsa: ont i axlar/armar, ont i nacke och övre delen av ryggen, ont i nedre delen av ryggen, kroppslig uttröttning, trötthet och håglöshet, olust när man går till jobbet, sömn- svårigheter Arbetsmiljöundersökningarnas flesta frågor avser beskrivningar av arbetsmiljön. För att ge den aktuella bilden av detta undantas personer som vid undersökningstillfället inte alls varit på arbetsplatsen . Bland dessa finns en del som har varit frånvarande på grund av arbetsrelaterad ohälsa, varför skattningar av den liksom av sjukfrånvaro, när sådana data kopplas på, tenderar att bli något för låg. För att begränsa siffermängden redovisas flertalet resultat endast för . Det ger en förenklad men i allt väsentligt riktig bild av utvecklingen och med kontroll för vad som hänt . Resultaten presenteras i särskilda avsnitt för respektive ålders- grupp. 16-29-åriga kvinnors och mäns arbetsmiljö och arbetsrelaterade besvär 1991-2001 Vilka är de unga och var arbetar de? För att kunna bedöma utvecklingen av de ungas arbetssituation är det viktigt att kontrollera eventuella förändringar inom gruppen unga 16–. Det har skett en viss förskjutning åldersmässigt så att en något större andel är . (Not: Uppgifterna kommer från respektive års Arbetsmiljöundersökning och kan skilja sig något från bl.a. genom att här har de som varit frånvarande vid undersökningen har tagits bort.) Bland de yngsta, 16–, har det blivit vanligare att ha tidsbegrän- sad anställning (från till 50), vanligare att arbeta del- tid (från ), något mindre vanligt att arbeta i offentlig sektor (från ). har två av tre av de yngsta arbetaryrken. Bland kvinnor i åldern 25–har de tidsbegränsade jobben också ökat (från ca 14 till 24 pro- cent, men var ännu något vanligare . Var tredje har deltidsarbete, vilket är något mindre än . Något mindre andel arbetar i offentlig sektor (jämfört med ca52). Andelen i arbetaryrken sjunker något (från till 40), och tjänstemännen ökar motsvarande. Bland de yngsta männen, 16–, har tidsbegränsade anställningar ökat (från till 30), där andelen ligger stabilt.