sou · GQB398d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Universalitetsprincipen kommer i den danska lagstiftningen till uttryck dels genom en särskild bestämmelse (8 § 4) som innebär att dansk domstol alltid är behörig att, oberoende av gärningsmannens medborgarskap, döma över flygkapningsbrott samt vissa grövre våldsbrott som har samband med flygkapning, dels genom en all- män bestämmelse (8 § 5) som anger att dansk domstol alltid är be- hörig att döma över brott som er omfattet av mellemfolklig over- enskomst, ifölge hvilken er forpligtet til at foretage rets- forfölgning. Principen om ställföreträdande rättsskipning kommer till uttryck i 8 § 6. Enligt bestämmelsen får dansk domstol döma för brott som har begåtts utanför om en begäran om utlämning avsla- gits och gärningen är straffbar enligt lagen på gärningsorten och högre straff än fängelse kan följa enligt dansk lag. En tidigare utländsk dom utgör hinder för ny rättegång i Dan- mark avseende samma gärning i huvudsak i samma omfattning som i (10 a §). Dom avseende brott på danskt fartyg hindrar – liksom är fallet avseende brott i – dock ej ny rättegång. Inte heller görs, som i , undantag från regeln om den tidiga- re domens negativa rättskraft när det är fråga om särskilt grova brott eller internationella brott. Om en person i en annan stat har dömts till påföljd för en viss gärning, och hinder mot ny rättegång avseende samma gärning inte föreligger, skall dansk domstol på samma sätt som i vid sin påföljdsbestämning beakta den tidigare påföljden (10 b §). Även i den danska lagstiftningen finns en bestämmelse om folk- rättsliga begränsningar av domsrätt: i 12 § anges att tillämpningen av 6–8 §§ begränsas av folkrättsligt erkända undantag. fanns i 6 och 8 §§ särskilda regler om åtalsprövning. I samband med en omorganisation av det danska åklagarväsendet togs dessa regler bort genom lagstiftning . Regler om åtalspröv- ning finns nu på annat håll. De motsvarar i sak ungefär de svenska Straffrättslig domsrätt i några andra länder För att väcka åtal för brott som begås av en gär- ningsman som är dansk medborgare eller fast bosatt i krävs dock inget förordnande. Prövningen skall i de flesta fall ske av Rigsadvokaten men i vissa fall, t.ex. om det är fråga om ett inter- nationellt brott, skall prövningen ske av justitieministern. I den finska strafflagens första kapitel finns bestämmelser om till- lämpningsområdet för finsk straffrätt. Kapitlet reviderades , vilket generellt sett medförde en inskränkning av vad som bedöm- des vara ett onödigt omfattande tillämpningsområde för den finska straffrätten.1 För att finsk domstol skall vara behörig att döma i brottmål uppställs enligt de nya bestämmelserna bl.a. krav på dub- bel straffbarhet i betydligt fler fall än tidigare och dessutom gäller för många fall ett krav på att mer än sex månaders fängelse skall kunna följa på brottet. De nya reglerna ansågs stå i bättre överens- stämmelse med folkrätten. Det var också ett syfte att göra reglerna klarare, bl. a. på det sättet att anknytningsprinciperna skulle framgå tydligare. Bestämmelserna är utformade på det sättet att de anger i vilka situationer finsk lag skall tillämpas. De är således inte uttryck- ligen utformade som behörighetsregler, men avser naturligtvis att även reglera frågan om finsk domstols behörighet att döma över brott. Behörigheten att döma över brott som begås i regleras i kapitlets 1 §. Reglerna om rätt att döma över brott ombord på finskt fartyg har samma utformning som i (2 §). Det finns dess- utom en särskild bestämmelse (2 § 3 st) som anger att finsk lag skall tillämpas på brott som befälhavaren för eller en medlem av besättningen ombord på ett finskt fartyg eller luftfartyg förövat utanför , om gärningsmannen genom sin gärning brutit mot en särskild förpliktelser som åvilar honom i egenskap av befäl- havare eller medlem av besättningen. Finska domstolar är – på motsvarande sätt som i – behö- riga att döma över brott som landets egna medborgare eller i landet bosatta personer begår utanför (6 §). Som finsk medborgare anses den som vid gärningstidpunkten eller när rättegången inleds är finsk medborgare. Med finska medborgare jämställs också per- soner som påträffas i och som när rättegången inleds är medborgare eller varaktigt bosatt i något av de andra nordiska län- 1 RP 1/1996 rd s. 12. Straffrättslig domsrätt i några andra länder Som huvudregel krävs att gärningen är straffbar också enligt lagen på gärningsorten och att även en domstol i den främmande staten kunde ha utdömt straff för gärningen (11 §). Har brottet begåtts inom område som inte tillhör någon stat är det en förut- sättning för straffbarhet att på brottet enligt finsk lag kan följa fängelse i över . Bestämmelserna om behörighet att döma över brott som begås utanför och som riktas mot – enligt statsskydds- principen – är mera preciserade än i och begränsade till all- varliga kränkningar av finska rättigheter eller intressen. Enligt 3 § skall ett brott anses rikta sig mot om det är ett lands- eller högförräderibrott eller om gärningen på något annat sätt allvarligt kränkt eller äventyrat statliga, militära eller ekonomiska rättigheter eller intressen. Dessutom omfattas brott som riktar sig mot en finsk myndighet. Enligt förarbetena2 avses med brott mot ekonomiska rättigheter eller intressen bl.a. fiskebrott och miljö- brott. Vidare anges där att brott kan anses riktat mot bara då brottsobjektet är en sådan rättighet eller förmån som endast kan innehas av staten. Om brottet riktar sig mot ett intresse som även kan innehas av annan än staten, skall gärningen inte bedömas enligt 3 § utan i skenet av andra tillämpningsstadganden. I 4 § finns en särskild bestämmelse om behörighet att döma över i utlandet be- gångna tjänstebrott och militära brott (jfr. 2 kap. 3 § 2–3a BrB). Finska domstolar har generell behörighet att döma över brott som begås utanför och som riktar sig mot finska medborgare eller personer som är varaktigt bosatta i huvudregel gäller dock ett krav på dubbel straffbarhet (11 §) och bestämmelsen gäller bara brott på vilka kan följa fängelse . Finska domstolar har, i enlighet med universalitetsprincipen, be- hörighet att döma över internationella brott, dvs. brott som obe- roende av lagen på gärningsorten grundar sig på en internationell överenskommelse som är förpliktande för eller på någon annan författning eller bestämmelse som är internationellt förplik- tande för (7 §). Vilka dessa är har preciserats närmare i förordning. Den finska bestämmelsen om ställföreträdande rättsskipning (8 §) har samma utformning som den danska, med den skillnaden att det för behörighet krävs att det på brottet enligt finsk lag kan följa fängelse i över (i fängelse ). 35 §; bestämmelsen omfattar dessutom brott mot finskt samfund, finsk stiftelse eller annan finsk juridisk person. Straffrättslig domsrätt i några andra länder Bestämmelserna om tidigare utländsk doms rättsverkan samt be- aktande av tidigare ådömd påföljd har samma utformning som i (13 §). Även i fråga om krav på åtalsförordnande (12 §) är de finska och svenska reglerna lika. I är det enligt huvud- regeln Riksåklagaren som bestämmer om väckande av åtal. I vissa särskilt angivna fall är det dock republikens president eller riks- dagen som skal fatta sådant beslut. I 15 § finns en bestämmelse om beaktande av folkrättsliga be- gränsningar motsvarande den som återfinns i 2 kap. 7 § BrB. I den isländska strafflagen (Almenn hegningarlög) finns bestämmel- ser om isländsk domstols behörighet i lagens 4–11 §§. Bestämmel- serna är utformade så att de anger i vilka fall isländsk lag skall till- lämpas. Bestämmelserna om isländsk domstols behörighet att döma över brott som begås på isländskt territorium och på isländskt fartyg mot- svarar dem som finns i den danska straffeloven (4 §). Isländsk domstol är behörig att döma över brott som en isländsk medborgare eller en på bosatt person har begått på annan stats område, förutsatt att gärningen är straffbar såväl enligt isländsk lag som en- ligt lagen på gärningsorten (5 §). Behörighet att döma föreligger även över brott som har begåtts utanför av en person som är medborgare eller fast bosatt i någon av de nordiska staterna och som är tillfälligt bosatt, eller åtminstone påträffas, på (5 § 2). En- ligt 8 § andra stycket får isländsk domstol inte döma ut straff som överstiger det strängaste straff som straffbudet i gärningsstaten skulle ha tillåtit för ifrågavarande brott. De bestämmelser om behörighet att döma över brott som riktar sig mot den isländska staten (6 § 1) är i huvudsak identiska med mot- svarande danska bestämmelser. Brott som kränker en ämbetsplikt mot staten behandlas på samma sätt (6 § 2). Isländsk domstol är vidare behörig att döma över brott mot en isländsk medborgare eller en person som är bosatt på , om brottet begås på ett område som inte tillhör någon stat (6 § 3). I 6 § i den isländska strafflagen räknas också upp ett antal brott över vilka isländsk domstol enligt universalitetsprincipen är behörig att döma utan hänsyn till gärningsort eller medborgarskap hos gär- ningsman eller brottsoffer. Det gäller bl.a. kapning och vissa vålds- brott som har samband därmed. I samband med att Straffrättslig domsrätt i några andra länder ratificerade infördes i paragrafen vidare en bestämmelse enligt vilken isländsk domstol på detta sätt är behörig att döma över gärningar som omfattas av konventionen. Även enligt norsk rätt är det en grundläggande regel att norska domstolar är behöriga att döma över brott som begås inom landets eget territorium. Det framgår av 12 § 1 straffeloven, där det dess- utom anges att anläggningar på den norska delen av kontinental- sockeln och säkerhetszoner kring dessa skall anses som del av Nor- ge. På samma sätt betraktas norska fartyg på öppna havet och nors- ka luftfartyg som befinner sig inom område som inte hör till någon stat. Bestämmelsen ingår som en del av strafflovens kap. 1, vilket har rubriken strafferets virkekreds. Bestämmelserna är, liksom i , utformade på det sättet att de anger på vilka gärningar norsk strafflag skall tillämpas. När det gäller brott som begås på norska fartyg som befinner sig på annan stats område är norska domstolars behörighet att döma begränsad på samma sätt som danska och finska domstolars. Behö- righeten i sådan fall omfattar brott som begås av någon i fartygets besättning eller av andra som följer med fartyget (12 § 2). Som far- tyg räknas enligt den bestämmelsen även borrplattform eller lik- nande flyttbar inrättning. Enligt 12 § 3 kan norska medborgare eller personer som är bosatta i dömas efter norsk strafflag för vissa utomlands begångna brott.5 Vilka dessa brott är framgår genom hänvisning till olika straffbud i lagens särskilda del. Behörigheten omfattar därutöver gärningar som riktar sig mot den eller dess myndigheter och alla gärningar som är straffbara även enligt lagen på gärningsor- ten. Statsskyddsprincipen kommer till uttryck dels genom nämn- da bestämmelse, dels genom 12 § 4 där det anges att utlänning kan dömas för vissa särskilt angivna brott (bl.a. vissa brott mot ) begångna utanför . 4Redogörelsen här utgår från nu gällande rätt. Det skall dock påpekas att Straffelovkommi- sjonen har lagt fram ett förslag till ny straffelov (NOU 2002:4). Såvitt kan be- dömas innehåller förslaget inte några större sakliga förändringar av reglerna om norsk dom- stols behörighet i brottmål. 5Det finns ingen uttrycklig bestämmelse om att medborgare i övriga nordiska länder skall jämställas med norska medborgare (jfr lagstiftningen i övriga nordiska länder). Att så ändå kan ske följer av innehållet i 12 § 4 b, som redovisas i det följande. Straffrättslig domsrätt i några andra länder Någon uttrycklig möjlighet för norsk domstol att döma med stöd av den passiva personalitetsprincipen finns inte men enligt 12 § 4 b) kan en utlänning som uppehåller sig i dömas för brott som begåtts utomlands om det är straffbart även enligt lagen på gär- ningsorten (jfr BrB 2:2 p 3). Ett sådant brott kan ju ha riktat sig mot norsk medborgare eller annat norskt enskilt intresse. Möjlighet att döma enligt universalitetsprincipen finns bl.a. vid vissa i internationella konventioner reglerade brott, bl.a. kapning och penningförfalskning. Dessa brott är således straffbara i även då de begåtts av utlänning utanför och utan att något krav på dubbel straffbarhet uppställs. Detsamma gäller emellertid även beträffande ett rätt stort antal grövre brott som inte är inter- nationellt reglerade (jfr den svenska fyraårsregeln i 2 kap. 3 § 7 BrB). De norska bestämmelserna om utländsk doms negativa rättskraft (12a §) har ungefär samma omfattning som i . En tidigare ådömd påföljd skall, om hinder mot ny rättegång inte föreligger, beaktas såvitt möjligt (13 § 4 st). Regler om åtalsprövning finns i 13 §. Enligt den bestämmelsen krävs för åtals väckande regelmässigt tillstånd av Kongen när det är fråga om brott av utlänning i utlandet. Något tillstånd för att väcka åtal mot norsk medborgare eller person som är bosatt i krävs emellertid inte i något fall. Redan i straffelovens första paragraf finns en bestämmelse om beaktande av folkrättsliga regler. Där anges att strafflagstiftningen gäller med de begränsningar som följer av överenskommelse med främmande stat eller av folkrätten i övrigt. Bestämmelsen är således utformad så att den tar sikte på hela den straffrättsliga lagstiftning- en och inte bara, som är fallet i övriga nordiska länders lagstiftning, gränserna för den nationella lagens tillämpning eller domstolarnas behörighet. Bestämmelser om den tyska strafflagens (Strafgesetzbuch) tillämp- ningsområde finns i dess 3–7 §§. Utgångspunkten är territoria- litetsprincipen: lagen tillämpas på brott som förövats i (3 §). Flaggstatsprincipen gäller liksom i utan begränsningar. Tysk lag tillämpas på alla brott som begåtts ombord på tyska fartyg eller luftfartyg, alltså även gärningar som begåtts på en annan stats Straffrättslig domsrätt i några andra länder territorialvatten och oberoende av om gärningsmannen är tysk eller utlänning eller om han följt med på resan eller ej (4 §). Tyska domstolar är, oberoende av lagen på gärningsorten, behö- riga att döma över vissa utom landet begångna brott som särskilt räknas upp i 5 §. Det gäller brott som riktar sig mot den tyska staten, såsom lands- och högförräderibrott, osann utsaga och brott mot tjänstemän i tjänsteutövning. Det gäller också brott som tyska tjänstemän begår utomlands. Därutöver omfattas ett antal brott, bl.a. vissa sexualbrott, med det tillägget att det i fråga om dessa brott krävs att gärningsmannen – och i vissa fall även brottsoffret – är tysk medborgare eller bosatt i . I bestämmelsen förenas sålunda den aktiva och passiva personalitetsprincipen. Med stöd av universalitetsprincipen har tyska domstolar generell behörighet att döma över ett antal uppräknade brott som baserar sig på internationella konventioner (6 § 1–8). Därutöver anges ge- nom en generalklausul att tysk strafflag tillämpas på alla brott för vilka genom mellanstatliga överenskommelser har för- bundit sig att utdöma straff (6 § 9). Tysk straffrätt tillämpas enligt 7 § också på brott som har be- gåtts utomlands mot en tysk medborgare eller av en tysk medborgare,6 om gärningen är straffbar också enligt lagen på gärningsorten eller den har begåtts på ett område där ingen stats lag gäller. Under samma förutsättningar tillämpas tysk lag på fall där en främmande stats utlämningsbegäran inte har bifallits. Brittiska domstolars domsrätt är enligt huvudregeln begränsad till brott som begås i det egna landet, dvs. den baseras på territoriali- tetsprincipen. Behörighet grundad på flaggstatsprincipen finns också. Sålunda är engelska7 domstolar behöriga att döma över alla brott som en medlem av besättningen på ett brittiskt fartyg begår utom- lands. Har brottet begåtts ombord på ett brittiskt fartyg på öppna havet föreligger behörighet att döma även över brott som begås av dem som följer med fartyget. Behörighet grundad på statsskyddsprincipen förekommer i be- gränsad omfattning, nämligen på det sättet att engelska domstolar 6Utlänningar som är bosatta i omfattas således inte av dessa bestämmelser. 7Därmed avses domstolar i och . Särskilda regler finns för domstolar i övriga länder i , som dock i sakligt hänseende motsvarar dem som gäller för engelska domstolar. Straffrättslig domsrätt i några andra länder är behöriga att döma över brott som en statstjänsteman begår i tjänsten utomlands. Vissa allvarliga brott, såsom mord och dråp, faller under engelska domstolars behörighet även när de har begåtts utanför det egna ter- ritoriet. Det gäller dock endast om gärningsmannen är brittisk medborgare eller, i vissa fall, bosatt i . Behörigheten grundas således i dessa fall på aktiva personalitetsprincipen. Möjlighet för brittiska domstolar att döma med stöd av universa- litetsprincipen finns när detta uttryckligen krävs i någon internatio- nell konvention som har tillträtts. Exempel på det finns i de för- fattningar, varigenom och FN:s tortyr- konvention har inkorporerats i respektive lands rätt. Även kapning och sjöröveri omfattas av behörighet oavsett var gärningen har be- gåtts och av vem den har begåtts. 7.1Något om det svenska regelsystemets utveckling lag fanns endast ett fåtal regler om jurisdiktion. Enligt 10 kap. 21 § skulle brott och missgierningsmål, svårare och mindre, dömes ther gierningen giord är. Jurisdiktions- frågan avgjordes alltså som huvudregel i överensstämmelse med territorialitetsprincipen. Enligt 22 § var emellertid domstol där gär- ningsmannen fångades i vissa fall behörig att efter svensk rätt döma även för en utomlands begången gärning. Behörigheten en- ligt bestämmelsen omfattade endast dråp eller annan svår gärning som svensk man utrikes riktat mot en annan svensk man (en kom- bination av den aktiva och passiva personalitetsprincipen). Dessut- om förutsattes att gärningsmannen inte blivit gripen för brottet på gärningsorten. Härutöver fanns i paragrafen beträffande sjömän en hänvisning till sjölagen (flaggstatsprincipen). infördes bestämmelser Om dem, som svensk straffrätt underkastade äro i den nya strafflagen. De grundläggande jurisdik- tionsreglerna fanns i de två första paragraferna. Systematiken byggde på den aktiva personalitetsprincipen och 1 § avsåg brott som begåtts av inländsk man. För sådana brott skulle dömas ef- ter lag och vid svensk domstol om det fanns ytterligare anknytning till genom att brottet begåtts inom riket (territorialitetsprincipen) eller på svenskt fartyg (flaggstats- principen) eller utom riket mot (skyddsprincipen) eller svensk man (passiva personalitetsprincipen). Även om det inte fanns någon annan anknytning till än gärningsmannens nationalitet förelåg jurisdiktion om Kungen förordnade att åtal fick väckas här. Denna formellt vida jurisdiktion motiverades främst med att svenska medborgare inte utlämnades. I den andra paragrafen fanns bestämmelser om brott som begåtts av utländsk man. I likhet med enligt första paragrafen förelåg ju- risdiktion ifråga om brott som begåtts inom riket (territorialitets- principen) eller på svenskt fartyg (flaggstatsprincipen). Även för brott som riktats mot (skyddsprincipen) eller svensk man (passiva personalitetsprincipen) förelåg jurisdiktion under förut- sättning att Kungen förordnade att åtal fick väckas här. I 3 § fanns bestämmelser om utomlands undergått straff som hinder mot ny rättegång och i 4 § en erinran om att det beträffande främmande makts beskickning gällde vad som allmänt vedertaget är eller genom fördrag stadgat blivit. lade strafflagkommissionen fram förslag till en ny re- glering av den allmänna delen i strafflagen (SOU 1923:9). I försla- gets 1 kap. gavs bestämmelser Om strafflags giltighet. Huvudde- len av dessa bestämmelser rörde jurisdiktionsfrågor eller under vil- ka förutsättningar det skulle dömas efter svensk lag och vid svensk domstol. Förslaget innebar bl.a. den förändringen att sys- tematiken i stället för på den aktiva personalitetsprincipen skulle bygga på territorialitetsprincipen. Förslaget ledde emellertid inte till lagstiftning. Den första större ändringen i strafflagens regler om svensk dom- stols behörighet genomfördes i stället först i samband med ny lagstiftning om brott mot staten och allmänheten och ny straff- lagstiftning för krigsmakten. strafflag för krigsmakten fanns omfattande särskilda bestämmelser om vilka som var under- kastade straff enligt denna lag. En skillnad gjordes därvid mellan dem som löd under lagen (krigsmän och vissa andra kategorier) och dem på vilka den ändå i vissa fall skulle tillämpas. I samband med att den särskilda strafflagen avskaffades och delvis inarbetades i den allmänna strafflagen infördes en ny paragraf (3 a §) i 1 kap. strafflagen. Enligt paragrafen skulle, utan något krav på åtalsför- ordnande, en svensk krigsman (vilket även utlänning kunde vara) dömas efter lag och vid svensk domstol för brott som han begått på område där en avdelning av krigsmakten befann sig. Dessutom förelåg, med krav på åtalsförordnande, jurisdiktion för brott som en utlänning begått på område där en avdelning av krigsmakten befann sig för annat ändamål än övning. I förarbetena framhölls att det i allmänhet naturligtvis inte fanns anledning för svensk rätt att ingripa mot utländsk mans utom riket förövade brott som inte riktats mot eller svensk man. I det fall då en avdelning av krigsmakten under krig eller annars för ändamål som inte avsåg övning befann sig på utländskt område ansågs det dock finnas skäl till ett annat bedömande. Någon formell begränsning i fråga om brott eller andra omständigheter ansågs inte erforderlig med hänsyn till kravet på åtalsförordnande.1 Frågan om den svenska jurisdiktionen togs på nytt upp i straff- rättskommitténs slutbetänkande med förslag till brottsbalk (SOU 1953:14). Ett par av kommitténs förslag ledde till lagändring (prop 1957:170). Jurisdiktionen utsträcktes då till att omfatta inte endast brott som begåtts på svenskt fartyg utan även på svenskt luftfartyg. Dessutom utsträcktes jurisdiktionen till att om- fatta brott som en utlänning begått utom riket även i de fall då brottet inte riktat sig mot eller svensk man under förut- sättning att straffarbete kunde följa på gärningen enligt svensk lag och att den inte var fri från straff enligt lagen på gärningsorten. Ut- vidgningen motiverades med att hinder mot utlämning kunde före- ligga i vissa fall av det aktuella slaget och att det stundom skulle framstå som mycket grovt stötande att ett grovt brott icke bleve beivrat. Nästa större ändring genomfördes i samband med att BrB ersat- te den gamla strafflagen. Bestämmelserna om jurisdiktion (eller enligt den nya rubriken; tillämpligheten av svensk lag) samlades nu i 2 kap. i den nya balken. En ambition med de nya reglerna var att göra de tämligen komplicerade reglerna mera överskådliga. Vad som avsågs torde i första hand vara att reglerna, i överensstämmelse med kommitténs förslag, utformades med territorialitetsprincipen som utgångspunkt. Enligt 1 § skulle således dömas efter svensk lag och vid svensk domstol för brott som begåtts här i riket. I 2 och 3 §§ togs därefter bestämmelser upp om jurisdiktion för brott som begåtts utom riket. Bestämmelserna i 2 § anknöt primärt till den aktiva personalitetsprincipen. Enligt första stycket förelåg således jurisdiktion för brott som begåtts utom riket av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i . Enligt andra stycket förelåg vidare, under förutsättning av dubbel straffbarhet, jurisdiktion för brott som utom riket begåtts av annan utlänning som a) efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här, b) är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns här eller c) finns här och det på brottet enligt svensk lag kan följa fängelse . Regleringen syftade främst till att ge möjlighet till lagföring med stöd av principen om ställföreträdande straffrättsskipning.