sou · GQB393d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Dittills hade ju Kominterns program gällt också för den svenska sektionen. Arbetet gick stegvis. Partiet lät snart förstå att SAP:s program av 1920 skulle ligga till grund för diskussionerna och beslöt det vid en rikskonferens att antaga ett Förslag till grundval för diskussion om program för ett marxistiskt enhetsparti. Vid antogs utan större debatt ett kort program med titeln för . Liksom andra kommunistpartier i utformade SKP nu en nationell väg till socialismen. Med den enade arbetarklassen som politisk motor skulle ett nytt samhälle ta form präglat av planerad hushållning och välfärd för de breda folklagren. I en kommentar till grundsatser förklarade att en fredlig väg till socialismen var önskvärd. Men han underströk att valet av me- del var beroende av kapitalisternas styrka och motstånd. Arbe- tarklassen skulle inte avstå från att använda tvång eller våld om så visade sig nödvändigt. Men var det inte självklart att borgarklassen skulle göra mot- stånd? Frågan om den fredliga vägen verkligen var möjlig var ämnet för diskussionsinlägg som publicerades i Ny Dag och Vår Tid. Par- tiets ekonomiske expert . H. skrev i ett underlag för partiets föredragshållare att en fredlig övergång till socialismen var en realistisk möjlighet. Skälet till denna optimism var framför allt arbetarklassens styrka: den utgjorde ensam om- kring av landets produktiva befolkning och tillsammans med småbönderna och städernas mellanskikt var den en överväldigande majoritet. Den svenska vägen till socialism skulle grunda sig på uppslutning från en stabil folkmajoritet. Människornas egna sub- jektiva uttryckta i fria val skulle forma majoriteten. Går man vidare och frågar om detta också innebar en principiell uppslutning bakom demokratin som politisk metod är det svårare att ge ett klart svar. I materialet finns klara avståndsta- ganden från statskupper utförda av en minoritet. Men det finns också formuleringar som andas en instrumentell syn på frågan, d.v.s. man är för majoritetsvägen för att den är enklare och säkrare. Någon klar bekännelse till de demokratiska spelreglerna som över- ordnad norm finns inte. Frågan om proletariatets diktatur diskuterades i samband med antagandet av Förslag till grundval, men omdöpt till en demokratisk statsmakt under arbetarklassens ledning. Det nya begreppet täckte samma innehåll men utan att ge tillfälle till för- vanskningar. Inte minst socialdemokrater hade, menade man, fram- ställt proletariatets diktatur som demokratins motsats medan det ju i verkligheten erbjuder en långt mer avancerad demokrati än den som den borgerliga demokratin bjuder.22 Varje statsmakt var för marxismen en form av diktatur. Först i det statslösa kommunistiska samhället skulle människorna vara fria. När proletariatets diktatur ersatte borgarklassens diktatur togs ett nödvändigt steg mot slutmålet. Ur folkstyrelsens synvinkel var det ett steg framåt i det att minoritetens dominans ersattes med majo- ritetens. Det var det SKP ville framhålla genom den nya terminolo- gin. Men terminologiskiftet fäste också uppmärksamhet på att SKP rörde sig med ett demokratibegrepp som inte ställde de formella reglerna för politiskt beslutsfattande i centrum utan de sociala och ekonomiska realiteterna. Likhet i ekonomiska och sociala villkor sågs som ett demokratiskt värde i sig och dessutom som en förut- sättning för att alla skulle kunna tillgodogöra sig de politiska och juridiska rättigheterna. Den proletära makten i den nya statsformen innebar att rätten till utsugning skulle upphävas genom att storföretagande i privat regi avskaffades. I övrigt skulle styrelsen i landet utövas med hän- syn till nationella förhållanden. Inga polisiära ingrepp skulle före- komma i och den borgerliga demokratins fri- och rättighe- ter skulle under socialismen inte bara bevaras utan även byggas ut. Flerpartisystemet kunde behållas om revolutionen genomförts på demokratisk väg. Men i det låg inget egenvärde; det önskvärda var att befolkningen kom fram till att endast ett parti behövdes. Efter en socialistisk revolution skulle ingen förnuftig människa vil- ja stödja ett parti som vill återinföra det gamla förtrycket. Den be- släktade frågan om det skulle vara möjligt att återinföra kapitalis- men om en majoritet av befolkningen så önskade, avfärdades som befängd. Historien följer sina givna lagar och de lämnar inget ut- rymme för steg tillbaka i utvecklingen. Ett kapitalistiskt samhälle kan inte återvända till feodalismen och lika litet kan ett socialistiskt samhälle återvända till kapitalismen. från uttalande av vid partikonferens , efter , Kommunismens korta vår, s. 53. Proletärer i alla länder, förenen eder! var mottot för av 1848 och tanken på en intim samver- kan mellan den radikala arbetarrörelsens företrädare i olika länder hade förts vidare av och fått sitt organisatoriska uttryck i Komintern. Med Kominterns täta koppling till kom den proletära internationalismen i praktiken att bli en fråga om att för- svara , socialismens och den första arbe- tarstaten. Det förhållandet förändrades inte när Komintern för- svann ur bilden. SKP lade ner stor möda på att linjera upp en svensk väg till socialismen men såg det ändå som en självklar upp- gift att försvara Sovjetfolken och deras ledare. förkroppsli- gade enligt socialismen och utgjorde beviset för att den kunde utvecklas från vetenskap till handling. I partiets tidskrift tillbakavisades kritik av . Ar- thur Koestlers uppgifter om massdeportationer beskrevs som allt- för otroliga för att kunna tas på allvar. Framför allt betonades de materiella framsteg som uppnåtts genom planhushållning. I dem såg man också en väg till demokrati. Den handlade nämligen om att uppnå socialt likaberättigande. Kunde den proletära diktaturen uppnå denna sociala jämlikhet så förverkligade den också det vä- sentliga i demokratin. Också kritiken mot den sovjetiska valproceduren och enpartisy- stemet avvisades, bl.a. med argumentet att eftersom det saknades antagonistiska klasser fanns inga politiska skiljelinjer och då var det också onödigt med flera kandidater att välja mellan. Till det som inger en känsla av osäkerhet ur den nationella, libe- rala demokratins synvinkel hör också tendensen att undvika nor- mativa frågor. Den vetenskapliga marxism-leninism som präglat det övergivna Kominternprogrammet anlade överhuvudtaget inga normativa synpunkter; den beskrev en oundviklig utvecklingspro- cess; borgarklassens diktatur skulle störtas och proletariatet gripa makten, ett socialistiskt samhälle skulle skapas och i det skulle klasskillnaderna utplånas, statsmakten dö bort och den proletära diktaturen ersättas av den fulländade kommunismen. Man kan säga att det för den marxistisk-leninistiska ortodoxin var främmande att tillskriva de hävstänger som historien nyttjade för att driva på denna utveckling några negativa eller positiva egenvär- den. Kunde den parlamentariska demokratin föra proletariatet till makten var den nyttig men behövde för den skulle inte uppfattas som något i sig gott. 3.1.3Kominformåren (1947 – 53) När Kominform bildades i togs ett vik- tigt steg mot det som skulle bli bipolära världsordning. Medlemmar i den nya organisationen var de sju statsbärande parti- erna i med det sovjetiska () i spetsen samt de franska och italienska partierna. Kominform var aldrig ämnat som en världsomspännande kommunistisk rörelse som Komintern utan snarare som en organisation för att hålla samman och samordna politiken i kommunismens kärnländer. Den deklarerade utgångspunkten var att världen nu var uppdelad i två antagonistiska block. Men också de kommunistiska partier som stod utanför den nya organisationen kom snart att ta del av försvaret av den utveckling som gjort ca 70 miljoner européer till medborgare i sovjetdomine- rade kommuniststater. Mönstret var att kommunister intagit stra- tegiskt viktiga poster i de nationella samlingsregeringar som tagit över efter det tyska sammanbrottet. I kraft av sina positioner och med stöd av hade de kunnat placera kommunister el- ler samarbetsvilliga krafter på ledande poster inom politik, förvalt- ning, försvaret och organisationsväsendet. Nästa steg i processen var att det socialdemokratiska partiet slogs samman med det kom- munistiska till ett enhetligt arbetarparti. Övriga partier reducerades till skenorganisationer. övergavs den borgerliga demokra- tins valprocedur med konkurrerande listor från olika partier och ersattes av en ordning med enhetslistor upprättade av arbetarparti- et. Oppositionen förbjöds.23 Teoretiskt beskrevs den nya politiska ordningen i dessa stater som folkdemokratier, vilket betraktades som en ny statsform, en övergångsform på vägen mot kommunis- men. Innebörden av utvecklingen i blev fullt tydlig för åskådarna i väst genom händelserna i i februa- ri/. När det folkliga stödet för kommunisterna minskat och socialdemokraternas attityd till samarbete hårdnat inträffade en regeringskris, sannolikt arrangerad av de kommunistiska ministrar- na. Resultatet blev att alla icke-kommunister försvann från reger- ingen och sedermera från alla betydande politiska och administrati- va poster. Dramatiken nådde sin höjdpunkt med utrikesminister 23 , Folkmakt, folkfront, folkdemokrati. De svenska kommunisterna och de- mokratifrågan 1943-1977 s. död , genom mord eller självmord är oklart. Händelserna i spred djup oro runt om i . I steg temperaturen när president fick ett brev från med förslag att skulle ingå en försvarspakt med på samma sätt som tidigare , och gjort. Stämningarna lugnades när det visade sig att ryssarna gick med på en fördragstext som i stort sett följde de finska förslagen. I spreds uppgifter om att även skulle få ett liknande erbjudande och i både Helsing- fors och ryktades om en förestående kommunistisk kupp. När sommaren kom hade de värsta farhågorna lagt sig men kvar i minnet fanns känslan av att ett tredje världskrig varit på väg och att hukat i skuggan av den sovjetiska stormakten. Kvar stod också bilden av dramatisk kamp för enighet och likrikt- ning i det kommunistiska lägret. uteslöts ur Kominform eftersom landets ledning, enligt uppfattning, hade brutit med klasskampsteorin genom att inte göra skillnad på småbönder och kulaker, hade underlåtit att betona arbetarklas- sens ledande roll och låtit partiet överlämna den ledande rollen i samhällsutvecklingen till folkfronten. presenterade Kominform bevis för att Tito-klicken samarbetade med det fascistiska lägret. startades en jakt på titoister och nationella avvikare i övri- ga länder knutna till . Det började med Rajk i Ung- ern som dömdes och avrättades och slutade med Slansky i som avrättades . Där- emellan genomfördes en rad processer mot kommunistfunktionä- rer runt om i . I de övergripande ideologiska frågorna betonades inom Kominform de linjer som gällt under Komintern- tiden, vilket alltså innebar en utmaning mot de partier som i den nationella självständighetens namn lanserat avvikande uppfattning- ar. I liksom i andra västländer innebar den nya världspoli- tiska konjunkturen en ny helomvändning i synen på de inhemska kommunisterna. När risken för krig med tycktes överhängande framstod de inhemska kommunisterna som ett hot mot landets självständighet. Stämningarna från vinterkriget kom tillbaka och kommunisterna blev åter varg i veum. DN med chefre- daktören i spetsen angav tonen med en serie ledarar- tiklar där huvudtesen var att kommunisterna bedrev ett systema- tiskt subversivt arbete riktat mot nationella suveränitet. Artiklarna presenterades 1950 i bokform under den talande titeln agenturen i . Vi är ånyo inne i ett beredskapsske- de förklarade i förordet och sammanfattade därmed mycket av tidens anda under Kominforms och år. Också socialdemokratiska Morgon-Tidningen publicerade en ar- tikelserie där SKP:s landsförrädiska karaktär var huvudbudskapet. Författare var , då facklig sekreterare på tion. Han förklarade att SKP var ett parti vars ledning i allt lydde de order som kom från . Skulle valet stå mellan att försvara eller skulle de ledande kommunisterna icke tveka . För dem var fosterlandet. Särskilt underströk han beroendet av Komintern och partiets följsamhet gentemot de skiftande signaler som därifrån utsänts. Man hade pläderat för klasskamp , för enhetsfront underifrån i antifascismens tecken . Efter rysk- tyska pakten hade kampen mot nazismen av- blåsts; istället varnade man för den västliga kapitalismens hegemo- niska avsikter och yrkade på förståelse för ockupation av och . Men när trupper tågade mot manade SKP åter till samling av demokratiska krafter mot det fascistiska barbariet.24 tog också upp frågan om par- tiets finansiering. Han gjorde en kalkyl över inkomster och utgifter och kom fram till att partiet, lågt räknat, hade ett årligt underskott på . Utan att säga det klart ut lämnar han läsaren med det bestämda intrycket att underskottet på ett eller annat sätt täckts av Moskva.25 Stämningarna återspeglades i SKP:s valresultat. Från vid val sjönk de till 6,3 1948 och 4,9 1950. För SKP:s del kom den ideologiska debatten under dessa år i hög grad att handla om att bekämpa oppositionen mot partiled- ningens nationella kommunism. Oppositionen var numerärt inte överväldigande men hade i borgarrådet i en skicklig och respekterad företrädare med många personliga sympa- tisörer.26 Den sovjetiska kampanjen mot titoismen gav honom vind i seglen och han kunde inhösta en viss framgång när partiledaren 24Paul , De fjärrstyrda, 1950, s. 3-7. 25Ibid, s. 11-17. ställning se rapporter från källa . Se även , Uppbrott från stalinismen. Till en socialism med mänskligt ansikte. 1973, s. 18 f. tog avstånd från vissa inslag i sina tidigare uttalanden. Men dessa gällde inte synen på den fredliga vägen. Mot vältaliga protester vidhöll partistyrelsen att marxismen inte utesluter att proletariatets maktövertagande kan ske utan inbördeskrig. När det kommunistiska manifestet talar om en våldsam omstörtning, så skall det, förklarade man, inte uppfattas bokstavligt; det väsentliga är att det rör sig om en stor och genomgripande förändring av ett samhälle. Denna fredliga linje präglade också partiprogram Vä- gen till socialismen som fastslog att [f]örändringar i vårt lands inre förhållanden måste ske i enlighet med folkets vilja och icke påtvingas genom ingripande utifrån. Den sociala frigörelsen måste vara de arbetandes eget verk. Där förklarades också att partiet, liksom hela svenska folket, vill en fredlig omdaning av samhället och kommer med kraft hävda folkets demokratiska rättigheter gentemot alla som motsätter sig dess vilja. Å andra sidan sade programmet att man måste räkna med att storfinansen kunde komma att med våld försöka återta makten. Den underförstådda meningen var uppenbarligen att det i ett sådant läge var legitimt att svara med våld. Jämfört med grundsatser var talet om den fredliga vägen nedtonat men partiet höll fast vid att den i princip var möjlig. Också när det gällde proletariatets diktatur företrädde en ortodox linje. Det gällde att inte vika från ett vältetablerat begrepp bara för att det vållade missförstånd. Man borde i stället undervisa om dess rätta innebörd. Linderot och vid- höll en mer pragmatisk hållning till detta pedagogiska problem. Deras resonemang följde närmast linjen: kallar vi vårt mål för pro- letariatets diktatur kommer vi aldrig att nå det. Vanliga människor förknippade begreppet med fascistisk diktatur eller någon annan form av terroristisk maktutövning mot folket. På båda dessa punkter lyckades skapa en intensiv debatt och partiledningen tvingades precisera sina ståndpunkter. Resultatet av debatten blev också mycket entydigt. I en avgörande omröstning vid kongress fick linje ingen röst förutom hans egen. Han reste sig, lämnade kongressen och partiet. Uppgörelsen med den ortodoxa marxism-leninism som företrädde innebar inte ett avståndstagande från den prole- tära internationalismen. Att SKP stod upp för länderna i syntes på det teoretiska planet i uttolkningarna av begreppet folk- demokrati, alltså den nya statsform som etablerats i . Uttolkningarna varierade något men vanligen sågs det som en vari- ant av proletariatets diktatur, och därmed som en ny, högre form av demokrati som folket skapat i sin kamp mot storfinansen. I den dagspolitiska debatten ställdes solidariteten med Sovjet- unionen på svåra prov under dessa år av militant antikommunism. SKP kom dock att hårdare än tidigare knyta sin propaganda till och dess satellitstater. Den kommunistiska pressen ägna- de stor uppmärksamhet åt SUKP och och framhöll Sovjet- unionen som det land som nått längst i social och ekonomisk ut- veckling och som den internationella kraft som starkast stödde proletariatets intressen. Också i partiets programdebatt fanns en mycket framträdande strävan att formulera sina ställningstaganden, även de som i grunden var nationella och självständiga, med hän- visning till marxism-leninismens klassiker. Tydligt framträdde detta i C. H. kommentar till programförslaget års partikongress, där han på punkt efter punkt visade att program- kommissionen vägletts av ekonomiska problem i Sovjetunionen.27 Till det som, utöver försvaret av och , bidrog till att isolera partiet var att det undvek entydiga deklarationer till försvar för den borgerliga demokratin. Visst kunde man deklarera att den betecknade ett framsteg och var värd att försvara men inte utan att tillägga att den mest var en formell fasad som dolde djupa brister och orättvisor. I en folkdemokrati däremot skulle de de- mokratiska rättigheterna försvaras, utbyggas och fördjupas så att tryckfriheten inte bara var en formell möjlighet att göra sin röst hörd utan också en realitet i levande livet. Demokratin måste ha ett innehåll av social och ekonomisk jämlikhet för att kunna förverkli- gas. Denna observans på skillnaden mellan form och innehåll var dock, som påpekat, inte konsekvent. På tal om den svenska demokratin framhöll partiet, fullt rimligt, att klasskill- naderna hindrar den politiska jämlikheten från att förverkligas. Den sovjetiska författningen framställdes däremot gärna som ett demokratiskt ideal utan någon upplysning om att i det fallet verkligheten hade än mindre med lagens bokstav att göra. Liksom följde SKP:s hållning till sin politiska omgivning en sorts folkfrontsstrategi. H. , Vår Tid nr 1/1953 s. 8. bete, framför allt med socialdemokrater. Men samarbetsinviterna riktade sig inte längre till partiets ledning utan till vanliga medlem- mar och kända vänstersocialdemokrater. låg ton- vikten helt på enhet underifrån, vilket bl.a. innebar enhetligt upp- trädande på första maj, undanskjutande av partiskiljande frågor i det fackliga arbetet och överhuvudtaget praktisk politik med in- riktning på konkreta reformer till arbetarklassens bästa. försökte man få kontakt med radikala element inom den socialdemokratiska ledningen. Mot SAP:s ledning och dess po- litik stegrades däremot kritiken. Partiet anklagades för att ha svikit de löften som givits i arbetarrörelsens efterkrigsprogram och för att ha retirerat för reaktionens tryck. Kritiken skruvades upp ytterliga- re valförlust. tog partistyrelsen initiativ till en ideologisk kampanj som bland annat förkunnade att SAP befann sig i ett tillstånd av ideologisk förruttnelse. 3.1.4Avstalinisering (1953 – 62) död följdes av en delvis orolig övergångsperiod innan en ny ledning med i spetsen hade etablerats i . Att kommunismens folkliga stöd var svagt visades ge- nom en rad strejker och demonstrationer runt om i . Re- gimen i DDR skakades av upproret i . Den politik som växte fram gav dock löften om en lugnare at- mosfär i stormaktspolitiken. Den nya ledningen i vinnlade sig om att tina upp de frusna relationerna med omvärlden och tog viktiga steg i den riktningen genom att utrymma 1955 och medverka till att en österrikisk stat med garanterad neutralitet kunde upprättas. kom meddelandet att skulle återlämna utanför . Dess- utom åkte Chrustjov till och bilade konflikten med . Därmed kom Kominform, som lett kampen mot Tito-fascismen, att bli överflödigt. Ett viktigt bidrag till en ny atmosfär i världspolitiken gavs av SUKP:s 20:e kongress . Den tog avstånd från Ko- minforms antagonistiska världsbild och uttalade sig i stället för fredlig samexistens mellan länder från de båda systemen. Sådana teser hade hävdats tidigare även om vikten av att undvika en militär konfrontation inte framhävts lika starkt. Hotet om en global kärn- vapenkatastrof fick sitt tydliga avtryck i den utrikespolitiska dokt- rinen. förklarades också att socialismen kunde nås längs olika vägar och uttalade SUKP officiellt att den fredliga vägen var möjlig. Men den stora sensationen vid kongressen ägde rum bakom lyckta dörrar och blev inte känd i västvärlden förrän . Det visade sig då att Chrustjov i ett hemligt tal gått till an- grepp mot personkulten under tid och avslöjat att hela be- folkningsgrupper utsatts för terror och att politiska motståndare drabbats av svåra förföljelser inklusive skenrättegångar och avrätt- ningar. Han visade också på allvarliga felsteg i den praktiska politik som förts under ledning. Chrustjovs avslöjanden var ett grundskott mot ställning som socialistiskt föregångsland och undergrävde den sovjetiska modellens ställning i kommunistblocket. reste breda befolkningsgrupper i och krav på långtgående förändringar i den politiska ledningen. I kunde ordningen återställas av den inhemska partiledningen, men i Ung- ern tappade partiet greppet om utvecklingen med följd att sovjetis- ka trupper ingrep. Med deras hjälp stoppades resningen och förhål- landena i kunde normaliseras. De nya signalerna från hade släppt loss separatistiska krafter som Chrustjov knappast räknat med och han sökte nu vägar att återupprätta ledande ställning i den kommunis- tiska världen. Lösningen blev en kommunistisk världskonferens som dels erkände att det fanns många vägar till socialismen, dels slog fast ledande roll. Men året därpå började konflikten med att växa för att snart vara det stora hotet mot dominans. Vid nästa konferens som hölls 1959 slöt visserligen 80 nationella kommunistpartier upp bakom paroller, men fanns inte på plats och dess vapendragare Alba- nien vägrade skriva under resolutionen. Också vid SUKP:s 22:a kongress 1960 var motsättningen till en huvudfråga och åter var det albanerna som utvecklade kritiken. Den handlade i hög grad om att de ideologiska riktlinjer som lanserats 1956 var ett svek mot klassiska marxist-leninistiska teser. och upp bakom Kominterns program bl.a. i fråga om vägen till socialis- men. Men kongressen förklarade att den demokratiska parlamenta- rismens väg var möjlig. upprepades formeln om SUKP:s ledande roll och solidariteten mellan de socialistiska broderpartier- na. Avstaliniseringens år var av fortsatt marginalisering i svensk politik. Väljarsympatierna fortsatte att sjunka för att vid kommunalval vara nere vid . Medlemstalet var vid kongress nere vid ca 25 000. Det innebar en halvering se- dan 1948. På det ideologiska planet var bilden mer splittrad. Förhandling- arna och resolutionerna vid den 20:e partikongressen kunde ge SKP en känsla av att vara föregångsmän. Där hade Chrustjov förklarat att den fredliga vägen till socialismen numera var möjlig och att ar- betarklassen kunde erövra en stabil majoritet i parlamentet och för- vandla det till ett redskap för den verkliga folkviljan, alltså teser som det svenska partiet mer eller mindre emfatiskt hävdat . Partiet bekräftade sitt ställningstagande genom att 1957 och 1961 ansluta sig till de deklarationer som antagits vid de två Mosk- vakongresserna. upprepades den vanliga reservationen att man inte kunde garantera att de reaktionära klasserna skulle ac- ceptera fattade beslut utan att gripa till våld. Men, förklarade . H. 1961, de svenska kommunisterna anser att det i Sve- rige existerar reella möjligheter att gå över till socialismen utan väpnat uppror och inbördeskrig.