sou · GQB337 · 2003-01-01 00:00:00 — Även sådana frågor skall enligt huvudregeln överlämnas till åklagare för prövning om förundersökning skall inledas eller inte. Ärendet behöver inte överlämnas, om polismyndigheten beslutar att inleda förundersökning. Beslut att lägga ned en sådan förundersökning skall fattas av åklagare. Inledande åtgärder hos polismyndigheten Av föreskrifter och allmänna råd framgår att en brottsanmälan alltid skall upprättas om en anmälan avser ett påstående om att en anställd inom polisen har begått ett brott. Detsamma gäller även utan anmälan om någon skadats till följd av verksamhet som har utövats av en anställd inom polisen eller under vistelse i polisarrest och skadan är allvarlig (2 kap. 1 § FAP 403-2). I anslutning till föreskriften anges att det är av största vikt att en polismyndighet uppmärksammar och fullgör skyldigheten att till åklagare lämna över ärenden i sådana fall där en person har fått en allvarlig skada antingen genom något som en anställd inom polisen har gjort i tjänsten eller under sin vistelse i arresten. 46 Viss rättslig reglering av betydelse för utredningsuppdraget anges att ärendet bör lämnas över till jouråklagare, om det inte är lämpligare att annan åklagare kontaktas.26 Anmälan skall möjligt tas upp av en polis i befälsställning som är eller fullgör arbetsuppgifter som lägst inspektör.27 Endast i undantagsfall får någon annan erfaren polisman ta upp anmälan. Vid anmälningsupptagningen skall det inte göras någon prövning av frågan om brott föreligger eller om det berättigade i anmälan. Den prövningen får endast göras av förundersökningsledaren, dvs. vid anmälningar mot polismän, en åklagare.28 När ett ärende överlämnas till åklagare skall samtliga handlingar som kan ha betydelse för prövningen av om förundersökning skall inledas bifogas.29 Av 5 kap. 2 § PF framgår att den myndighet där anmälan har gjorts eller där frågan om att inleda förundersökning har uppstått skall vidta de åtgärder som brådskar och som inte utan olägenhet kan skjutas upp. Detta följer redan av bestämmelserna i om primär- utredning. Innan förundersökning hunnit inledas får polisman med stöd av 23 kap. 3 § tredje stycket RB hålla förhör och vidta andra utred- ningsåtgärder som är av betydelse för utredningen.30 föreskriver att bevisningen skall säkras i samband med anmälningsupptagningen. Uppgifter skall antecknas bl.a. om eventuella vittnen. Även om bevisning skall säkras genom läkar- undersökning, skall anmälningsupptagaren i anmälan dokumentera synliga skador och de uppgifter om skador och smärtor som måls- äganden lämnat. Om målsäganden motsätter sig en läkarundersökning skall detta antecknas i anmälan. Vidare föreskrivs att åklagaren skall kontaktas om tvångsmedel kan komma att aktuali- 26I FAP 403-2, avsnitt 3.1, som beslutades och som gällde för polisingripandet mot gavs bl.a. följande allmänna råd: Kravet på omedelbarhet innebär att åklagaren skall kopplas in . En ordning som innebär att anmälan först överlämnas till länspolismästaren/länspolischefen innan åklagaren underrättas kan inte längre tillämpas. 272 kap. 2 § första stycket FAP 403-2. 282 kap. 2 § andra stycket FAP 403-2. 293 kap. 2 § FAP 403-2. 30Jfr 3 a § förundersökningskungörelsen (1947:948). Här föreskrivs att en polisman som ingriper mot brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan skall vidta de utredningsåtgärder som är möjliga, även om förundersökning inte hunnit inledas. Utredningen skall om möjligt färdigställas direkt på plats. Vidtagna åtgärder skall anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. Viss rättslig reglering av betydelse för utredningsuppdraget 47 seras, om en brottsplatsundersökning skall göras eller om bevisning i övrigt skall säkras.31 Om målsäganden eller den misstänkte vid gärningstillfället varit påverkad av något berusningsmedel skall detta anges i anmälan. Detsamma gäller om anmälaren är påverkad vid anmälningstillfället. Skall en läkarundersökning göras för att undersöka skador på en målsägande eller en misstänkt bör undersökningen enligt de allmänna råden utföras av en rättsläkare. Vid anmälningsupptagningen bör om möjligt ett förhörsvittne vara närvarande. När flera polismän är inblandade i ett ärende och skall redovisa en händelse (förutom genom anmälan och primärrapport), bör avrapporteringen göras av de berörda polismännen var för sig.32 Särskilda bestämmelser om förhör med polismän Enligt 5 kap. 3 § PF får förhör inte hållas av en polisman som tjänstgör vid samma polismyndighet som den som skall höras.33 Föreskriften gäller inte när det vid polismyndigheten finns en särskild enhet för handläggning av anmälningar mot polismän. Om inte undersökningsledaren av särskilda skäl bestämmer något annat, skall den som håller förhöret vara lägst kommissarie och ha högre tjänsteställning än den som hörs. Detta gäller emellertid inte när en polisman vid en särskild enhet för handläggning av anmälningar mot polismän utses att hålla förhör med en anställd vid en annan polis- myndighet. Länspolismästaren är skyldig att fortlöpande underrätta övriga ledamöter i polisstyrelsen om ärenden som avses i 5 kap. 1 § PF och om hur de ärenden som har överlämnats till åklagare har slut- behandlats.34 Polisstyrelsen får utse en eller flera av sina ledamöter eller en eller flera av de valda ledamöterna i en polisnämnd att särskilt 312 kap. 5 § FAP 403-2. Föreskriften om omedelbar kontakt med åklagare saknades i tidigare FAP 403-2, vilken gällde för polis- ingripandet mot . 322 kap. 6 § FAP 403-2. 33Undantag görs för förundersökningar som enligt 5 kap. 1 § PF får inledas av polismyndighet. 345 kap. 4 § PF. 48 Viss rättslig reglering av betydelse för utredningsuppdraget följa utredningarna i sådana ärenden eller en viss grupp av sådana ärenden. Genom förfarandet skall medborgarnas insyn i utredningen tillgodoses. Möjligheten för övriga ledamöter av polisstyrelsen att få följa förundersökning i vissa fall regleras i 7 a § förundersöknings- kungörelsen (1947:948). Bland annat bör förundersökningsledaren på begäran låta utsedd ledamot av polisstyrelsen få närvara vid förhör under förundersökning, där en polisman är misstänkt för brott som har samband med tjänsten. I de fall där åklagaren har beslutat att inte inleda förundersökning, att lägga ned en inledd förundersökning eller att inte väcka åtal återgår ärendet till polismyndigheten, som har att ta ställning till om det finns skäl att överlämna ärendet till eller Rikspolis- styrelsens personalansvarsnämnd.35 RMV är, enligt 1 § förordningen (1996:613) med instruktion för central förvaltningsmyndighet för rättspsyki- atrisk, rättskemisk, rättsmedicinsk och rättsgenetisk verksamhet i den utsträckning sådana frågor inte skall handläggas av någon annan statlig myndighet. RMV skall bl.a. särskilt svara för rättsmedicinska obduktioner och andra rättsmedicinska undersökningar. Verket får meddela föreskrifter om rättsmedicinska undersökningar. Landet är indelat i sex rättsläkardistrikt med rättsmedicinska avdelningar i , , , , och . Dessa samverkar nära med den rättskemiska avdelningen i . Rättsmedicinska obduktioner utförs vid samtliga avdel- ningar. Avdelningarna, som var fristående och som då benämndes , ingår som avdelningar inom RMV. Ansvaret för den enskilda undersökningen åvilar enligt verkets arbetsordning undersökningsläkaren. RMV beslutar om krav på särskild läkarkompetens för att utföra en sådan rättsmedicinsk undersökning som avses i lagen (1995:832) om obduk- tion m.m. och om var en rättsmedicinsk undersökning skall utföras. 35 Se 6 kap. 13 och 14 §§ PF. Viss rättslig reglering av betydelse för utredningsuppdraget 49 Enligt RMV:s interna regler skall normalt två rättsläkare vara när- varande vid en utvidgad rättsmedicinsk obduktion.36 Tillsyn över rättsmedicinsk verksamhet Hälso- och sjukvården och dess personal står enligt 6 kap. 1 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS) under tillsyn av . Med hälso- och sjukvård avses enligt 1 kap. 2 § LYHS bl.a. sådan verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763; HSL). Av 1 § HSL framgår att det med hälso- och sjukvård enligt den lagen avses åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvård hör även sjuk- transporter samt att ta hand om avlidna. Rättsläkarnas befattning med rättsmedicinska undersökningar är undantagen från tillsyn, eftersom denna verksamhet inte innefattas av den definition som ges av hälso- och sjukvård i HSL. Det finns inte heller något annat ordinärt organ som utövar en sådan tillsyn. Tillsynen över den rättsmedicinska verksamheten utövas således endast av JO och JK. råd för vissa rättsliga, sociala och medicinska frågor (Rättsliga rådet) är, enligt 1 § förordningen (1996:570) med instruktion för , central förvaltningsmyndighet för verksamhet som bl.a. rör socialtjänst, hälso- och sjukvård och annan medicinsk verksamhet i den utsträckning det inte är en uppgift för någon annan statlig myndighet att handlägga sådana ärenden. Av 8 § förordningen med instruktion för framgår att Rättsliga rådet ingår i organisation. Rättsliga rådet avger bl.a. utlåtande på begäran av domstol eller förvaltnings- myndighet. Detta gäller främst i rättsmedicinska och allmänmedicinska samt rättspsykiatriska och psykiatriska frågor. I rättsmedicinska ärenden avger rådet utlåtanden i frågor om samband mellan t.ex. våld och uppkommen skada eller dödsfall. kan överlåta på Rättsliga rådet att avgöra även andra ärenden än de särskilt uppräknade. Rättsliga rådet har inte några tillsynsfunktioner. 36 Jfr avsnitt 1, SOSFS 1997:26. 50 Viss rättslig reglering av betydelse för utredningsuppdraget Av Rättsliga rådets arbetsordning framgår att rådet har delvis olika sammansättning beroende på vilken ärendegrupp som handläggs. För de rättsmedicinska och allmänmedicinska ärendena är rådet samman- satt av ordförande och två läkare, varav en är föredragande, samt en lekman. I rättsmedicinska ärenden skall minst en av läkarna vara rättsläkare. I 13 § förordningen med instruktion för föreskrivs att ordföranden i rådet och ställföreträdare för denne skall ha erfarenhet som lagfaren domare. Detta gäller oavsett ärendeslag. utser ledamöterna i rådet. Ledamöterna förordnas , vanligen . I mer svårbedömda ärenden avseende bl.a. rättsmedicinska frågor sker beredning genom att rådet inhämtar yttrande av en expert, i regel någon person som är utsedd till vetenskapligt råd hos . 3.3.2Bestämmelser om rättsmedicinska undersökningar Obduktionslagen, som trädde i kraft , innehåller bestämmelser om obduktioner och vissa andra åtgärder med kroppen efter en avliden människa (1 §). Obduktionslagen trädde i kraft efter den första obduktionen av kropp. I avsnitt 4.5 redovisar vi de bestämmelser som gällde för en s.k. utvidgad rättsmedicinsk obduktion vid tiden för den första rättsmedicinska undersökningen. Med obduktion avses att kroppen efter en avliden öppnas och undersöks invändigt. Obduktionen kan vara klinisk37 eller rätts- medicinsk. En rättsmedicinsk obduktion skall också innefatta en yttre undersökning av kroppen (4 §). Vid obduktion får organ och annat material tas ut ur kroppen för undersökning, om det behövs för att syftet med obduktionen skall kunna tillgodoses (5 §). Med rättsmedicinsk undersökning avses i obduktionslagen rätts- medicinsk obduktion eller rättsmedicinsk likbesiktning.38 Under- 37En klinisk obduktion får utföras om obduktionen behövs för att fastställa dödsorsaken, vinna viktig kunskap om sjukdom som den avlidne haft eller om verkan av behandling som den avlidne gått igenom, eller undersöka förekomsten av skador eller sjukliga förändringar i den avlidnes kropp (6 § obduktionslagen). 38Med rättsmedicinsk likbesiktning avses en yttre undersökning av kroppen efter en avliden. Undersökningen kan innefatta blodprovstagning och andra mindre ingrepp (4 § andra stycket obduktionslagen). Viss rättslig reglering av betydelse för utredningsuppdraget 51 sökningen får göras i form av rättsmedicinsk obduktion om ändamålet inte kan tillgodoses genom rättsmedicinsk likbesiktning (12 §). RMV har infört den särskilda undersökningsformen utvidgad rättsmedicinsk obduktion. Enligt 13 § obduktionslagen får en rättsmedicinsk undersökning göras om undersökningen kan antas vara av betydelse för utredningen av ett dödsfall som inträffat under sådan omständigheter att det inte skäligen kan bortses från möjligheten att dödsfallet har samband med brott, eller det kan misstänkas ha förekommit fel eller försummelse inom hälso- och sjukvården. En rättsmedicinsk undersökning får genomföras, även om åtgärden strider mot den avlidnes eller de närståendes inställning (17 §). Beslut om rättsmedicinsk undersökning meddelas av polismyndig- het. Även domstol eller allmän åklagare får besluta om rättsmedicinsk undersökning om dödsfallet har inträffat under sådana omständigheter att det inte skäligen kan bortses från möjligheten att dödsfallet har samband med ett brott (18 §). Uppdragsgivande myndighet avgör i vilken form en rättsmedicinsk undersökning skall utföras. RMV har, med stöd av 3 § förordningen med instruktion för , meddelat föreskrifter angående rättsmedicinska undersökningar av avlidna.40 Dessa trädde i kraft , dvs. efter den första och andra rättsmedicinska undersökningen av kropp. Av föreskrifterna (avsnitt 1) framgår att syftet med en rätts- medicinsk undersökning i första hand är – förutom att fastställa dödsorsaken – att utreda onaturliga och misstänkt onaturliga dödsfall samt att därvid upptäcka, bekräfta eller utesluta brott. I uppgiften ingår att dokumentera och tolka andra medicinska fynd av betydelse för polisutredningen. Den särskilda undersökningsformen utvidgad rätts- medicinsk obduktion är främst avsedd för utredning av misstänkta brott men även för utredning av dödsfall i anslutning till myndighets- ingripanden. Undersökningsläkaren ansvarar för att kontakt vid behov tas med den uppdragsgivande myndigheten. Om undersökningsläkaren får kännedom om eller har anledning anta att det hos denna myndighet finns ytterligare handlingar eller uppgifter som kan vara av betydelse för undersökningen eller bedömningen, skall han uppmana myndig- heten att översända dessa. Undersökningsläkaren skall även kontakta den uppdragsgivande myndigheten när dess medverkan 39Se SOSFS 1997:26, avsnitt 1. Föreskriften redovisas i det följande. 52 Viss rättslig reglering av betydelse för utredningsuppdraget erfordras för att införskaffa ytterligare uppgifter om omständigheterna kring dödsfallet eller andra handlingar som är nödvändiga för undersökningen eller bedömningen, t.ex. patientjournaler.41 Av föreskrifterna (avsnitt 2.2) framgår vilka moment som skall ingå i en rättsmedicinsk obduktion. Den yttre undersökningen skall omfatta följande. N Besiktning av kläder, andra föremål och besudlingar när det finns anledning till detta. N Besiktning av hela hudytan, ögonens bindehinnor och alla kroppsöppningar med dokumentation av alla förändringar såsom likfenomen, skador och sjukliga förändringar liksom av spår som kan få betydelse som bevis. N Insnitt i hudförändringar vid behov. Den inre undersökningen skall omfatta följande. N Undersökning av skallen och hjärnan samt hals-, bröst-, buk- och bäckenorganen. N Provtagning för histopatologisk och rättskemisk undersökning m.m. med hänsyn till ärendets karaktär. Beträffande en utvidgad rättsmedicinsk obduktion anges i före- skrifterna (avsnitt 2.3.3) att erforderliga mjukdelspreparationer skall göras. Utöver den inre undersökningen enligt ovan genomförs enligt anvisningarna sådana undersökningar och provtagningar som behövs med beaktande av omständigheterna i ärendet. Såväl den inre som den yttre undersökningen skall innefatta en detaljerad kartläggning av even- tuella skador och sjukliga förändringar. Protokoll över undersökningen skall bl.a. innehålla en förteckning över den dokumentation, som finns tillgänglig i undersökningsärendet, och en kort sammanfattning av de anteckningar som gjorts i ärendet om upplysningar som lämnats muntligt såvida dessa trots anmodan inte dokumenterats skriftligt från uppgiftslämnarens sida (avsnitt 3 B). Protokollet skall vidare innehålla uppgifter om undersökningsfynd. Även normalfynd och avsaknad av skador skall dokumenteras, dock kortfattat (avsnitt 3 C). Av föreskrifterna (avsnitt 4) framgår slutligen att undersöknings- läkaren möjligt skall avge ett utlåtande över den rätts- medicinska undersökningen till den uppdragsgivande myndigheten. 41 Avsnitt 2.1 i föreskrifterna. Viss rättslig reglering av betydelse för utredningsuppdraget 53 utlåtandet sammanfattas och bedöms undersökningsfynden i relation till de omständigheter som framkommit under utredningen. Utlåtandet skall om möjligt ge svar på frågor om dödsorsak och dödssätt samt eventuella skadors uppkomsttid och uppkomstsätt samt andra frågor från den uppdragsgivande myndigheten. I allmänna råd om åtgärder vid dödsfall som kan ha orsakats av yttre påverkan m.m. (FAP 414-142) behandlas bl.a. frågor om rättsmedicinsk undersökning. Av avsnitt 5 i de allmänna råden framgår bl.a. att en rättsmedicinsk undersökning anses vara särskilt påkallad – förutom i fall av uppenbar eller misstänkt onaturlig död (brott, olyckor, självmord) – vid framskriden förruttnelse, när en missbrukare anträffas död eller när en person utan tidigare känd sjukdom anträffas död under oklara omständigheter och när någon avlider i samband med ett myndighets- ingripande. I samtliga fall bör en platsundersökning utföras av kriminaltekniker. I de allmänna råden anges vidare att polismyndigheten vid val av undersökningsform bör uppmärksamma att den mest kvalificerade undersökningsformen, utvidgad rättsmedicinsk obduktion, bör beslutas när dödsfallet har orsakats av brott eller när sådant inte kan uteslutas. Detsamma bör enligt råden gälla när någon avlider i samband med myndighetsingripande (avsnitt 6). Samtliga handlingar och uppgifter i polisutredningen, som inte uppenbart saknar intresse för den rättsmedicinska undersökningen, bör vidarebefordras till den rättsmedicinska avdelningen. Vid osäkerhet om vilket material som avses bör kontakt tas med ansvarig läkare vid avdelningen. Polisen bör också ansvara för att korrekta personuppgifter lämnas och för att den avlidne förs till platsen för undersökningen och åter, exempelvis till den ort där dödsfallet inträffade. Vid utvidgad rättsmedicinsk obduktion bör kriminaltekniker biträda vid förrättningen (avsnitt 6). I 4 kap. begravningslagen (1990:1144) finns bestämmelser om anmälan om dödsfall, dödsbevis, intyg om dödsorsaken m.m. Av 2 § nämnda kapitel framgår att vid dödsfall i skall bevis om 42 RPSFS 2000:14. Föreskrifterna trädde i kraft , då allmänna råd (FAP 414-1) i ämnet, beslutade , upphörde att gälla. 54 Viss rättslig reglering av betydelse för utredningsuppdraget dödsfallet (dödsbevis) och intyg om dödsorsaken utfärdas utan dröjs- mål. Beviset och intyget skall utfärdas av läkare. Dödsbeviset skall utan dröjsmål som regel lämnas till skatte- myndigheten i det län där den avlidne senast var folkbokförd.43 Om förhållandena vid dödsfallet är sådana att det finns skäl för en rättsmedicinsk obduktion skall dödsbeviset istället lämnas till polis- myndigheten.44 Dödsbeviset ligger bl.a. till grund för skatte- myndighetens intyg för gravsättning eller kremering. Dödsorsaksintyget skall innehålla läkarens uttalande i fråga om dödsorsaken och uppgift om de undersökningar som ligger till grund för uttalandet.45 Intyget skall sändas till från det att dödsbeviset utfärdades. Tidsgränsen får överskridas endast om det finns särskilda skäl. Efter en rättsmedicinsk undersökning svarar RMV för att dödsorsaksintyget utfärdas och sänds in till Socialstyrelsen.46 I föreskrifter och allmänna råd om vissa åtgärder inom hälso- och sjukvården vid dödsfall47 anges att det är viktigt att läkarens uttalande om dödsorsaken är välgrundat. Detta är, anförs det, av stor betydelse för dödsorsaksstatistiken och forskningen samt för planeringen av hälso- och sjukvården. Det är därför angeläget att läkaren sätter sig in i fallet ordentligt samt noga och omsorgsfullt utfärdar intyget. 434 kap. 3 § begravningslagen (1990:1144). 444 kap. 4 § begravningslagen. 4513 § begravningsförordningen (1990:1147). Den nuvarande lydelsen av 13 § begravningsförordningen trädde i kraft . 4616 § begravningsförordningen. 47SOSFS 1996:29 avsnitt 9.3. Författningen trädde i kraft som äldre föreskrifter och allmänna råd i ämnet (SOSFS 1991:79) upphörde att gälla. Huvudpunkter vid utredningens granskning 55 4Huvudpunkter vid utredningens granskning I detta kapitel redovisar vi huvudpunkterna i vår granskning. De avser fel eller brister som enligt vår bedömning har förekommit. Den sak som tilldragit sig störst intresse är naturligtvis själva polis- ingripandet mot och huruvida det därvid förekom övervåld liksom vilken dödsorsaken var. Frågan om brott förekom under detta händelseförlopp har utretts samt bedömts av åklagare och domstol. De domar som föreligger har vunnit laga kraft. Av domarna och i det sammanhanget förebringad utredning framgår att blev föremål för ett ingripande där mycket kraftigt våld tillgreps. För detta har de inblandade polismännen dömts till ansvar. Det har vidare framkommit att dödsorsaken inte kunnat fastställas. Vår granskning utgår från vad som sålunda har kunnat klarläggas rörande händelseförloppet, men detta är inte i sig föremål för vår bedömning och den finns alltså inte heller upptagen i det följande. Vi tar alltså inte ställning till de aktuella polismännens agerande under händelse- förloppet i vidare mån än vad som konstaterats av domstolarna. Vi gör heller ingen bedömning av dödsorsaken, eftersom detta skulle kunna innefatta omständigheter inom ramen för det händelseförlopp som omfattas av de avkunnade domarnas rättskraft. Inte heller i övrigt utgör detta kapitel en fullständig redovisning av allt som är värt att uppmärksamma i . Vi har lyft fram sådant som vi från det perspektiv vi haft att anlägga fäst störst vikt vid. En del felaktigheter som retts ut och påpekats i andra granskningar är inte redovisade av oss. Det gäller t.ex. en sådan sak som den i och för sig uppseendeväckande hanteringen av vissa av kvarlevor (halskotorna) som i den rättsmedicinska hanteringen helt enkelt slarvades bort, för att sedan återfinnas. Detta har särskilt granskats och kritiserats av JK. Vi har inte haft något ytterligare att tillägga i den specifika delen. Tyngdpunkten ligger fram till dess domarna mot de polismän som ingrep mot vann laga kraft (avsnitt 4.1-9). Därutöver har vi funnit skäl att uppmärksamma ytterligare en egen- 56 Huvudpunkter vid utredningens granskning domlighet i den rättsmedicinska hanteringen (avsnitt 4.10) och den kritik som riktats mot att RÅ inte tagit vederbörlig hänsyn till att utredningsmöjligheterna begränsats av regler om rättskraft m.m. (avsnitt 4.11). Varje huvudpunkt inleds med en redogörelse för de aktuella bak- grundsförhållandena, rättslig reglering etc. Vi redovisar därefter i före- kommande fall andra granskningar som gjorts och avslutar med utred- ningens bedömning. I förekommande fall behandlar vi även behovet av regeländringar. 4.1Polisens kunskaper om risker vid tvångsingripanden mot enskilda var inte tillfredsställande Det våld som utövades mot vid ingripandet har varit föremål för brottsutredning, åtal och dom. Vad som därvid utretts och prövats rättsligt är som nämnts inte föremål för granskning här. Däremot har vi funnit skäl att uppmärksamma det sätt på vilket omhändertogs i förhållande till polisens instruktioner och den kunskap som fanns om riskerna vid ingripanden av detta slag. Detta måste ta sin utgångspunkt i själva händelseförloppet. Vid ingripandet mot var denne påverkad av narkotika och alkohol. När polismännen skulle omhänderta honom uppstod handgemäng. gjorde motstånd mot polisens försök att gripa honom. berättade i tingsrätten att var våldsamt aggressiv och slog och sparkade .