sou · GQB374d1 · 2003-01-01 00:00:00 — En yrkesmässig verksamhet kännetecknas, vilket framgår av vad sagts, av självständighet, varaktighet och bakomliggande vinstsyfte, de s.k. rörelsekriterierna. En sådan verksamhet har i regel också viss omfattning. Självständighetskriteriet jämförs i avsnitt 2.3.4 med direktivets krav på självständighet enligt artikel 4.4, medan övriga kriterier analyseras i detta avsnitt. Till näringsverksamhet räknas alltid innehav av näringsfastighet, näringsbostadsrätter och avverkningsrätt till skog. av en näringsfastighet utgör i sig näringsverksamhet (RÅ 1994 not. Yrkesmässigheten är i dessa fall knuten till innehavet av fastigheten eller rättigheten. Till näringsverksamhet kan också räknas vissa slag av kapitalinkomster och realisationsvinster. Privat- bostadsfastigheter, privatbostadsrätter och andra privatbostäder kan däremot inte ingå i en näringsverksamhet (13 kap. 1 § andra stycket IL). Det förhållandet att innehav av näringsfastighet, närings- bostadsrätter och avverkningsrätt till skog alltid räknas till närings- verksamhet och till följd därav även utgör yrkesmässig verksamhet enligt 4 kap. 1 § första stycket 1 ML saknar direkt motsvarighet i direktivet och analyseras i avsnitt 2.3.5. Hänvisningen i 4 kap. 1 § 1 ML till 13 kap. IL innebär också att byggnadsrörelse, handel med fastigheter och tomtrörelse enligt bestämmelserna i 27 kap. IL är att betrakta som yrkesmässig verksamhet. Utredningen har inte sett över dessa bestämmelser särskilt av den anledningen att det inte torde medföra några problem att bedöma aktiviteterna i fråga i ett EG-perspektiv. Kriterierna varaktighet och omfattning Verksamheten skall bedrivas regelbundet och inte vara endast tillfällig. Detta framgår av förarbetena (prop. 1973:163 s. 62). I regelbundenheten ligger ett krav på viss varaktighet och om- fattning. Kravet på varaktighet avgränsar näringsverksamheten mot inkomstslaget kapital men kan även ha betydelse för avgränsningen mot inkomstslaget tjänst när det gäller tillfälliga uppdrag. Med intäkt av kapital avses löpande avkastning, vinster och andra in- täkter som härrör från egendom i den mån intäkten inte är att hänföra till näringsverksamhet (jfr 41 kap. IL). bil, husbil, husvagn, segelbåt etc. hänförs normalt till inkomst av kapital och inte till näringsverksamhet. Tillfälliga uppdrag eller transaktioner hänförs i normalfallet till inkomstslaget tjänst eller i vissa fall till inkomstslaget kapital. En mycket omfattande verksamhet kan anses yrkesmässigt be- driven även om verksamheten pågår . Om verksamheten bedrivs sätts kravet på omfatt- ning lägre. Det faktum att en person redan direkt eller indirekt via ett bolag bedriver yrkesmässig verksamhet kan i viss mån påverka bedömningen av annan likartad enskild verksamhet som han påbörjar. För att verksamheten skall vara yrkesmässig krävs normalt också att den riktar sig mot allmänheten och inte endast bedrivs för egen räkning, även om praxis på mervärdesskatteområdet varierar något. I rättsfallet RÅ 83 1:26 ansågs en samfällighetsförening med ändamål att tillgodose delägarfastigheternas behov av värme inte bedriva yrkesmässig verksamhet. I fallet RÅ 86 not. 675 blev det motsatt utgång när verksamheten bedrivs i aktiebolagsform. har i ett förhandsbesked funnit att yrkesmässig verksamhet föreligger enligt 4 kap. 1 § ML när en vägsamfällighetsförening upplåter vägen till utomstående. Regeringsrätten har i sitt avgörande av kommit fram till samma slut6. I de fall där verksamheten bedrevs i samfällighetsförening och inte i bolag, var fråga om samfällighets- föreningar enligt lagen (1973:1150) om förvaltning av samfällig- heter. En samfällighetsförening kan, till skillnad från en delägar- förvaltad samfällighet, förvärva rättigheter och ikläda sig skyldig- heter. En samfällighetsförening är således en juridisk person som kan vara skattesubjekt i mervärdesskattehänseende. Varaktighets- och omfattningskriterierna i ljuset av direktivets bestämmelser om ekonomisk aktivitet Även enligt direktivet krävs någon form av regelbundenhet för att aktiviteten skall anses som ekonomisk aktivitet enligt artikel 4.2. Ribban för varaktighet synes ligga något högre enligt ML. Detta är en följd av att avsikten med vissa transaktioner inte beaktas i lika hög grad enligt lagen som enligt direktivet (jämför RRK R 1977 1:15 och 1982 Aa 132 – inkomstskatt). Eftersom redan avsikten att 6 Domen var ej tillgänglig i fulltext per . utföra skattepliktiga transaktioner kan utgöra en ekonomisk akti- vitet, kan den som avser att utföra sådana transaktioner själv- ständigt vara en beskattningsbar person. En beskattningsbar person har rätt till avdrag för ingående skatt med de begränsningar som anges i artikel 17 och kan följaktligen även uttagsbeskattas. Mer- värdesskattesystemet kan således komma att tillämpas i ett tidigare skede enligt direktivet än enligt ML, som förutsätter att skatte- pliktig omsättning har skett i en yrkesmässig verksamhet (jfr 1 kap. 1 § första stycket 1 ML). När det gäller omfattningskriteriet är läget mera osäkert. Med tanke på att det med stöd av andra bestämmelser i direktivet (exempelvis artikel 24) finns möjlighet att undanta aktiviteter av mindre omfattning från mervärdesskattens tillämpningsområde eller i vart fall förenkla tillämpningen för sådana företag, finns anledning anta att ML:s krav på att verksamheten skall ha en viss omfattning saknar direkt motsvarighet i artikel 4. Även kravet på att verksamheten skall vara utåtriktad synes sakna motsvarighet i direktivets artikel 4. Det måste dock enligt gå att skilja på de två parterna i en transaktion (se t.ex. domen i mål C-23/98 J. Heerma, där fråga var om skatt skulle tas ut på en transaktion varigenom Heerma hyrde ut en av honom ägd fastighet till ett enligt nederländsk rätt bildat enskilt bolag, i vilket han var delägare). Det förhållandet att aktiviteten riktar sig till utomstående är emellertid en av flera omständigheter som kan beaktas vid avgörandet av huruvida utnyttjande av en materiell tillgång skall anses syfta till att fortlöpande vinna intäkter (jfr domen i mål C-230/94 ). I svensk praxis (RÅ 1987 not. 243 – inkomstskatt) som gällde uthyrning av lös egendom i form av båtar har framförallt beaktats i vilken utsträckning båtarna varit uthyrda till utomstående samt intäkternas storlek i för- hållande till kostnaderna, varvid verksamheten ansetts brista i vinstsyfte. Möjligen hade samma slutsats kunnat dras vid en tillämpning av EG-rätten men då hade syfte och resultat inte till- mätts avgörande betydelse. Enligt såväl direktivet som ML gäller att gränsdragning i dessa fall främst sker mot hobbyverksamhet och personliga levnadskostnader. Någon form av krav på att ekonomisk aktivitet skall vara utåtriktad kan möjligen utläsas av domen i mål C-155/94 , där aktiviteten (värdepappershandeln) var omfattande men bedömdes gå ut på att förvalta eget kapital. I svensk rätt har värdepappershandel för egen räkning, åtminstone när det gäller fysisk person som var delägare i handelsbolag, inte ansetts uppfylla rörelsekriterierna (RÅ 81 1:4 – inkomstskatt). När värdepappers- handeln har bedrivits i aktiebolag har Regeringsrätten kommit fram till motsatt slut. Detta motiverades med att verksamheten upp- fyllde rörelsekriterierna och inte framstod som förvaltning av ägarens förmögenhet (RÅ 88 ref. 45 I och II – inkomstskatt). I de senare fallen synes verksamhetens kortsiktighet och omsättnings- hastighet ha spelat en avgörande roll. Rättsfallen rör inkomst- beskattningen. Det är inte säkert att bedömningen blivit densamma om fråga varit om mervärdesbeskattning, eftersom det inte är förenligt med direktivets krav att tillämpa rörelsekriterierna olika beroende på dels vem som bedriver verksamheten, dels om- sättningens storlek. Kravet på att verksamheten skall vara utåtrik- tad synes dock vara mera långtgående enligt den svenska skatte- lagstiftningen. Med vinstsyfte avses näringsidkarens syfte att verksamheten skall ge honom ekonomiskt utbyte. Avsaknaden av vinstsyfte hindrar emellertid inte att näringsverksamhet anses föreligga. En förutsätt- ning för detta är dock att verksamheten bedrivs på kommersiell basis, dvs. avser tillhandahållande av varor eller tjänster på en inte alltför begränsad marknad. Kravet på vinstsyfte har i praxis satts tämligen lågt. Frågan huruvida vinstsyfte föreligger avgörs med hänsyn till objektiva, yttre karakteristika såsom verksamhetens art, omfatt- ning, tillgångar, lokaler, marknadsföring och utövarens behov av inkomsterna för sin försörjning. Det är den enskilde som skall visa att verksamheten bedrivs i vinstsyfte. Vilket mått av bevisning som krävs måste avgöras utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Normalt sett presumeras att vinstsyfte föreligger om verksamheten är av sådan karaktär att den typiskt sett brukar bedrivas i för- värvssyfte och är riktad mot allmänheten. Samma sak gäller när verksamheten har större intäkter än kostnader. Hänsyn tas även till företagets möjligheter att skaffa obeskattade reserver. Vinstsyftet utgör en avgränsning mot bl.a. hobbyverksamhet för fysiska personer och tillgodoseende av ideella och allmännyttiga ändamål för vissa juridiska personer t.ex. stiftelser. även medföra att vissa nystartade verksamheter inte bedöms vara yrkesmässiga. Utmärkande för hobbyverksamhet är att den utövas av hobby- idkaren själv på dennes fritid. Verksamheten kan kännetecknas av både varaktighet och självständighet men avsaknaden av direkt vinstsyfte medför att verksamheten inte uppfyller kraven på näringsverksamhet. Inkomsten blir därför beskattad i inkomst- slaget tjänst. För att verksamhet som typiskt sett bedrivs som hobbyverksamhet skall bedömas som yrkesmässig verksamhet, krävs sannolikt att vinstsyftet är tydligt manifesterat. Detsamma torde gälla för vissa företagsformer såsom enskild firma eller handelsbolag. Den omständigheten att en förlustbringande verk- samhet fortsätter år kan utgöra en presumtion för att det är fråga om hobbyverksamhet. Hobbyverksamhet anses endast i undantagsfall bedriven i former jämförliga med en till närings- verksamhet hänförlig rörelse enligt 4 kap. 1 § 2 ML. Det förhållandet att en yrkesutövare själv anser sig arbeta utan vinstmotiv saknar betydelse. Även tillhandahållanden till själv- kostnadspris kan medföra att en verksamhet bedöms som yrkes- mässig. Kravet på vinstsyfte har luckrats upp . Åtminstone i fråga om juridiska personers verksamhet gäller enligt praxis att avsaknaden av ett vinstsyfte inte behöver hindra att verksamheten betraktas som näringsverksamhet, förutsatt att den inte har en alltför begränsad omfattning. Det förhållandet att en verksamhet har bedrivits på självkostnadsbasis eller t.o.m. utan full kostnadstäckning, har således inte uteslutit att den skattemässigt behandlats som rörelse (RÅ 1998 ref. 10). I rättsfallet RÅ 1996 not. 168 fastställde regeringsrätten ett förhandsbesked avseende yrkesmässighet i en stiftelses verksamhet. Stiftelsen tillhandahöll administrativa tjänster åt ett antal andra organisationer. Något vinstsyfte utöver kostnadstäckning och självkostnad fanns inte, men verksamheten hade en betydande omfattning och bedrevs i konkurrens med andra näringsidkare. ansåg att stiftelsens verksamhet utgjorde näringsverksamhet och att den därför var yrkesmässig enligt ML (jfr RÅ 2001 ref. 34, där till- handahållande av gemensam kanslifunktion på grund av samarbets- avtal mellan tre fackförbund ansågs utgöra yrkesmässig verksam- het). I handledning för stiftelser och ideella föreningar räknas bingoverksamhet, lotteriförsäljning, offentliga danstillställningar, idrottstävlingar, serveringar och försäljningar upp som typfall av yrkesmässig verksamhet i ideella föreningar. Sådan yrkesmässig verksamhet som bedrivs av en allmännyttig ideell förening eller av ett trossamfund undantas emellertid ofta från beskattning på grund av bestämmelsen i 4 kap. 8 § ML. I många fall anses stiftelsers och icke allmännyttiga ideella för- eningars verksamhet sakna vinstsyfte och därför inte vara yrkes- mässig med mindre verksamheten kan anses bedriven under rörelseliknande former. Innan en skattepliktig näringsverksamhet har påbörjats före- ligger ingen förvärvskälla. Normalt anses verksamhetens varaktig- het klarlagd först i och med att verksamheten börjat medföra vinstgivande transaktioner. Eftersom det inte är ovanligt att en verksamhet uppvisar förlust i ett uppbyggnadsskede, kan emellertid även detta beaktas (se t.ex. rättsfallen RÅ 1960 ref. 36 – Kostnader avseende tillverkning av provexemplar av en gasturbin för att utröna uppfinningens värde i och för exploatering av denna ansågs inte utgöra rörelse, RÅ 1961 Fi 1760 – En trädgårdsodling som fortfarande befann sig i försöksskedet och som ännu inte renderat några intäkter befanns utgöra rörelse och underskottsavdrag med- gavs, RÅ 1973 Fi 161 – avskrivning medgavs på ett fartygskontrakt trots att verksamheten ännu inte givit intäkter. Fartyget var dock uthyrt från leveransdagen, RÅ 1985 Aa 190 –skrivbyråverksamhet). I rättsfallet RÅ 2002 not. 26 uttalar regeringsrätten att registrering till mervärdesskatt skall ses som en formell åtgärd som saknar betydelse för uppkomsten av skattskyldighet och redovisnings- skyldighet. Vinstsyftet i ljuset av direktivets bestämmelser om ekonomisk aktivitet ML:s krav på vinstsyfte står vid en första anblick i direkt strid med vad som sägs i artikel 4 om att den ekonomiska aktiviteten skall bedömas oberoende av syfte eller resultat. Bedömningen av om det är fråga om en ekonomisk aktivitet påverkas inte av att det ytterst finns ett icke ekonomiskt, exempelvis ideellt, syfte. I svensk praxis har man snarare beaktat intäkternas storlek i verksamheten än kostnadssidan. Den senare skulle möjligen på ett mer objektivt sätt visa avsikten att företa skattepliktiga transaktioner, som är avgörande för bedömningen enligt artikel 4. Det emellanåt uttalade kravet på att kostnaderna måste stå i proportion till intäkterna, har inte heller något stöd i artikel 4 (jämför t.ex. RÅ 1987 not. domarna i mål C-110/94 INZO och C-230/94 ). Andra omständigheter som beaktas vid bedömningen av huruvida vinstsyfte föreligger, är emellertid sådana som kan beaktas även enligt artikel 4. Exempel härpå är graden av engagemang, eventuella anställda och de för aktiviteten förvärvade tillgångarnas karaktär. Det bör understrykas att de grundläggande rättsprinciperna som regel utgör hinder för att tillmäta företagsform eller det för- hållandet att annan skattepliktig verksamhet redan bedrivs någon avgörande betydelse. Av senare svensk rättspraxis framgår att vinst- syftet i och för sig inte har tillmätts någon avgörande betydelse och att kravet härpå har tonats ned. Skillnader i förhållande till vad som gäller enligt direktivet syns särskilt i fråga om den skattemässiga behandlingen av hobbyverk- samhet, ideell verksamhet och nystartad verksamhet. Hobby- verksamhet torde betraktas som ekonomisk aktivitet i större omfattning än vad den betraktas som yrkesmässig verksamhet. Enligt direktivet kan småskalig hobbyverksamhet som utgör eko- nomisk aktivitet emellertid komma att undgå beskattning genom speciella regler och tröskelvärden för mindre företag i enlighet med artikel 24. När det gäller verksamhet vari tillhandahållanden sker mot självkostnadspris eller ideell verksamhet, för vilka vinstkriteriet inte alltid anses uppfyllt, görs ingen skillnad enligt artikel 4. I stället åtnjuter beskattningsbara personer som bedriver verksamhet, med ett enligt direktivets upphovsmän behjärtansvärt syfte, skatte- befrielse för en stor del av sina i och för sig beskattningsbara transaktioner till följd av reglerna i artikel 13.A. Tillhandahållanden av varor och tjänster till självkostnadspris medför typiskt sett risk för konkurrenssnedvridning i förhållande till kommersiella företag med liknande verksamhet. Sådan verksamhet torde trots avsaknad av vinstsyfte ändå kunna komma att betraktas som yrkesmässig verksamhet med tillämpning av bestämmelsen i 4 kap. 1 § 2 av- seende rörelseliknande former. I samband med bestämmelsens antagande talade departementschefen om lösningar som bättre tillgodoser kravet på konkurrens- och konsumtionsneutralitet i beskattningen (prop. 1973:163 s. 62). I praxis avseende bestäm- melsen nämns dock inte konkurrenshänsyn i någon större om- fattning. Härtill kommer att RSV synes förorda en restriktiv tillämpning av bestämmelsen. Till följd av kraven på vinstsyfte, varaktighet och omfattning blir verksamhet i ett uppbyggnadsskede inte alltid betraktad som yrkes- Något fall där nystartad verksamhet betraktats som yrkes- mässig med tillämpning av utvidgningsregeln i 4 kap. 1 § 2 ML finns inte i praxis. En förklaring till detta är att bestämmelsen kan tillämpas först när ersättningen för omsättning i verksamheten under beskattningsåret överstiger . Därtill kommer att verksamheten skall medföra skattskyldighet, dvs. omsätta varor och tjänster som medför skattskyldighet, för att avdragsrätt för ingående skatt skall föreligga enligt 8 kap. 3 § ML. Tidpunkten för när en verksamhet kan bli betraktad som yrkesmässig ligger följakt- ligen definitionsmässigt senare än vad som gäller för ekonomisk aktivitet enligt artikel 4. En direkt följd av denna skillnad mellan definitionen av beskatt- ningsbar person och yrkesmässig verksamhet gäller avdragsrätten. Enligt direktivet har avdragsrätten knutits till egenskapen av beskattningsbar person och en objektivt styrkt avsikt att företa beskattningsbara transaktioner. Motsvarande rätt inträder enligt ML i en yrkesmässig verksamhet när denna verksamhet medför skyldighet att betala skatt, dvs. omsätter varor och tjänster som medför skattskyldighet. Tidsperioden mellan det att en ekonomisk aktivitet uppstår och att en verksamhet som medför skattskyldig- het föreligger skiljer de båda systemen åt. har beskattningsbara personer rätt till avdrag för ingående skatt medan en i och för sig beskattningsbar person enligt ML är hänvisad till att ansöka om återbetalning av ingående skatt (jfr 10 kap. 9 § ML), vilket beviljas av skattemyndigheten vid särskilda skäl. I direktivets artikel 4 beskrivs vilka personer som kan bli skyldiga att betala mervärdesskatt. Självständighetskriteriet är ett avgörande rekvisit för att någon enligt artikel 4.1 skall kunna kvalificera sig som beskattningsbar person. Detta kriterium blir mycket viktigt för gränsdragningen mot annan aktivitet, i första hand tjänst. Kravet på att en beskattningsbar person skall agera självständigt utesluter att arbetstagare mervärdesbeskattas för de tjänster som de tillhandahåller sina arbetsgivare. Sålunda undantas anställda och övriga personer från skatten i den mån de är bundna av ett anställningsavtal eller av några andra rättsliga bindningar som skapar ett anställningsförhållande vad beträffar arbetsvillkor, lön och arbetsgivaransvar (artikel 4.4). har tagit ställning till före- komsten av andra rättsliga bindningar som skapar ett anställnings- förhållande. Dessa ställningstaganden avser nederländska publicus och utmätningsmän respektive spanska skatteuppbörds- män (se domarna i mål 235/85, Kommissionen mot p. 14–15 och C-202/90 Ayuntamiento de ). I det neder- ländska fallet konstaterade domstolen att publicus och utmätningsmännen inte var integrerade i den offentliga verksam- heten utan att de utförde sina aktiviteter på eget ansvar och på egen bekostnad. Vissa begränsningar för aktiviteterna förelåg dock enligt författning, bl.a. i fråga om arvodets storlek. Detta tillsammans med det faktum att de stod under disciplinär tillsyn av myndig- heterna ansågs inte utgöra tillräcklig grund för att betrakta dem som anställda. I det spanska fallet konstaterade domstolen att uppbördsmännen bedrev och organiserade sitt arbete självständigt med vissa begränsningar till följd av lag. Det förhållandet att upp- bördsmännen i sin yrkesutövning var bundna till den lokala myndigheten, som kunde ge dem instruktioner, att de stod under disciplinär tillsyn av myndigheten och att myndigheten kunde göras ansvarig för fel begångna av uppbördsmännen, kunde enligt domstolen inte vara avgörande för att bestämma deras rättsliga förhållande till myndigheten som annat än självständigt. Kriteriet självständighet används vid avgränsningen mot inkomst- slaget tjänst enligt IL. Vid denna bedömning har dock även de andra rörelsekriterierna viss betydelse. Alltsedan skattereformen utgör tjänst ett restinkomstslag i förhållande till näringsverk- samhet. En inkomst hänförs således till inkomstslaget tjänst bara om den inte hänförs till inkomstslaget näringsverksamhet (jfr prop. 1989/90:110 s. 305). har uttalat att den som innehar en F-skattsedel kan antas bedriva näringsverksamhet och i princip även får antas bedriva yrkesmässig verksamhet i ML:s mening (RSV:s Hand- ledning för mervärdesskatt 2002 s. 124). En F-skattsedel skall efter ansökan utfärdas för den som uppger sig bedriva eller ha för avsikt att bedriva näringsverksamhet här i landet såvida det inte finns skälig anledning att anta att näringsverksamhet varken bedrivs eller kommer att bedrivas (4 kap. 7 § SBL). F-skattsedeln underlättar således för uppdragsgivaren och är ett slags körkort för före- tagaren, vilket kan återkallas vid olika slags försummelser. Utfärdandet av F-skattsedeln är emellertid endast en preliminär bedömning som kan komma att ändras vid taxeringen. Närings- verksamhet kan naturligtvis bedrivas även av den som inte har F-skattsedel. Självständigheten bedöms bl.a. mot bakgrund av antalet arbets- givare/uppdragsgivare som den skattskyldige har, bundenheten till en uppdragsgivare, möjligheten att fritt välja tidpunkt och metod för uppgifternas fullgörande, förhållanden angående lokaler, ev. egna anställda, verktyg, material, risktaganden, ersättningsformer m.m.7 Hur verksamheten faktiskt har bedrivits har större betydelse än det förhållandet att vissa formella förutsättningar är uppfyllda såsom registrering, anbud, fakturor och momsbeteckning. Bedömningen får göras med ledning av praxis eftersom lagtexten inte ger någon närmare vägledning. Viss försiktighet är emellertid påkallad vid beaktande av annat än mervärdesskattepraxis. Departementschefen uttalade sålunda i prop.1973:163 s. 63 att man bör bortse från hur verksamheten bedöms i andra sammanhang, t.ex. med avseende på arbetsgivaravgift eller ATP. I vart fall torde detta gälla vid bedömningen av om verksamheten bedrivs i former som är jämförliga med till näringsverksamhet hänförlig rörelse (jämför t.ex. utgången i RÅ 1987 ref. 163 – arbetsgivaravgifter, där intäkt avseende försäljning av Tupperware-produkter ansågs utgöra inkomst av anställning, med RÅ 1992 ref. 62 – mervärdesskatt, där något anställnings- eller uppdragsförhållande inte ansågs föreligga mellan bolaget och jultidningsförsäljande barn. Se även RÅ84 1:59 – mervärdesskatt, där avdragsrätten avseende underentreprenörs tjänster bedömdes med hänsyn till de grundläggande principerna för mervärdesskatt. Detta trots att underentreprenören i vissa andra rättsliga sammanhang skulle ha ansetts som en hos bolaget anställd arbetstagare och således inte som näringsidkare). I praxis har i vissa fall stor vikt lagts vid att registrering till mervärdesskatt har skett (RÅ84 1:59). Jordbrukare, skogsarbetare eller annan person som utför skogsarbete åt annan genom i huvudsak egen arbetsinsats och med användande av endast enklare utrustning anses i regel inte bedriva 7 Se RSV:s Handledning för mervärdesskatt 2002 s. 124 f och bilaga 2 samt RSV:s Rapport 1998:4 F-skatt åt flera, avsnitt 4 och bilaga 2–3. yrkesmässig verksamhet i mervärdesskattehänseende. Regerings- rätten har fastställt ett förhandsbesked angående inkomstskatt i vilket skatterättsnämnden fann att verksamhet som avbytare inom jordbruket skall anses som näringsverksamhet. Det förhållande att den på jordbruksfastigheten installerade utrustningen därvid an- vänts har ansetts ligga i sakens natur (RÅ 2001 ref. 25).