sou · GQB387d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Den viktigaste uppgiften för den militära säkerhetstjänsten i fred var att söka förhindra att underrättelser kunde inhämtas om försva- ret i en sådan utsträckning att detta fick svårt att genomföra sina uppgifter. Det gällde att genom studier och bearbetningar försöka fastställa dels vilka delar av försvaret som var viktigast att skydda, dels mot vilka delar av försvaret främmande underrättelseverksam- het riktades. Detta arbete skedde i fredstid genom ett nära samar- bete mellan statspolisorganisationen och inrikesavdelningen.2 En efter hand allt viktigare uppgift var att bereda skydd för från utlan- det inköpt materiel av känslig natur, så att den inte kom till andra makters kännedom.3 Det ålåg vidare den militära säkerhetstjänsten att söka förhindra att det inom riket bedrevs underrättelsetjänst från en främmande makt mot en annan. Den svenska neutralitets- politiken kunde annars sättas i fara.4 Personer som i sin tjänst el- ler som värnpliktiga eller till följd av uppdrag kom i beröring med försvarshemligheter kontrollerades för att förhindra infiltration el- ler eljest anlitande av icke pålitliga personer. Tekniska skyddsan- ordningar och bevakning skulle förhindra åtkomst av hemliga upp- gifter. Icke minst betydelsefullt var att genom utbildning och kon- troller skapa ett säkerhetsmedvetande bland försvarets personal och de värnpliktiga. 1Till grund för detta avsnitt ligger, förutom de källor som särskilt anges i följande noter, uppgifter som lämnats till kommissionen av bl.a. följande personer: , , , , , och . 2Bilaga H 4 till Fst:s anslagsäskande för /59, KrA 3Bilaga H 4 till Fst:s anslagsäskande för /59, KrA, PM av görelse för undtjänst inför Statsministern 5.12.1963, fogad till PM 7.12.1963, KrA 4Bilaga H 4 till Fst:s anslagsäskande för /59, KrA uppmärksammades ytterligare en upp- gift för säkerhetstjänsten, nämligen den s.k. larmklockefunktionen. Förvarningstiden för en eventuell konflikt var av avgörande bety- delse för krigsmakten och totalförsvaret i övrigt. Genom säkerhets- tjänsternas förmåga att eventuellt uppfatta skiftningar i atmosfä- ren inom underrättelsekretsarna, som kan betyda att en konflikt är under uppsegling kunde de bidra till att ge stats- och militärled- ning en klar uppfattning om ändringar i den politiska temperatu- ren.5 Någon mer systematisk inhämtning av säkerhetsunderrättelser fö- rekom endast i mycket begränsad utsträckning fram till omkring . Det gällde såväl vid försvarsstabens inrikesavdelning som på regional och lokal nivå. Vid inrikesavdelningen skedde inhämtning- en i stor utsträckning genom studium av öppna källor, såsom tid- ningar och tidskrifter och böcker skrivna t.ex. av avhoppade öst- statsagenter. Man hade även agenter verksamma inom olika miljöer av intresse från säkerhetssynpunkt. kunde en befatt- ningshavare vid inrikesavdelningen skugga en misstänkt person el- ler bevista ett offentligt möte med någon organisation för vilken man hyste intresse.6 Den mest arbetskrävande uppgiften var emellertid att hantera den mycket omfattande ström av rapporter om (misstänkt) säker- hetshotande verksamhet som inflöt från olika håll. Det förekom rapportering inom försvarsväsendet: från försvarsstabens underrät- 5PM ang. önskvärda uppgifter (informationer) för Fst/In verksamhet, , HK 18, . Jfr även PM ang indikationer på förestående anfall mot vårt land, upprättad vid Fst/In där bland tänkta indikationer över ett förestående krigsutbrott nämns infiltration av kommunister eller kryptokommunister i viktiga samhällsfunktioner eller i facket. , Ö IV, vol. 6Exempelvis tilldrog sig den nordiska fredskonferensen i detaljens in- tresse. Däri deltog nämligen ledande opinionsbildare för den tredje ståndpunkten som uppfattades kunna bli farliga medlöpare till i ett skärpt läge. En befattnings- havare har uppgett att han spanade på pacifistiska rörelser som AMSA och SFSF. Se även PM från av AMSA anordnat opinionsmöte i kärnvapenfrågan , Ö IV, vol. 16, och KU 20/08, , ang. i och pingstmarschen med fotogra- fier över identifierade deltagare, , vol. telseavdelning7 och T-kontoret, från förband och regionala staber, från andra statliga totalförsvarsmyndigheter8 och mot slutet av pe- rioden från grupp B. Även civila myndigheter som t.ex. utrikesde- partementet,9 stats- , kriminal10- och passpolisen11 och statens ut- hörde till rapportörerna. Också genom sam- arbete med utländska underrättelsetjänster fick inrikesavdelningen in underrättelser. Det inkom även rapporter från allmänheten av växlande värde.12 Rapporteringen avsåg i huvudsak uppgifter om utländsk under- rättelsetjänst och om utländska medborgare som av olika skäl vis- tades i , som t.ex. ambassadpersonal, affärsmän eller flyk- tingar, vilka kunde misstänkas bedriva underrättelseverksamhet för främmande makts räkning. Men rapporteringen innefattade även i icke obetydlig omfattning uppgifter om svensk och utländsk kom- munism, internationella front- och täckorganisationer och svenska (misstänkta) kommunister. I sistnämnda fall kunde det ibland röra sig om personer i säkerhetskänsliga befattningar eller personer som haft kontakt med misstänkta företrädare för utländska underrättel- setjänster eller som på annat sätt tilldragit sig intresse.13 Stundom skrivelser ang. kommunistiskt spionage i hela världen, H 191/1947, C II vol. 18B, och ang. de svenska radioutsändningarna från , 462/1953, C II, vol. 17, , samt Fst/In, 13.11.1951, H 781, HP 1462, , RA 8Exvis följdes de demonstrationer som anordnades av Kampanjen mot ett svenskt atomva- pen åren 1961 (Ursviksmarschen) och 1963 (pingstmarschen) av observatörer från Militär- psykologiska Institutet (MPI), se KU 59/03, 25.9.1965, Redogörelse för pingstmarschen, resp. KU 59/04, 11.12.1963, Rapport ang. Ursviksmarschen, båda i Ö IV, vol. Förklaringen till att MPI lät sig engageras i dessa sammanhang skall ha varit att det inom ramen för dess uppgift att studera mass- och gruppsykologiska problem av relevans för krigsmaktens förband och deras möjligheter att genomföra operationer var av intresse att observera människors motiv för och reaktioner under demonstrationer, upplopp o.dyl. Se även : Övrig illegal verksamhet, 1999, s. 143-155 och : Den far- liga fredsrörelsen, (SOU 2002:90) s. 137 ff. skrivelser ang. svenskt kommunistbesök i , 695/1949, C II, vol. 16, och ang. kommunisters fredskampanjer, 419/1951, C II, vol. 17, och Begäran till rumänska utrikesministeriet om visum för svensk medborgare, ink. Fst/In 25.6.1956, 570, Ö III, vol. rapport från om en anmälan från sekundche- fen I 1 om att en furir bedrivit nazistisk propaganda, 22.6.1946, 82, F VIII c, vol. Ang. resande från , ink. Fst/In , 680, Ö III vol. brev ang. en avhoppad svensk kommunist som sökt arbete vid en högertidning, , Ö III, vol. rapporter 17.11.1945, Ed H 459, F X f, vol. 25, ang. en kvinna som var känd som kommunist och i vars våning det ofta förekom sammankomster, i vilka utlänningar brukade delta, 29.4.1948, 1 H 462, F X a, vol. 13, med uppgifter om tre kommunister, bl.a. en med polismans befogenhet och försedd med skjutvapen i järnvägens säkerhetstjänst, 23.7.1951, H 570, F VIII e, vol. 37, ang. en linjearbetare vid Stockholms kustartilleriförsvar som brukade besöka interna kommunistiska möten hos en stationskarl där det talats om penningbelopp på , om sak eller saker, som man ansett riskabla att transportera på järnväg, om kor- respondens med ryska legationen och – möjligen – om radiosändare, , H 98, F X avsåg rapporterna personer som undergått partiutbildning i Sovjet- unionen eller eller som deltagit i svenska eller utländs- ka kongresser och konferenser med kommunistisk anknytning.14 I ett mindre antal fall avsåg uppgiften endast att en person var eller misstänktes vara kommunist.15 Särskilt grupp B:s rapportering in- nehöll sistnämnda typ av uppgifter. Det var främst en uppgift för Ed/detalj I att handlägga dessa rapporter. Inkommet material sorterades på sakområde och/eller källa.16 Namn på organisationer och personer registrerades i stor omfattning (se nedan). Därutöver skedde emellertid inte någon egentlig bearbetning av materialet vid inrikesavdelningen, i vart fall inte förrän . Härtill var resurserna alltför begränsade. I stället delgavs rapporterna statspolisen, som hade bättre resurser för bearbetning och analys. Rapporteringen till inrikesavdelningen om säkerhetshotande verk- samhet från förband och staber var länge av begränsad omfatt- ning.17 En förklaring härtill har uppgetts vara att förbandens säker- hetsofficerare i huvudsak skall ha rapporterat direkt till statspoli- sens lokala representanter. b, vol. 10, ang. en underinspektör vid SJ som varit mötestalare för kommunisterna i och som lär ägna sina semestrar åt omfattande resor i i och för uppgifts- insamling beträffande busslinjer och andra kommunikationer. och KU 14/352, 16.10.1963, Ö IV, vol. 209, om tulltjänstemän med kommunistiska sympatier, , F VIII b, vol. 3, ang. SKP:s 14. kongress i 15- , och 24.1.1951, H 49, F VIII b, vol. 4, om ledande svenska kommunisters resor i öststater , rapporter 29.9.1959, 1026, Ö III, vol. 47, om svenska deltagare i Ös- tersjöveckan, och 23.11.1959, 1247, Ö III, vol. 48, ang. världsungdomsfestival i 26.7- , KU 50/255, Ö III, vol. 17, om konferens i 19- 20.5.1962, och KU 50/116, Ö IV, vol. 33, med sammanställning ang. DU:s jubileumskon- gress i 12-15.4.1963, 15Se t.ex. rapporter ink. 21.12.1951, H 911, F X a, vol. 13, med uppgifter om sex i bosatta prenumeranter på Ny Dag, 27.8.1952, H 458, F X c, vol. 18, ang. kommunis- tiska arbetare anställda vid i , och , KU 14/213, Ö IV, vol. 209, ang. en populär orkester vars ledare och dennes bror var kända för att hysa kom- munistiska åsikter och sannolikt var organiserade. De tar gärna engagemang på allmänna marknaden hos andra organisationer och kan ur denna verksamhet samla en del uppgifter av värde för KP., 16KU står i detta sammanhang för Källa underrättelser. 17Se t.ex. skrivelser ang. kommunister vid FortF , 390/1952, och ang. organisation av matstrejker, 237/1954, båda i C II, vol. Jfr även MSU betänkande, del 2, 21.4.1964, H 70, s. 65 f, F I, vol. Överbefälhavaren utfärdade en order till de högre regio- nala staberna om rapportering av säkerhetsläget.18 I denna framhölls att en regelbunden och fullständig rapportering från regionalt håll var en förutsättning för en kontinuerlig uppföljning av säkerhetslä- get. Underlaget för rapporteringen skulle erhållas främst genom rapporter från de lokala säkerhetsofficerarna, genom samverkan med statspolisens särskilda verksamhet och genom studier av lo- kalpressen. Rapporteringen avseende säkerhetsunderrättelsetjänst skulle avse anmärkningsvärda förhållanden beträffande personer, bl.a. militär och civilanställd personal och ytterlighetsparti- medlemmar eller medlöpare, och misstänkt verksamhet, exempel- vis anmärkningsvärda kontakter, möten eller resor. På säkerhets- skyddssidan skulle rapporteras bl.a. om överträdelser av sekretess- bestämmelser och vapenstölder och händelser av sabotageliknande karaktär inom industrin. Under rubriken propa- ganda och disciplinupplösande tendenser skulle rapporteras om militära personers deltagande i ytterlighetspartiernas verksamhet eller möten, sammankomster och verksamhet med försvarsfientlig inriktning (t.ex. anti-kärnvapenpropaganda och agitation för va- penvägran) i närheten av eller i anslutning till militära förband, verksamhet bland svenska avläggare till front- och täckorganisatio- ner, kollektiva yttringar vid förband med disciplinupplösande ten- dens, propagandalitteratur (tidningar, broschyrer, flygblad m.m.) som sänts till förband eller enskilda vid förband samt annan propa- ganda eller agitation mot krigsmakten. I de kort därpå utfärdade anvisningarna till ordern framhölls bl.a. att rapporteringen gällde endast förhållanden inom krigsmakten, varmed dock även avsågs sådant som utifrån direkt berörde den- samma, och att orienteringsskyldighet inte åvilade den civila statli- ga sektorn. Den militära sidan fick därför inte begära in uppgifter från denna sektor i fråga om sådan verksamhet.19 Ett annat utslag av det ökade intresset för en aktiv säkerhetsun- derrättelsetjänst var att hemvärnsmän utbil- dades och övades i sådana uppgifter och ålades att rapportera om misstänkta fall av spioneri och sabotage.20 I sammanhanget bör även nämnas den handbok i säkerhetstjänst, Maskerad front, som ÖB gav ut . I populär form skildra- des där den säkerhetshotande verksamheten och vilka skyddsåtgär- 18Fst/In 15.11.1962, H 9010-1, HSC 251/62, . Jfr även Underrättelseplan s. 11, KU 19/73, 10.9.1962, Ö IV, vol. 19Fst/In 19.12.1962, H 9010-1, HSC 251/62, 20Fst/In , H 9010-5, HSC 118/65; der som denna bemöttes med. Boken syftade till att sprida kunskap om säkerhetstjänsten bland försvarets personal, inbegripet de värn- pliktiga. Härigenom ville man öka säkerhetsmedvetandet och bl.a. stimulera till rapportering av misstänkta säkerhetshot. Förtroliga meddelare och agenter Inrikesavdelningen hade ett antal stadigvarande eller förtroliga meddelare och agenter. Med förtrolig meddelare avsågs en person som på eget initiativ i förtroende tillhandahöll informationer av sä- kerhetsnatur eller efter uppdrag av säkerhetsorgan i förtrolig ord- ning gjorde iakttagelser om säkerhetsförhållanden. En agent var en person som på uppdrag av inrikesavdelningen var aktivt verksam för att i hemlighet införskaffa av säkerhetsunderrättelsetjänsten önskade informationer.21 Som förtroliga meddelare torde ha betecknats t.ex. personer knutna till statliga myndigheter och verk, som t.ex. Vapenfrinämn- den och , lärare och studerande vid universitet,22 och de fackföreningsmän som kom att anlitas av grupp B. Dit torde även ha räknats en del av de personer som rapporterade från t.ex. baltiska och polska exilkretsar,23 kretsar som de själva tillhörde, lik- som från vänskapsföreningar, t.ex. Förbundet - Sovjetunio- nen, till vilka de anslutit sig av intresse för förbundets officiellt an- givna ändamål. Till kategorin agenter torde vara att hänföra sådana personer som på eget eller inrikesavdelningens initiativ gick in i flyktingföreningar med speciella syften eller i vänskapsföreningar och motsvarande i avsikt att där inhämta uppgifter av intresse för säkerhetstjänsterna. Skillnaden mellan dessa båda kategorier med- delare förefaller inte knivskarp och torde i detta sammanhang sakna praktisk betydelse. Anledningen till att inrikesavdelningen hade kontakter med meddelare utanför den militära sfären har uppgetts vara att många sådana personer av skilda skäl inte ville ha kontakt med polisen. Det kunde röra sig om en allmän misstro mot polisen eller i vart fall dess möjligheter att skydda källan.24 Den agent som uppgetts ha bedömts som mest betydelsefull be- tecknades bl.a. som . Han skall ha varit den ende som in- rikesavdelningen infiltrerade i en svensk organisation, nämligen 21MSU betänkande, del 1, 28.2.1964, H 60, s. 41 f, F I, vol. Fst/In 26.8.1964, H 9010-2, F I, vol. : Bilder ur ett liv, s. 397 och Fst/In 26.8.1964, H 9010-2, FI, vol. 24Det har som uppgetts att polisens uppgiftslämnare föraktfullt benämndes tjallare. Denna organisation hade många intellektuella medlemmar, vilka ansågs ha möjlighet att vid ett eventuellt kommunistiskt maktövertagande ställa till mer skada än vanliga kommunister och därför betraktades som särskilt far- liga. rapporterade denne meddelare flitigt dels från förbundets aktiviteter, dels om sina privata kontakter med några svenska kommunister. rapportering kännetecknas av en stor detaljrikedom, ofta rörande förhållanden av intim personlig karaktär. Han betraktades dock som absolut saklig. Det har upp- getts att inrikesavdelningen ville undvika att stöta sig med Es- björn, varför denne inte uppmanades att ändra formerna för sin rapportering. Man fick ta skvallret på köpet. fick betalt för sina tjänster, kanske per rapport. var dock ingalunda ensam om att ingående rapportera från vänskapsföreningar. Åtskilliga rapporter om sådana förening- ars verksamhet återfinns i de militära arkiven, t.ex. från kongresser, styrelsesammanträden och fester.25 Andra uppgiftslämnare, ofta av mer tillfällig karaktär, kunde lämna uppgifter om t.ex. personer kända för sin kommunistiska inställning.26 Det har uppgetts att inrikesavdelningen även hade enstaka kon- taktmän ute på fältet, vars uppgift skall ha varit att förhindra sabo- tage. Däremot skall man inte före tillkomsten av grupp B ha haft några kontaktmän på arbetsplatserna. Det skall emellertid ha fun- nits planer på att bygga upp ett sådant nät. Ett försök att lokalt förverkliga dessa planer misslyckades. Under hela den aktuella perioden förekom ett mycket livligt sam- arbete mellan inrikesavdelningen och statspolisen. Som nämnts be- arbetade inrikesavdelningen inte de rapporter som kom in utan vidarebefordrade i stor utsträckning innehållet i dessa till polisen, dock utan att avslöja sina källors identitet.27 kunde emellertid inrikesavdelningen bidra med bearbet- ningar av uppgifter om front- och täckorganisationerna, en arbets- rapporter från Förbundet - III. förbundskongress i 5-6.3.1955, inkomna till Fst/In , 240, och , 282, Ö III, vol. 9, från Svensk-tjeckiska föreningens styrelsesammanträde 14.10.1954, H 739, F VIII g, vol. 3, och från Förbundets - vårfest på i 10.6.1953, 23.6.1953, H 476, F VIII g, vol. Jfr även Ö III, vol. rapport inkommen till Fst/In , 573, serie Ö III, vol. 27Se serien 5:21, uppgift som statspolisen skall ha saknat resurser för.28 Statspolisen å sin sida var kanske den volymmässigt främste rapportören till in- rikesavdelningen.29 Det förekom också kontinuerligt möten mellan statspolisen och inrikesavdelningen, varvid man ömsesidigt infor- merade varandra om läget, främst rörande spionerifall och miss- tänkta sabotage. Trots de täta kontakterna fungerade samarbetet mellan statspoli- sen och inrikesavdelningen inte tillfredsställande. Statspolis- intendenten skall ha misstrott militärer. Särskilt var förhållandet mycket ansträngt. misstänkte de militära kollegerna för lösmynthet gentemot pressen och utländska samarbetspartner.30 En ytterligare förklaring synes ha varit kompe- tenskonflikter om vilken organisation som skulle svara för under- rättelseinhämtning31 och samarbetet med de utländska tjänsterna. litade inte på inrikesavdelningens förmåga härvidlag.32 Å andra sidan var man inom inrikesavdelningen missnöjd med att statspolisen var snål med att lämna ut uppgifter och att den visade ett bristande intresse för försvarsfientlig verksamhet. tycks samarbetet ha fungerat bättre för att sedan åter försämras.33 tillställde chefen för inrikesavdelningen statspolisen en PM i vilken han tog upp vilken information som avdelningen borde 28Troligen avses den sammanställning över front- och täckorganisationer som upprättats inom Fst/In och som tillställts bl.a. statspolisen, 25.5.1962, H 8100-5, KU 19/40, Ö IV, vol. rapporter ang. försök att vid P 2 i skapa en svensk-socialistisk grupp, , F VIII a, vol. 6, ang. , 24.4.1956, Ö III, vol. 50, ang. bil- dandet av AMSA, , 876, Ö III, vol. 47, ang. internationell kommunistisk utbild- ning, KU 50/45, 10.1.1962, Ö IV, vol. 30Nils Swedlunds anteckningar 27.6.1951 och 21.10.1951, KrA, anteckningar 21.3.1951 och 9.10.1958, KrA ÖB-order om rapportering av säkerhetsläget väckte reaktion på polisiärt håll och det är sannolikt att anvisningarna till densamma med betonandet av att rapporteringen skulle avse förhållanden inom krigsmakten var en följd härav; jfr HSC 251/62 där på omsla- get antecknat: 1.XII.62 överläggning med överste . Ärendet skulle avvecklas. 32Thede Palms anteckningar , och 7.11.1952. Ur anteckningen den citeras: Jag var hos och fick där ett nytt intryck av hur oerhört skeptisk han blivit mot Inrikesavdelningen, mot och mest av allt mot Palmstier- nas sätt att sköta förbindelserna med utlänningarna. Han antydde att detta gått ut över ut- länningar i , och han använde mycket starka ord, när han talade om vad som lämnats ut till särskilt amerikaner och fransmän. 33Thede Palms anteckningar 23.9.1960, anteckningar 23.12.1959. I Gö- ranssons PM vid överlämnandet 30.9.1961 antecknas: Grudemark har famlat efter för mycket. Tillsagd att vi måste hålla oss inom krigsmakten. Vissa svårigheter med statspolisin- tendenten, som ansett att Grudemark (och särskilt ) gått in på polisens område. Torde nu vara uppklarat av men problemen kan återkomma. ha tillgång till.34 Han menade att den generalorder angiv- na uppgiften för den militära säkerhetstjänsten, nämligen att inom försvarsväsendet åstadkomma skydd mot spioneri, sabotage och an- nan skadegörelse ävensom mot landsskadlig propaganda och lands- skadlig verksamhet i övrigt var alltför inskränkt. Avgörande för om en företeelse skulle hänföras till den militära säkerhetstjänstens in- formationsområde borde i stället vara det mål som företeelsen rik- tade sig mot eller det syfte som låg bakom. För att rätt kunna full- göra sina uppgifter var inrikesavdelningen därför beroende av upp- gifter om personer, metoder, materiel och verksamhet med an- knytning till säkerhetshotande verksamhet, även i fall då uppgifter- na inte hade någon omedelbar koppling till försvaret. PM:n föranledde ett stundom ganska bitskt meningsutbyte mel- lan säkerhetstjänsterna, där statspolisen kraftfullt framhöll att in- hämtande av personupplysningar rörande en persons politiska på- litlighet och spaning uteslutande var polisiära uppgifter. Vid inhäm- tande av upplysningar fanns det enligt statspolisen risk för att man kontaktade samma personer, något som kunde orsaka förvirring, obehörigt utnyttjande från kontaktmannens sida av förhållandet till de båda myndigheterna, dubbelarbete och felaktigt handhavande.35 Det kunde dock vara motiverat att inrikesavdelningen anlitade in- filtratörer i fientliga miljöer, t.ex. i ett ytterlighetsparti, eftersom en meddelare kunde känna till att polisen var hårdare bunden av lagar och förordningar än vad exempelvis en officer kunde vara och det kunde föreligga ressentiment mot att kontakta polisen. För att undvika kollisioner på fältet krävdes emellertid en ovillkorlig sam- rådsplikt.36 I den Militära säkerhetsutredningens betänkande anför- des bl.a. följande om arbetsfördelningen mellan polisiär och militär säkerhetstjänst. Spaning och annan verksamhet i syfte att förebyg- ga och beivra brott mot rikets säkerhet ålåg polismakten. Vid spa- ning för uppdagande av spioneri och olovlig underrättelseverksam- het, som berörde krigsmakten, måste dock polismyndigheterna kunna påräkna medverkan av den militära säkerhetstjänsten. 37 I fråga om säkerhetsunderrättelsetjänsten anförde MSU. 34PM , HK 18/60, . Se vidare : Det amerikanska spåret. En undersökning av IB:s bildande och eventuella kopplingar till i SOU 2002:95 35Odaterad PM ang. samarbetet mellan Fst/In och den särskilda polisverksamheten upprät- tad inom , HK 18/60, , i vilken det dock framhölls att statspolisen var tacksam för all hjälp, som kunde erhållas från Fst/In. Man måste dock förutsätta att in- tet spaningsarbete från fst:s sida förekommer utan att sådant begäres av statspolisen. 36PM , HK 18/60, . Se vidare kap. 9 37MSU betänkande del 1 s.18 och del 2 s. 23, F I, vol. Det är knappast möjligt eller lämpligt att eftersträva någon strikt gränsdragning mellan den polisiära och den militära sä- kerhetstjänstens kompetensområden i fråga om underrättelse- tjänsten. Det existerar ett arbetsfält, som skulle kunna beteck- nas som bådas land, men under inga förhållanden som ingen mans land. Samordning av befintliga resurser är nödvändig. Totalförsvarets säkerhetsberedning bör vara ett forum för be- redning av samordningsfrågor av detta slag.38 Grundbearbetningen av säkerhetsunderrättelser, som var gemen- samma för den polisiära och den militära säkerhetstjänsten, borde utföras av polisen. Den militära säkerhetstjänsten borde i första hand koncentrera sig på vidare bearbetning för att tillgodose ÖB:s speciella underrättelsebehov.39