sou · GQB310 · 2003-01-01 00:00:00 — Av para- grafens tredje stycke, som motsvarar 13 § andra och tredje styckena i RäL, framgår att kommunen kan komma överens med en ägare eller innehavare av en anläggning att personal som har utbildats och utrustats för räddningsinsatser vid anläggningen kan ingå i kom- munens räddningstjänstverksamhet. Annan personal inom det kommunala räddningstjänstområdet, t.ex. personal som endast är engagerad i förebyggande verksamhet eller för tekniska eller admi- nistrativa uppgifter, behöver inte vara anställd. Frågan om kravet på att den personal som är verksam i rädd- ningstjänst skall vara anställd, på heltid eller deltid, har diskuterats i olika sammanhang. Frågan om en privatisering av räddningstjänst- verksamheten eller om räddningstjänst på entreprenad har därvid tillbakavisats med hänvisning bl.a. till den speciella uppgiften att rädda liv som är förknippad med verksamheten. Det har understru- kits att det allmänna har de bästa möjligheterna att säkerställa att personella och materiella resurser står till förfogande för en rädd- ningsinsats. Det har vidare framhållits att det är samhällets uppgift att ta det direkta ansvaret för såväl planering som genomförande av räddningstjänsten. I bl.a. prop. 1985/86:170 s. 30 har det betonats att samhället måste ha det direkta inflytandet över skötseln av räddningstjänsten. Samma principiella inställning till att samhället bör ha ansvaret för räddningstjänsten har kommit till uttryck i betänkande SOU 1994:67. Det var därvid fråga om att föra över ansvaret för räddnings- tjänst till ett enskilt organ (se s. 38). och särskilt den ledningsfunktion som utövas i samband med tjänsten innefattar myndighetsutövning, varmed för- enklat uttryckt avses beslut och åtgärder från det allmännas sida som är ett uttryck för samhällets rätt att utöva makt över medbor- garna (jfr. 1973:90 s. 397 och SOU 1993:55 s. 68 ff.). Sålunda innebär räddningsledarens möjligheter att bestämma över rättigheter och skyldigheter, när det gäller tjänsteplikt och ingrepp i annans rätt, myndighetsutövning. Enligt 11 kap 6 § RF är myn- dighetsutövning en så viktig och ingripande förvaltningsuppgift att den endast kan delegeras till en enskild med stöd av lag. Om upp- gifter som innefattar myndighetsutövning skall lämnas över till en enskild måste vissa krav på konkretion ställas upp vid konstrueran- det av lagstödet (se bl.a. /Ragnemalm, Grundlagar, 12:e uppl., 1980, s. 281). Frågan om entreprenad i samband med eller om en privatisering av räddningstjänst bör tillåtas kan därför inte bedömas utan att det föreligger ett förslag om till vem uppgif- ten skall överlåtas. Det kan vidare påpekas att en privatisering av räddningstjänst- verksamheten bl.a. får till följd att förutsättningarna för en tillsyn över verksamheten förändras. Sålunda begränsas t.ex. den tillsyn som utövas av och Justitiekanslern. En pri- vatisering får också betydelse när det gäller bl.a. regler om hand- lingars offentlighet och sekretesslagens regler. Dessa regler gäller inte vid en privatisering och Utredningens förslag innebär att sek- retess skall gälla i räddningstjänst (se avsnitt 12). Det kan vidare nämnas att den i bl.a. förvaltningslagen (1986:223) stadgade rätten för medborgaren till information och hjälp upphör om en myndig- hetsverksamhet överlämnas till en privat entreprenör. Det gäller även förfaranderegler som skall tillgodose den enskildes rättssäker- hetsintressen, när en privat entreprenör skall fullgöra arbetsupp- gifter som kan utgöra ett led i myndighetsutövning. bl.a. SOU 1993:90 s. 290). Enligt paragrafens första stycke andra mening som delvis motsva- rar 12 § RäL är det, som framgått, möjligt för kommunen att på enskilda överlåta vissa räddningsinsatser som kräver särskild kompetens, t.ex. bekämpning av olja eller andra skadliga ämnen. Det är inte tillåtet för en kommun att överlåta hela ansvaret för räddningstjänsten på ett enskilt organ. Det är att märka att kom- munen har ansvaret för ett räddningsingripande även om det utförs av någon på grund av avtal (se prop. 1985/86:170 s. 69 f.). Enligt paragrafens andra stycke kan även räddningsvärn ingå i kommunens organisation för räddningstjänst. Räddningsvärnet består av personal som tas ut med tjänsteplikt enligt 5 kap. 1 §. Räddningsvärnet bör i första hand tas ut bland frivilliga. Rädd- ningsvärn, som mestadels kommer till användning inom glesbe- byggda områden och på öar utan fast landförbindelse, har till upp- gift att förbereda en räddningsinsats i avvaktan på kommunens an- ställda räddningstjänstpersonal och att sedan biträda denna vid in- satsen. Enligt paragrafens tredje stycke gäller, som framgått, att kommunen i vissa fall kan träffa avtal om att privatanställd personal skall ingå i kommunens organisation för räddningstjänst. Sålunda kan det vid anläggningar bedrivas verksamhet som kräver särskilda räddningsresurser i form av personal och utrustning, t.ex. brand- personal vid vissa industrier eller större flygplatser (se 2 kap. 5 §). Det kan då vara lämpligt att sådana resurser knyts till den kommu- nala räddningstjänstverksamheten. Den insats som görs inom den egna anläggningen är enligt paragrafens andra stycke varvid lagstiftningen som reglerar denna är tillämp- lig bl.a. i fråga om ledning. 14 § Inom varje kommun skall det finnas en räddningschef som ansvarar för att räddningstjänstverksamheten är ändamålsenligt ordnad och som leder varje räddningsinsats. Räddningschefen får utse annan som uppfyller de behörighetskrav som föreskrivs av re- geringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att leda räddningsinsatser (räddningsledare). Berör en räddningsinsats mer än en kommuns område inom samma län och finns därmed flera räddningsledare för insatsen, skall bestämma vem av räddningsledarna som skall leda insatsen, om inte räddningsledarna själva har bestämt det. Be- rör räddningsinsatsen flera län, skall länsstyrelserna i motsvarande situation bestämma vem av räddningsledarna som skall leda insat- sen. Om ledning och samordning av omfattande räddningsinsatser finns bestämmelser i 4 kap. 10 §. Paragrafens första stycke, som delvis motsvarar 13 § första stycket, 31 § och 32 § första stycket RäL, slår fast att det i varje kommun skall finnas en räddningschef som dels ansvarar för att räddnings- tjänstverksamheten är ändamålsenligt ordnad, dels leder varje rädd- ningsinsats. Räddningschefen kan enligt paragrafen utse annan att leda räddningsinsatser. Inget hindrar att räddningschefen utser nå- got befäl i en annan kommuns räddningstjänstverksamhet att vara räddningsledare i kommunen. Det kan vara lämpligt om där finns någon med särskild kompetens som saknas i den egna kommunen (se prop. 1985/86:170 s. 80). En räddningsledare har stora befogenheter. På dennes anmodan är enligt 5 kap. 5 § statliga eller kommunala myndigheter skyldiga att delta i en räddningsinsats med personal och utrustning om myndigheten har lämpliga resurser och ett deltagande inte allvarligt hindrar myndighetens vanliga verksamhet. Vid en räddningsinsats får räddningsledaren enligt 5 kap. 2 § företa sådana ingrepp i annans rätt som är försvarliga med hänsyn till omständigheterna. Rädd- ningsledaren kan också förordna om fullgörande av tjänsteplikt en- ligt 5 kap. 1 §. I vissa fall har denne enligt 3 kap. 8 § befogenhet att efter en räddningsinsats utföra bevakning på ägarens eller innehava- rens bekostnad av egendom som varit föremål för en räddningsin- sats. (Se prop. 1985/86:170 s. Det förhållandet att en räddningsledares befogenheter anges i 3 kap. 8 § och i 5 kap. 1, 2 och 5 §§ innebär inte att räddningschefens befogenheter upphör. Räddningschefen har det övergripande an- svaret och kan lämpligen i samband med att en eller flera rädd- ningsledare utses ange dessas uppgifter och befogenheter. Följs inte de anvisningar som räddningschefen ger kan förordnandet som räddningsledare utan vidare komma att upphöra. Ledningsfunktio- nen i har behandlats i avsnitt 4.3.2. Paragrafens andra stycke motsvarar delvis 32 § andra stycket RäL och reglerar den situationen då en räddningsinsats berör flera kommuner. Tvekan kan då uppstå om vem som skall vara rädd- ningsledare för räddningsinsatsen I paragrafens andra stycke förut- sätts att räddningsledarna i de olika kommunerna kommer överens om vem som skall vara räddningsledare för insatsen. Gör de inte det blir det en fråga för en eller flera länsstyrelser att avgöra detta. Ytterst får regeringen ingripa. Frågan har berörts i avsnitt 4.3.3. I paragrafens tredje stycke ges en hänvisning till 4 kap. 10 § med bestämmelser om ledning och samordning av omfattande rädd- ningsinsatser. Frågan har behandlats i avsnitt 4.3.3. 4 kap. Statens ansvar och skyldigheter 1 § Den statliga räddningstjänsten enligt bestämmelserna i 2 – 7 §§ skall planeras och organiseras så att räddningsinsatserna kan genomföras på ett effektivt sätt. Paragrafen motsvarar 4 § RäL och anger att verksamhetsmålet i den statliga räddningstjänsten, liksom i den kommunala, är att rädd- ningsinsatser skall planeras och genomföras på ett effektivt sätt. avsnitt 4.2.2 och 4.2.3 har närmare utvecklats vilka krav som bör ställas i dessa hänseenden. Det bör uppmärksammas att med rädd- ningstjänstverksamheten avses de samlade åtgärder som vidtas så- som förberedelser för, beredskap för och genomförande av rädd- ningsinsatser. Det bör också uppmärksammas att med en effektivt genomförd räddningsinsats åsyftas även ett effektivt utnyttjande av de resurser som används vid insatsen bl.a. av hänsyn till miljön. 2 § Inom fjällområden skall den myndighet som regeringen be- stämmer svara för räddningstjänst (fjällräddningstjänst) som inne- fattar att 1.efterforska och rädda den som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befaras att det föreligger fara för dennes liv eller allvarlig risk för dennes hälsa, 2.rädda den som har råkat ut för en olycka eller drabbats av en sjukdom och som snabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp. Paragrafen motsvarar 25 § RäL. I propositionen till RäL diskutera- des dels kriterierna för fjällräddningstjänst, dels att räddningsåtgär- derna kan föranleda sjuktransport (se prop. 1985/86:170 s. 36 f. och 75 f.). Frågan om ansvar för sjuktransporter och landstingens ansvar för dessa har diskuterats i avsnitt 7.2.3. Regeringen bestäm- mer vilken myndighet som skall ha ansvar för fjällräddningstjäns- ten. 3 § Vid flyghaverier inom Sveriges sjöterritorium, med undantag för vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än , Vät- tern och , samt inom ekonomiska zon skall den myndighet som regeringen bestämmer svara för räddningstjänst (flygräddningstjänst). Myndigheten skall, såsom flygräddningstjänst, svara för före- byggande räddningsinsatser mot skador, när ett luftfartyg är nöd- ställt eller när fara hotar lufttrafiken. Myndigheten skall också, så- som flygräddningstjänst, svara för efterforskning av bemannade luftfartyg som saknas. Paragrafen motsvarar 26 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 37 f. och 76). Med flygräddningstjänst avses enligt paragrafens andra stycke även vissa förebyggande insatser och efterforskningsåtgärder. I pa- ragrafens andra stycke har gjorts den ändringen i förhållande till 26 § andra stycket RäL att efterforskning av luftfartyg endast skall avse bemannade sådana. Syftet med bestämmelserna i paragrafen är att rädda människoliv och inte att efterforska allt mer vanliga obe- mannade luftfartyg. Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ha ansvar för flygräddningstjänsten. 4 § Inom Sveriges sjöterritorium, med undantag för vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än , och , samt inom ekonomiska zon skall den myndighet som re- geringen bestämmer svara för efterforskning och räddning av män- niskor, som är eller kan befaras vara i sjönöd, och för sjuktrans- porter från fartyg (sjöräddningstjänst). Paragrafen motsvarar 27 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 38 ff. och 76 ff.). omfattar enligt paragrafen även sjuk- transporter från fartyg. Frågan om ansvaret för sjuktransporter från fartyg har behandlats i avsnitt 7.2.3. Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ha ansvar för sjöräddningstjänsten. Som har framhållits i avsnitt 4.2.3 är en samverkan eller samord- ning i bl.a. sjöräddningstjänst och annan räddningstjänst nödvän- dig. Det gäller inte minst i förhållande till den räddningstjänst som bedrivs av kustkommunerna. Det är angeläget att överenskommel- ser träffas med berörda kustkommuner om de åtgärder som skall vidtas då räddningsinsatser behöver göras i kustnära vatten. Upp- gifter om samverkan och samordning skall framgå av myndighetens handlingsprogram (se avsnitt 4.2.3). 5 § I andra fall än som avses i 2 – 4 §§ skall den myndighet som re- geringen bestämmer, såsom räddningstjänst, efterforska personer som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befa- ras att det föreligger fara för deras liv eller allvarlig risk för deras hälsa. Paragrafen motsvarar 27 a § RäL (se prop. 1991/92:70). En förut- sättning för att efterforskningen enligt bestämmelsen i paragrafen skall anses som räddningstjänst är att den inte ingår i spaning i samband med en brottsundersökning. Regeringen bestämmer vil- ken myndighet som skall ha ansvar för räddningstjänst enligt para- grafen. 6 § Inom Sveriges sjöterritorium, med undantag för vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än , och , samt inom ekonomiska zon skall den myndighet som re- geringen bestämmer svara för räddningstjänst, när olja eller andra skadliga ämnen har kommit ut i vattnet eller det föreligger en up- penbar risk för detta (miljöräddningstjänst till sjöss). Paragrafen motsvarar delvis 27 b § RäL (se prop. 1992/93:54). Ut- redningsförslaget innebär att bestämmelserna i 27 b § RäL kom- pletteras på det sättet att miljöräddningstjänst till sjöss föreligger redan när det föreligger en uppenbar risk för att olja eller andra skadliga ämnen kommer ut i vatten. Frågan har behandlats i avsnitt 9.1.3. De åtgärder som skall komma ifråga som miljöräddnings- tjänst till sjöss kan bestå i att förbereda eller lägga ut länsor kring ett havererat fartyg, förbereda läktring av olja eller andra skadliga ämnen till ett annat fartyg eller andra insatser till skydd för den ma- rina miljön i början av ett räddningsförlopp där en räddningsledare behöver särskilda befogenheter. Det kan dock inte anses tillräckligt för att inleda en miljöräddningsoperation till sjöss att lasten i sig utgör en fara. Det måste, som har framhållits i avsnitt 9.1.3, röra sig om en reell risk som bygger på en sammanvägd bedömning av olika faktiska omständigheter kring händelsen såsom fartygets eller far- tygens skick, deras mer eller mindre utsatta läge, trafikbilden, strandformationen, bottenförhållandena på en grundstötningsplats, strömmar, väder- och vindförhållanden. Som också har framhållits i avsnitt 9.1.3 bör ett ingripande i form av miljöräddningstjänst till sjöss göras i samråd med de myn- digheter som har ansvar för miljöskydd. Ett nära samarbete bör också ske med kustkommunerna om en insats behöver göras nära land. När olja eller skadliga ämnen har flutit i land upphör miljö- räddningstjänsten till sjöss och blir en saneringsfråga som i allmän- het utförs av kommunen inom ramen för det lokala miljöskyddsan- svaret. Akuta åtgärder som behövs faller inom ramen för kommu- nal räddningstjänst (jfr. 1985/86:170 sid. 78). Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ha ansvar för miljöräddningstjänst till sjöss. 7 § Vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anlägg- ning i sådan omfattning att särskilda åtgärder krävs för att skydda allmänheten eller vid överhängande fara för ett sådant utsläpp skall den myndighet som regeringen bestämmer svara för räddnings- tjänst. I 10 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet finns bestäm- melser om skyldighet för innehavare av kärnteknisk anläggning att vidta de åtgärder som behövs för att upprätthålla säkerheten vid anläggningen. Paragrafens första stycke motsvarar 28 § första stycket RäL (se prop. 1985/86:170 s. 40 ff. och 78 f.). Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ha ansvar för räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen. Paragrafens andra stycke motsvarar 28 a § RäL (se prop. 1997/98:90). 8 § Den som leder en räddningsinsats skall fatta beslut om när in- satsen avslutas och, om det är möjligt, underrätta ägaren eller inne- havaren av den egendom som räddningsåtgärderna har avsett om behovet av bevakning, restvärdeskydd, sanering och återställning. Behövs bevakning med hänsyn till risken för nya olyckor men kommer bevakningen inte till stånd, får räddningsledaren utföra bevakningen på ägarens eller innehavarens bekostnad. skall lämna det biträde som behövs. Paragrafens första stycke syftar till att klargöra gränsdragningen mellan ansvaret för statlig räddningstjänst och den enskildes eller andra samhällsorgans ansvar för att fortsättningsvis vidta de åtgär- der som kan vara nödvändiga efter en statlig räddningsinsats. Som har redovisats i avsnitt 5.1.4 är det från flera synpunkter viktigt att gränsdragningen kring statens räddningstjänstansvar är klart. Ett klargörande och otvetydigt beslut skall således, som också har framhållits i anslutning till 3 kap. 8 §, fattas om att insatsen avslu- tas. Paragrafens första stycke innefattar även bestämmelser, som motsvarar 53 § RäL, om att ägaren eller innehavaren av egendom om möjligt skall underrättas om behovet av bevakning, restvärde- skydd, sanering och återställning. I andra stycket anges att bevakning av egendom efter räddnings- tjänst kan komma att ske på ägarens bekostnad. skall enligt tredje stycket lämna det biträde som behövs. Om det be- hövs skall självfallet de myndigheter som utövar tillsyn enligt t.ex. underrättas om att räddningsinsatsen avslutas. Särskil- da bestämmelser om underrättelse har givits i 66 § RäF. 9 § Den myndighet som regeringen bestämmer skall svara för sane- ringen efter sådana utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärntek- nisk anläggning som avses i 7 § första stycket. Med sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen enligt första stycket avses sådana åtgärder som staten skall vidta för att göra det möjligt att åter använda mark, vatten, anläggningar och annan egendom som förorenats genom utsläpp av radioaktiva ämnen Skyldighet för staten att vidta sådana åtgärder föreligger endast i den utsträckning det med hänsyn till följderna av utsläppet, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständighe- terna i övrigt är påkallat att staten svarar för åtgärderna. Paragrafens första stycke motsvarar 28 § andra stycket RäL (se prop. 1991/92:41). Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ha ansvar för saneringen efter utsläpp av radioaktiva ämnen som avses i 7 § första stycket. Paragrafens andra stycke, som motsvarar 2 a § RäL, innehåller dels en definition av vad som avses med sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen enligt paragrafens första stycke, dels de kriterier som skall vara uppfyllda för att det skall föreligga skyldighet att svara för sanering enligt första stycket. De angivna kriterierna har sin motsvarighet i de kriterier som skall föreligga för skyldighet för staten att göra en räddningsinsats enligt 1 kap. 3 §. (Se prop. 1991/92:41.) 10 § Vid varje statlig räddningsinsats skall det finnas en räddnings- ledare. Räddningsledaren utses av den myndighet som svarar för räddningstjänsten. I fråga om räddningsinsatser som är omfattande får regeringen föreskriva eller i särskilt fall bestämma, att en länsstyrelse får ta över ansvaret för räddningstjänsten inom en eller flera kommuner. I sådana fall utses räddningsledare av den länsstyrelse som har fått ansvaret. I fråga om sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning får regeringen föreskriva eller i särskilda fall besluta, att en länsstyrelse skall ta över ansvaret för saneringen inom flera län eller att någon annan statlig myndighet skall ta över detta ansvar inom ett eller flera län. Paragrafens första stycke motsvarar delvis 31 § och 32 § första stycket RäL. En räddningsledare har stora befogenheter. På dennes anmodan är enligt 5 kap. 5 § statliga eller kommunala myndigheter skyldiga att delta i en räddningsinsats med personal och utrustning om myndigheten har lämpliga resurser och ett deltagande inte all- varligt hindrar myndighetens vanliga verksamhet. Vid en rädd- ningsinsats får räddningsledaren enligt 5 kap. 2 § företa sådana in- grepp i annans rätt som är försvarliga med hänsyn till omständig- heterna Räddningsledaren kan också förordna om fullgörande av tjänsteplikt enligt 5 kap. 1 §. I vissa fall har räddningsledaren enligt 8 § befogenhet att efter en räddningsinsats utföra bevakning på ägarens eller innehavarens bekostnad av egendom som varit föremål för en räddningsinsats. 1985/86:170 s. Paragrafens andra stycke motsvarar i huvudsak 33 § första styck- et RäL. Bestämmelsen i RäL tillkom därför att det vid omfattande räddningsinsatser ansågs nödvändigt att en myndighet på högre nivå leder och samordnar insatserna (se prop. 1985/86:170 s. 81). Bestämmelserna i paragrafens andra stycke innebär att regeringen, om det fordras omfattande räddningsinsatser i rädd- ningstjänst, får föreskriva att en länsstyrelse får ta över ansvaret för räddningstjänsten inom en eller flera kommuner som berörs av in- satsen. övertagande av ansvaret vid omfattande räddningsinsatser har behandlats i avsnitt 4.3.3. Paragrafens tredje stycke motsvarar 33 § andra stycket RäL. 11 § Inom länet utövar tillsyn över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Den centrala tillsynen utövas av . I fråga om statlig räddningstjänst utövas den centrala tillsynen av den myn- dighet som regeringen bestämmer. Paragrafen, som motsvarar 54 § andra och tredje punkterna i RäL, reglerar statens tillsyn över kommunernas verksamhet enligt lag- stiftningen. I paragrafen hänvisas också till att regeringen kan med- dela bestämmelser om central tillsyn över den statliga räddnings- tjänstverksamheten. Bestämmelserna om den statliga tillsynen över kommunernas verksamhet har behandlats i avsnitten 5.3.3 och 5.3.4. I detta sammanhang kan påpekas att såväl den regionala till- synen som den centrala tillsynen enligt den förevarande bestäm- melsen bör också avse hur samverkan sker mellan de olika kommu- nala och statliga räddningsorganen (se ovan under kommentaren till 1 kap. 4 §). Särskilda skyldigheter för enskilda och myndigheter 1 § När det behövs, är var och en som under kalenderåret fyller lägst arton och högst skyldig att medverka i rädd- ningstjänst, i den mån hans eller hennes kunskaper, hälsa och kroppskrafter tillåter det. Tjänsteplikten fullgörs på anmodan av räddningsledaren. Bland dem som är tjänstepliktiga enligt första stycket och som är bosatta i kommunen får en sådan nämnd som avses i 3 kap. 10 § ta ut lämpliga personer för att ingå i kommunens räddningsvärn. I första hand skall frivilliga tas ut. Paragrafen motsvarar 44 § RäL, dock finns det inte i den förevaran- de paragrafen något krav på skyldighet att delta i övningar såsom föreskrivs i 44 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 53 och 86 f.). Be- stämmelser om rätt till ersättning med anledning av beslut om tjänsteplikt enligt paragrafen finns i 6 kap. 4 §. Ingrepp i annans rätt 2 § Om fara för liv, hälsa eller egendom eller för skada i miljön inte lämpligen kan hindras på något annat sätt, får räddningsledaren vid en räddningsinsats bereda sig och medverkande personal tillträde till annans fastighet, avspärra eller utrymma områden, använda, föra bort eller förstöra egendom samt företa andra ingrepp i annans rätt, i den mån ingreppet är försvarligt med hänsyn till farans beskaffen- het, den skada som vållas genom ingreppet och omständigheterna i övrigt. Sådana ingrepp får också företas av den kommunala nämn- den eller, i fråga om statlig räddningstjänst, av den myndighet som svarar för räddningstjänsten. Om enligt vad som sägs i 4 kap. 10 § andra stycket har tagit över ansvaret för den kommu-