sou · GQB387d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Grunden för anteckningen är i detta fall att vederbörande med hänsyn till samtliga förekom- mande omständigheter anses utgöra en sådan risk. Den närmare innebörden av begreppet register diskuteras inte i fö- rarbetena. Inte heller innehåller propositionen någon motivering för det i förhållande till kommittéförslaget gjorda tillägget att re- geln avser allmänt register. Detta beror sannolikt på att ändringen endast har setts om ett förtydligande. Bestämmelsen om skydd mot kroppsligt ingrepp, intrång i för- trolig kommunikation m. m. flyttades vid grundlagsänd- ringar till 2 kap. 6 § och gavs en något utförligare formulering. föreskrivs att varje medborgare är gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse 11 SOU 1975:75 s. 134 f, prop. 1975/76:209 s. 117 f. och mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat förtroligt meddelande. Skyddet omfattar alla former av hemlig avlyssning, alltså även t.ex. användning av dolda mikrofo- ner. Det gäller dock bara förtroliga meddelanden. Att i hemlighet spela in vad som förekommer i en offentlig miljö, t.ex. vid en de- monstration, är sålunda inte förbjudet enligt grundlagen. Enligt propositionen får begränsningen till förtroliga meddelanden också till följd att skyddet inte omfattar t.ex. samtal i en folksamling eller radiosändningar.12 reform innebar också att utlänningar i stor utsträckning tillförsäkrades samma skydd som svenska medborgare. Skyddet mot åsiktsregistrering har dock inte gjorts tillämpligt beträffande utlänningar. Som skäl härför hänvisades i förarbetena till att utlän- ningar får antecknas i register om de tillhör eller sympatiserar med en utländsk s.k. terroristorganisation.13 Vissa fri- och rättigheter kan inte begränsas utan grundlagsänd- ring. Detta gäller bl.a. skyddet mot åsiktsregistrering utan sam- tycke. Beträffande andra fri- och rättigheter gäller att de kan be- gränsas genom lag. Vid ändringar i regeringsformen inför- des dock en rad bestämmelser som inskränker rätt att besluta om sådan lagstiftning. Sålunda föreskrivs i 2 kap. 12 § re- geringsformen att begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Vidare stadgas bl.a. att en begränsning aldrig får gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och att den inte heller får sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen som en av folkstyrelsens grundvalar. Be- gränsning får inte göras "enbart på grund av politisk, religiös, kultu- rell eller annan sådan åskådning". Regler i 2 kap. 15 och 16 §§ om förbud mot etnisk diskriminering och könsdiskriminering har ock- så betydelse i detta sammanhang. Genom ytterligare ändringar i 2 kap. 12 § regeringsformen har införts regler om ett särskilt förfarande vid rättighetsbe- gränsande lagstiftning. Med undantag för vissa särskilt angivna fall gäller att förslag till sådan lagstiftning, om detta begärs av minst tio riksdagsledamöter, skall vila hos in- nan det får antas. Om förslaget vid en första omröstning får stöd av minst fem sjättedelar av de röstande blir det dock anta- get. 1975/76:209 s. 147. 1975/76:209 s. 133 f. Vissa tryck- och yttrandefrihetsrättsliga aspekter gäller ett särskilt skydd för dem som lämnar uppgif- ter för publicering i tryckt skrift, det s.k. meddelarskyddet. Ut- gångspunkten är det tryckfrihetsrättsliga ensamansvaret: att endast en person är straff- och skadeståndsrättsligt ansvarig för innehållet i en sådan skrift. För t.ex. en tidning är det den periodiska skriftens utgivare som primärt har ett sådant ansvar (se 1 kap. 1 och 3 §§ samt 8 kap. tryckfrihetsförordningen, TF), medan den som lämnar information i publiceringssyfte som huvudregel är fri från ansvar. En komponent i meddelarskyddet är den rätt att vara anonym som bl.a. uppgiftslämnare har (se 3 kap. 1 § TF) och som skyddas av en särskild tystnadsplikt för tidningspersonal m.fl. (se 3 kap 3 § TF) och ett efterforskningsförbud för myndigheter och andra allmänna organ (se 3 kap. 4 § TF). Principen om meddelares ansvarsfrihet och anonymitetsskyddet har vissa undantag, bl.a. om det är fråga om följande brott mot rikets säkerhet: högförräderi, spioneri, grovt spioneri, grov obehörig befattning med hemlig uppgift, uppror, landsförräderi och landssvek samt försök, förberedelse och stämp- ling till ett sådant brott (se 3 kap. 3 § andra stycket och 7 kap. 3 § första stycket TF). Motsvarande bestämmelser finns i yttrandefri- hetsgrundlagen beträffande de medier som denna lag omfattar (se 1 kap. 1, 2 och 4 §§, 2 kap. 1,3 och 4 §§, 5 kap. 3 § samt 6 kap. yttran- defrihetsgrundlagen). berörda bestämmelser i tryckfrihetsförordningen har i allt väsentligt gällt , medan yttrandefrihets- grundlagen trädde i kraft . Även gällde enligt tryckfrihetsförordningen (som började tillämpas den 1 janu- ari 1950) ett liknande skydd beträffande tryckta skrifter.14 Uppräk- ningen av brott mot rikets säkerhet som kunde föranleda ansvar för meddelare infördes och ersatte då ett undantag som avsåg offentliga funktionärers uppgiftsröjande som innefattade brott mot rikets säkerhet. I fråga om radio och TV fanns innan yttrandefri- hetsgrundlagen tillkom en efter tryckfrihetsförordningens mönster uppbyggd reglering radioansvarighetslag. 14 Se härom t.ex. prop. 1975/76:204 s. 45 ff. 4.2.3Lagregler till skydd för förtrolig kommunikation Svensk lag har innehållit regler om skydd för brevhem- lighet m.m. I strafflagen föreskrevs straff för den som olovligen be- redde sig tillgång till förseglade handlingar eller postförsändelser. När strafflagen ersattes av utvidgades skyddet att också gälla telefonsamtal, telegram och andra telemeddelanden. I 4 kap. 8 § föreskrivs nu straff för den som olovligen bereder sig tillgång till ett meddelande som befordras av ett post- eller telebefordringsföretag, och enligt 9 § i samma kapitel kan den som i annat fall olovligen bryter brev eller telegram eller eljest be- reder sig tillgång till något som förvaras förseglat eller under lås el- ler eljest tillslutet straffas för intrång i förvar. Kravet på att hand- lingen skall ha skett olovligen innebär att det inte är straffbart att t.ex. via en extra hörtelefon avlyssna ett telefonsamtal mellan två personer med den enas medgivande men utan att den andra vet om det. Eftersom det inte är förbjudet att lyssna på meddelanden i ra- dio kan straffbestämmelsen inte tillämpas i fråga om telemeddelan- den som befordras per radio. Enligt 54 § telelagen och dess tidigare motsvarighet i radiolagen får emellertid den som i radiomottagare har avlyssnat ett radiobefordrat telemeddelande som inte är avsett för honom själv eller för allmänheten inte obehörigen föra detta vi- dare. Överträdelse av förbudet kan straffas med böter.15 allmänna straffbestämmelser kompletteras av före- skrifter om tystnadsplikt för post- och telepersonal. Sådana före- skrifter har tidigare funnits i poststadga och telegrafreglemente och återfinns nu telelag och postlag. Genom en lagändring infördes en ny 9 a § i 4 kap. , som straffbelägger olovlig avlyssning. Detta brott be- står i att någon olovligen medelst tekniskt hjälpmedel för återgiv- ning av ljud i hemlighet avlyssnar eller upptager tal i enrum, samtal mellan andra eller förhandlingar vid sammanträde eller annan sam- 15 I prop. 1992/93:200 med förslag till telelag konstaterades bl.a. (s. 166) att straffbestämmelse i princip inte omfattar radiobefordrade telemeddelanden. Vidare erinrades om att i betänkande 1992/93:KU 2 hade behandlat frågan om en ut- vidgning av skyddet mot hemlig avlyssning att omfatta även telefonsamtal som befordras på annat sätt än genom tråd och förordat en utredning i ämnet. Enligt propositionen kunde den frågan tas upp i samband med behandlingen av betänkande. I detta betänkande (SOU 1992:110) har påpekats att telehemligheten inte gäller vid trådlös överföring, t.ex. mobiltelefoni i den del överföringen inte sker via särskilt anordnad ledare (s. 431). Utredningen konstaterade att denna reglering kunde ifrågasättas men hade inte ansett det som sin uppgift att gå in på en omprövning av de rättspolitiska bedömningar som låg bakom nuvarande synsätt och föreslog alltså inte någon ändring i detta hänseende. Delar av utredningens förslag har sedermera tagits upp i prop. 1994/95:227, men där har inte den av väckta frågan behandlats. mankomst, vartill allmänheten icke äger tillträde och som han själv icke deltager i eller som han obehörigen berett sig tillträde till. Av bestämmelsens formulering framgår att det inte är straffbart att i hemlighet spela in ett samtal i vilket man själv deltar, och i andra fall är det tillräckligt att någon av de deltagande i samtalet känner till inspelningen för att denna inte skall kunna anses som olovlig. Något motsvarande skydd mot olovlig avbildning har inte in- förts. Det är alltså inte straffbart att i smyg fotografera andra per- soner. Däremot finns särskild lagstiftning som regle- rar rätten att använda övervakningskamera på platser dit allmänhe- ten har tillträde – nu gällande regler finns i lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. En handling som motsvarar beskrivningen i en straffregel kan trots detta under vissa omständigheter vara straffri. Regler härom finns i 24 kap., som har rubriken grun- der för ansvarsfrihet. I detta sammanhang har framför allt reglerna om nödvärn och nöd ett visst intresse. Rätt till nödvärn föreligger enligt 24 kap. 1 § bl. a. mot ett påbörjat eller överhängande brotts- ligt angrepp på person eller egendom. En handling som företas för att avvärja ett sådant angrepp anses inte brottslig annat än om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. Bestäm- melser av i huvudsak denna innebörd har gällt tillba- ka. Regler om straffrihet vid nöd infördes i svensk lag genom men har ansetts gälla även utan stöd av någon uttrycklig lagregel. I ursprungliga utformning föreskrevs att den som, för att avvärja fara för liv eller hälsa, rädda värdefull egendom eller av annan sådan orsak, handlar i nöd skulle vara fri från ansvar om gärningen med hänsyn till farans beskaf- fenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i öv- rigt måste anses försvarlig. Som exempel på fall från Högsta dom- stolens praxis där invändningar om nödrätt har underkänts kan nämnas miljövänner, s.k. trädkramare, som hindrat arbetet med ett motorvägsbygge och asylsökande som använt förfalskade pass16. har i ett fall år 199617 tagit ställning till en in- vändning om nöd från polismän som begått en brottslig handling som led i en utredning. Bakgrunden var följande. Vid ett inbrott i i hade ett antal målningar stulits. En kriminellt belastad person anmälde hos polisen att han skulle kunna 16Nytt Juridiskt Arkiv 1989 s. 308 och 1979 s. 335. 17Nytt Juridiskt Arkiv 1996 s. 443. På begäran visade han nytagna fotografier av tavlorna. Fotografierna behövde sedan användas som bevis mot en person som misstänktes för inbrottet. För att kunna göra detta utan att avslöja uppgiftslämnarens identitet satte polisen upp ett protokoll och en promemoria med konstruerade uppgifter om att fotografierna hade beslagtagits i en hyrbil. Uppgifterna komplette- rades med ett falskt hyrbilskontrakt. De agerande polismännen åta- lades sedan för förfalskning och försvarade sig då med att de hade handlat i nöd. ansåg inte att risken för att upp- giftslämnaren skulle utsättas för repressalier om han blev känd var så överhängande att den innebar en nödsituation. Däremot godtog domstolen att det förelåg en nödsituation på det viset att det fanns stor risk för att konstverken skulle förstöras om de inte snabbt skaffades till rätta. Polismännens åtgärd att införa falska uppgifter i förundersökningen ansågs dock inte försvarlig och åtalet för för- falskning bifölls därför. Efter en lagändring föreskrivs nu i 24 kap. 4 § brottsbal- ken att en handling företagen i nöd är straffbar om den är oför- svarlig, och nödsituationen beskrivs så, att nöd föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. Ändringarna innebär en viss, begränsad utvidg- ning av utrymmet för straffrihet, men i förarbetena understryks att tillämpningen fortfarande skall vara restriktiv.18 Det torde råda allmän enighet om att det existerar en konstitu- tionell nödrätt, som ger de högsta statsorganen rätt att sätta sig över lagen i situationer då detta är nödvändigt för att skydda sam- hällsintressen av högsta vikt. Genom datalagen (1973:289) infördes lagstiftning rörande personregister. Lagregleringen omfattade endast register som för- des med hjälp av automatisk databehandling. För inrättande och fö- rande av sådana register krävdes tillstånd av en nyinrättad tillsyns- myndighet, Datainspektionen. Tillståndet skulle förenas med före- skrifter till förebyggande av otillbörligt intrång i den personliga in- tegriteten. Genom en lagändring gjordes vissa undantag från kravet på tillstånd och 1982 begränsades tillståndskravet ytter- ligare så att det endast skulle gälla personregister som innehåller 18 Nytt Juridiskt Arkiv II 1994 s. 440. särskilt känsliga uppgifter, t.ex. uppgifter om sjukdomar, brott samt politisk eller religiös uppfattning. För andra personregister krävdes endast anmälan till Datainspektionen. Ett undantag från tillståndskravet gällde för register som inrättas enligt beslut av re- geringen eller . Datainspektionens tillsyn omfattade dock även dessa s.k. statsmaktsregister och inspektionen hade befogen- het att meddela föreskrifter för registren i den mån inte regeringen eller hade gjort detta. Datalagen ersattes av personuppgiftslagen (1998:204), vil- ken bygger på ett EG-direktiv.19 Det tidigare licens- och tillstånds- förfarandet har avskaffats. I stället ges i lagen ganska utförliga be- stämmelser om behandlingen av personuppgifter. Uttrycket be- handling innefattar en rad olika åtgärder såsom att samla in, bevara och sprida uppgifter. Huvudprincipen är att personuppgifter inte får behandlas utan den enskildes samtycke, men från den regeln gäller en rad undantag där olika allmänna eller enskilda intressen har ansetts motivera en rätt till sådan behandling. Lagen omfattar i första hand behandling av personuppgifter som är automatiserad. Sådan behandling förutsätter inte att uppgifterna ingår i ett system som kan karaktäriseras som ett register. Begrep- pet register förekommer inte heller i lagen. Denna är emellertid i viss omfattning tillämplig också på behandling som inte är automa- tiserad, nämligen om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier. Denna av- gränsning bygger på en i EG-direktivet intagen definition av regis- ter med personuppgifter (register).20 Enligt Datalagskommitténs tolkning innebär denna definition att det skall vara fråga om en samling uppgifter rörande mer än en person, vilka är sorterade en- ligt något system och sökbara på minst två kriterier.21 Personuppgiftslagen är i princip generellt tillämplig och får där- med ett vidare tillämpningsområde än EG-direktivet. Utanför det område som täcks av direktivet finns emellertid utrymme för en avvikande reglering. I lagens 2 § har därför tagits in en föreskrift som gör dess regler supplementära i förhållande till annan lagstift- 19Europaparlamentets och rådets direktiv /46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter. 20Artikel 2 c): register med personuppgifter (register): varje strukturerad samling av per- sonuppgifter som är tillgänglig enligt särskilda kriterier, oavsett om samlingen är centralise- rad, decentraliserad eller spridd på grundval av funktionella eller geografiska förhållanden. 21SOU 1997:39 s. 339 f. Om det i en lag eller förordning finns bestämmelser som av- viker från lagens regler är det dessa bestämmelser som gäller. En tidigare i datalagen intagen bestämmelse om straff för datain- trång har överförts till en ny 9 c § i 4 kap. . Datain- trång består i att någon olovligen bereder sig tillgång till upptag- ning för automatisk databehandling eller olovligen ändrar eller ut- plånar eller i register för in sådan upptagning. För register som förs av polisen gällde tidigare lagen (1965:94) om polisregister m.m. I den lagen angavs inte vilka register som skulle föras. I fråga om det s.k. , vilket var ett spa- ningsregister men också utgjorde underlag för personalkontroll, fanns föreskrifter i personalkontrollkungörelsen (1969:466). Detta var därför ett sådant register som inte krävde tillstånd av Datain- spektionen. Enligt 2 § personalkontrollkungörelsen fick i registret antecknas de uppgifter som behövdes för verksamheten. Anteck- ning fick dock inte göras enbart av det skälet att någon genom till- hörighet till organisation eller på annat sätt gett uttryck för en poli- tisk uppfattning. Denna princip har sedermera kommit till uttryck genom det generellt tillämpliga förbudet mot åsiktsregistrering i 2 kap. 3 § regeringsformen. Personalkontrollkungörelsen upphörde att gälla i samband med att säkerhetsskyddslagen (1996:627) trädde i kraft. Kungörelsens bestämmelser om fördes då över till förordningen (1989:773) med instruktion för . Den ordningen bestod till , då den nu gällande po- lisdatalagen (1988:622) trädde i kraft. Denna lag innehåller regler om behandlingen av personuppgifter hos polisen. Den bygger på personuppgiftslagen och upptar de särregler som har ansetts be- hövliga i polisens verksamhet. Polisdatalagen är tillämplig också på Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter. I 5 § regleras be- handlingen av s.k. känsliga personuppgifter. Enligt paragrafen får uppgifter om en person inte behandlas enbart på grund av vad som är känt om bl.a. dennes politiska åsikter eller religiösa eller filoso- fiska övertygelse. Om uppgifter om en person behandlas på annan grund får dock dessa kompletteras med sådana uppgifter, om det är oundgängligen nödvändigt för syftet med behandlingen. Polisdatalagen innehåller i en särskild avdelning regler om , som sålunda nu har blivit lagreglerat. Bestämmel- ser ges om registrets ändamål och innehåll samt om gallring av uppgifter. Enligt tidigare praxis ansågs omfatta inte bara det s.k. centralregistret utan också de akter som detta hänvisa- de till.22 Av den beskrivning som är intagen i polisdatalagen framgår att akterna inte ingår i registret. Enligt uppgift i ett avgivet betänkande av Polisdataut- redningen fyller det lagstadgade inte någon opera- tiv funktion. All personuppgiftsbehandling av betydelse för verk- samheten sker i andra system. Registret förs enbart för att uppfylla lagens krav att Säkerhetspolisen skall föra ett sådant register. Med hänsyn härtill föreslår utredningen att den särskilda lagregleringen om avskaffas.23 Skyddet mot intrång i brev- och telekommunikationer och mot hemlig avlyssning är inte absolut. Av särskild betydelse är de in- skränkningar som gäller enligt reglerna om straffprocessuella tvångsmedel. Bestämmelser härom finns bl.a. i 27 kap. rättegångs- balken, som har , hemlig teleavlyssning m. m. Kapitlets bestämmelser om beslag har inte undergått några väsent- liga förändringar , medan föreskrifterna om teleav- lyssning m.m. reviderats bl.a. . infördes också en allmän bestämmelse om krav på proportionalitet i kapitlet. En sådan princip torde ha ansetts gälla redan tidigare utan uttryck- ligt lagstöd. föreskrivs att ett tvångsmedel får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstå- ende intresse. infördes vissa avvikande regler om tvångsmedel vid brottsutredningar rörande rikets säkerhet genom lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål. Lagen gavs tidsbegränsad giltighet men har fortlöpande förlängts, i all- mänhet i tvåårsperioder. Vissa av lagens regler har sedermera in- förts i och därigenom fått allmän räckvidd. lag är tillämplig vid förundersökning angående bl.a. sabotage- brott samt vissa högmålsbrott och brott mot rikets säkerhet, såsom spioneri, obehörig befattning med hemlig uppgift, olovlig underrät- telseverksamhet och olovlig kårverksamhet – även försök, förbere- delse och stämpling till sådana brott. I avvaktan på den fortsatta behandlingen av ett utredningsförslag som innebär att lagen skall 22Regeringsrättens 1990 ref. 67. 23SOU 2001:92 s. 237 f. ersättas av ny, permanent lagstiftning har dess giltighetstid för- längts till utgången av . Ett föremål får enligt tas i beslag om det skäli- gen kan antas äga betydelse för utredning om brott eller vara av- hänt någon genom brott eller vara förverkat på grund av brott. Om fängelse ingår i straffskalan för det misstänkta brottet kan enligt bestämmelser i 28 kap. husrannsakan eller kroppsvisitation utnyttjas för att söka efter föremål som kan tas i beslag. Sådana åtgärder får dock bara i undantagsfall riktas mot nå- gon annan än den misstänkte. Beträffande beslag på skriftliga hand- lingar gäller vissa restriktioner motsvarande de inskränkningar som är föreskrivna i fråga om vittnesförhör. Om handlingen kan antas innehålla sådant som innehavaren inte skulle få höras om såsom vittne gäller i princip att handlingen inte får tas i beslag. En annan inskränkning är att brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag inte får tas i beslag annat än vid utredning om brott av särskilt allvarlig beskaffenhet. Vidare innehåller 27 kap. 12 § vissa restriktioner rörande vem som har rätt att ta del av beslagtagna skriftliga handlingar. Beslut om beslag får meddelas förutom av domstol av under- sökningsledaren eller åklagaren vid förundersökning rörande brott. Bl.a. vid gripande av en misstänkt och i brådskande fall kan åtgär- den också vidtas av en polisman. Den som har drabbats av ett be- slag har alltid rätt att få åtgärden prövad av domstol. När det kan väntas att försändelser som får tas i beslag skall komma in till ett befordringsföretag kan en domstol på begäran av undersökningsledaren eller åklagaren förordna att försändelserna skall hållas kvar till dess frågan om beslag har avgjorts. Ett sådant förordnande skall meddelas , högst en månad. När en försändelse har blivit kvarhållen skall beslagsfrågan prövas. lag ger åklagaren befogenhet att besluta om kvar- hållande i brådskande fall. Ett sådant beslut skall ofördröjligen an- mälas till domstolen, som har att skyndsamt pröva beslutet. Av särskilt intresse i detta sammanhang är reglerna om telekon- troll. För kontroll av teleförbindelser i brottsutredande syfte finns i gällande lag två slag av tvångsmedel, betecknade hemlig teleavlyss- ning och hemlig teleövervakning. Hemlig teleavlyssning innebär en- ligt 27 kap. 18 § att telemeddelanden, som be- fordras till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan tele- adress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet. Hemlig te- leövervakning innebär enligt 19 § i samma kapitel att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en viss teleadress, eller att sådana meddelan- den hindras från att nå fram. Övervakningen innefattar alltså inte någon granskning av innehållet i meddelandena. Vad som kan regi- streras är sådant som till och från vilka telefonnummer samtal be- fordras samt tidpunkt för samtalen och deras längd. Termen telemeddelande definieras i telelagen (1993:597) på följande sätt: ljud, text, bild, data eller information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller elektromagne- tiska svängningar som utnyttjar särskilt anordnad ledare.