sou · GQB31d1 · 2003-01-01 00:00:00 — De danska bestämmelserna utgår från att skadeståndsansvaret är begränsat när det föreligger en egendoms- eller avbrottsförsäkring.25 När en skada är täckt av en sådan försäkring föreligger rätt till skadestånd endast om skadan vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller om den vållats i offentlig eller förvärvsmässig verksamhet. Försäkringsbolaget inträder i den skadelidandes rätt i samma omfattning. Dessa bestämmelser gäller också vid ansvars- försäkring. Vid personförsäkring föreligger inte regressrätt och detta oavsett om försäkringen är en summaförsäkring eller inte. Bestämmelserna är dispositiva såvitt avser bolagens regressrätt vid annan försäkring än personförsäkring.26 I finns ingen lagreglering av försäkringsbolagens re- gressmöjligheter utan det följer av common law att om ett försäk- ringsbolag har betalat försäkringsersättning till följd av skada så 233 och 75 §§ lagen om försäkringsavtal 28.6.1994/543. 24§§ 4-2, 4-3, 4-4 och 3-7 nr 1 lov om skadeserstatning. 25I används begreppet skadeförsäkring annorlunda än i och det omfattar även personförsäkring när försäkringsersättning utgår med belopp som motsvarar de verkliga kostnaderna och förlusterna. Här används begreppet personförsäkring på samma sätt som i FAL. 26§ 17 första stycket, § 19 första och andra styckena, § 22, § 25 andra stycket och § 27 andra stycket lov om erstatningsansvar. övertar bolaget den försäkrades rätt till skadestånd av den ansvarige.27 Det krävs ingen reglering av detta i försäkringsvillkoren även om det förekommer villkor om full regressrätt i det enskilda försäkringsavtalet. Det kan emellertid också framgå av bolagets policy att det endast regressar i vissa fall. har en bestämmelse i sin försäkringsavtalslag som ger försäkringsbolagen full regressrätt med undantag för det fall att skadevållaren är en familjemedlem som lever i samma hushåll som den skadelidande då regresskrav endast kan framställas vid uppsåtligt handlande.28 Det krävs inget villkor om regress i försäkringsavtalet för att regresskrav skall kunna framställas och det är inte heller vanligt med sådana villkor. försäkringsavtalslag innehåller också bestämmelser som ger försäkringsbolagen full regressrätt.29 Försäkringsvillkoren innehåller för säkerhets skull också villkor om full regressrätt även om detta inte är erforderligt. Vad gäller existensen av regressöverenskommelser i dessa länder så kan det förekomma överenskommelser avseende särskilda områden, t.ex. som för trafikförsäkringens del i , men inte överenskommelser av den typ som föreligger i . Om en person får förmåner enligt lagstiftningen i en medlemsstat för en skada till följd av en händelse som har inträffat inom en annan medlemsstats territorium gäller följande om rättsförhållandet mellan den institution som svarar för förmånerna och den part som är skyldig att ersätta skadan. Om institutionen i kraft av den lagstiftning som den tillämpar inträder i den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot en tredje part, skall detta inträde erkännas av varje medlemsstat. Om institutionen har en självständig rätt till krav gentemot en tredje part, skall denna rätt erkännas av varje medlemsstat.30 Dessa bestämmelser och frågan om regressrätt m.m. har prövats av . Domstolen har uttalat att den aktuella regeln är en 27Det ledande rättsfallet är Castellain v. 1883 11QBD 380. 28Versicherungsvertragsgesetz, VVG, § 67. Bestämmelsen är densamma som vid lagens till- komst . 121-12 Code des . 30Artikel 93 första stycket i Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpning av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, ändrad genom Rådets förordning (EEG) nr 2001/83. lagkonfliktsregel som bl.a. innebär att regressfrågan skall avgöras av lagstiftningen i den medlemsstat där försäkringsbolaget har sitt hemvist. Frågan om skadeståndsskyldighet omfattas dock av lagstiftningen i den stat där skadan inträffat.31 De nuvarande bestämmelserna i 25 § FAL inskränker försäkrings- bolagens regressrätt men eftersom de är dispositiva kan bolagen förbehålla sig full regressrätt vilket också i realiteten sker vid skade- försäkring. begränsar många bolag denna rätt genom att ha tillträtt regressöverenskommelsen. Såvitt kan bedömas av den undersökning av regresspraxis som vi företagit så är huvudtendenserna desamma hos de olika bolagen. Det framgår t.ex. när det gäller regresskrav från egendomsförsäkring mot privatperson som saknar ansvarsförsäkring att de flesta bolag regressar sällan eller aldrig när vållandet inte bedöms som grovt. Utifrån sina egna uppgifter förefaller försäkringsbranschen att använda regressmöjligheterna med viss försiktighet och närmast i de fall där det finns en ekonomiskt stark motpart eller där det förekommit grovt vållande. Såvitt känt finns det inte uppgifter från andra sammanhang med kritik mot bolagens sätt att hantera regressverksamheten. Mycket talar alltså för att de sköter denna på ett ändamålsenligt sätt. menade också för sin del att det inte fanns anledning att ifrågasätta försäkringsbolagens goda vilja att använda regressmöjligheterna med urskillning men ansåg att det inte fanns någon säker garanti för att så skulle vara fallet även . Man framhöll att ett ändrat ekonomiskt läge för försäkringsbolagen kunde leda till en skärpt hållning mot de skadeståndsskyldiga.32 föreslog att regressrätten skulle inskränkas. Det har gått dessa uttalanden och det kan konstateras att försäkringsbolagens praxis inte har ändrat inriktning i något avgörande hänseende, trots skiftande ekonomiska förutsättningar. Vi menar att det inte finns anledning att räkna med annat än att bolagen även i fortsättningen skulle tillämpa de nuvarande dispositiva reglerna, som i realiteten innebär en fri regressrätt, med omdöme och med beaktande av sociala hänsyn. 31Se dom i målet C 428/92 Deutsche AngestelltenKrankenkasse mot Lærerstandens Brandforsikring G/S (DAK-domen). 32SOU 1975:103 s. 72. Det kan förmodligen finnas en viss preventiv effekt förenad med regressrätten men preventionen påverkas troligen också av en mängd andra faktorer, t.ex. ansvarsförsäkringens villkor.33 I praxis- undersökningen tillfrågades försäkringsbolagen i vilka fall de brukar utöva regress av preventionsskäl men det är svårt att dra några slutsatser av svaren. förefaller det som om regress utövas när det är ekonomiskt lönsamt. Det kanske inte heller kan förväntas att bolagen skall utföra regress därför att det ur samhällets synpunkt är önskvärt om det inte är ekonomiskt förmånligt för bolagen. Bolagen har emellertid med sina erfarenheter goda förutsättningar att bedöma i vilka fall det är angeläget med regress av preventiva skäl. Förekomsten av ansvarsförsäkring kan medföra att den preventiva effekten minskar eftersom skadeståndsansvaret då förs vidare till ansvarsförsäkringen och inte drabbar den ansvarige skadevållaren. Ansvarsförsäkringsbolagen kan dock genom villkor om självrisk, säkerhetsåtgärder m.m. påverka de försäkrades handlande så att risken för skador begränsas. När ansvarsförsäkring saknas, vilket framför allt gäller då staten är ansvarig, drabbar regresskravet den ansvarige direkt. Som argument mot regressrätt kan åberopas att den leder till tvister och därmed till transaktionskostnader. Bolagen är naturligtvis medvetna om detta och angelägna att begränsa kostnaderna vilket visar sig genom att flertalet bolag anslutit sig till regressöverens- kommelsen vars syfte just är att undvika regresskrav när detta inte är ekonomiskt försvarbart. Resultatet av praxisundersökningen och innehållet i regress- överenskommelsen visar alltså att bolagen handlar rationellt och med omdöme. Det är svårt att i lag fastställa i vilka situationer det är önskvärt med regress. En mera detaljerad reglering av regressrätten skulle snarare leda till ett komplicerat system vilket framgår av de förslag som lämnades av och . Vi menar i stället att det är lämpligast att låta regressrätten omfatta den skadelidandes rätt till skadestånd utan inskränkningar och överlåta till försäkringsbolagen att från fall till fall avgöra när regress är lämplig att utföra, vilket i praktiken sker redan 33 Som exempel kan nämnas projektet arbeten som tar sikte på att minska de skador som förorsakas vid arbeten med verktyg som alstrar mycket energi och höga temperaturer, t.ex. svetsning. Detta har bl.a. medfört att alla egendomsförsäkringar och ansvarsförsäkringar för företag innehåller säkerhetsföreskrifter om heta arbeten och brott mot en sådan föreskrift medför att försäkringsersättningen minskas. Se , Brandfarliga heta arbeten, utgiven av 1998. Enligt statistik från har antalet skador i samband med heta arbeten minskat avsevärt . Ansvarsförsäkringen är också så allmänt förekommande att ansvaret ändå fördelas på ett större kollektiv och risken för ruinerande regresskrav är liten. I de fall skadevållaren saknar försäkring bör denne vara tillräckligt skyddad genom den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 § SkL. Vid tillämpningen av denna bestämmelse skall hänsyn tas till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden men även till den skadelidandes behov av skadeståndet och omständigheterna i övrigt. När ett försäkringsbolag har övertagit den skadelidandes rätt till skadestånd bör möjligheterna att jämka vara större än då kravet framställs av den skadelidande eftersom bolagets behov av skadeståndet rimligen inte bör vara lika stort som den skadelidandes. Enligt vår mening saknas anledning att ändra 6 kap. 2 § SkL i detta sammanhang. Dessa resonemang gäller dock enbart skadeförsäkring och sådan olycksfalls- och sjukförsäkring som inte är summaförsäkring. När det gäller olycksfalls- och sjukförsäkring som är summa- försäkring gör sig andra synpunkter gällande. Ersättningen från en summaförsäkring är bestämd i förväg utan hänsyn till den verkliga förlusten och utgör därmed inte ersättning för uppkommen skada. Härav följer att den som får försäkringsersättningen inte är förhindrad att också kräva skadestånd. En regressrätt för försäkringsbolaget är inte förenlig med detta synsätt. Det är inte fråga om en övertagen rätt till skadestånd och en regressrätt skulle kunna leda till att skadevållaren blir skyldig att ersätta mer än den förlust han har orsakat. Det sagda gäller också ersättning från en livförsäkring. Vidare framgår av regressundersökningen att det är mycket ovanligt att försäkringsbolagen förbehåller sig regressrätt vid summaförsäkring och har så skett är det ändå sällsynt att möjligheten faktiskt utnyttjas. De regressmöjligheter som den dispositiva utformningen av 25 § medger saknar således betydelse. Vår slutsats är därför att det inte bör vara möjligt att utöva regressrätt vid denna typ av försäkringar och vi anser att detta bör framgå av en tvingande lagregel. 10 Regress vid solidariskt ansvar Om flera är skadeståndsskyldiga svarar de solidariskt. Det innebär att den skadelidande kan kräva ut hela skadeståndsbeloppet från vilken som helst av dem; mer än full betalning kan dock inte erhållas.1 6 kap. 4 § SkL föreskriver: Skall två eller flera ersätta samma skada, svarar de solidariskt för skadeståndet, i den mån ej annat följer av att begränsning gäller i den skadeståndsskyldighet som åvilar någon av dem.2 Regeln gäller inte endast vid ansvar för eget vållande (uppsåt eller oaktsamhet) och vid ansvar för annans vållande (arbetsgivaransvar m.m.) utan även vid ansvar oavsett vållande (strikt ansvar). Den kan således exempelvis tillämpas när den ene har culpaansvar och den andre har strikt ansvar eller när alla har strikt ansvar. Detta följer av att skadeståndslagen är tilllämplig på all skadeståndsskyldighet i den mån ej annat är stadgat, 1 kap. 1 § SkL. Ett undantag från det solidariska ansvaret gäller enligt andra ledet i bestämmelsen. Ansvaret är inte solidariskt i den mån annat följer av att begränsning gäller i den skadeståndsskyldighet som åvilar någon av de skadeståndsskyldiga. Bestämmelsen kan bli aktuell bl.a. vid jämkning på grund av medvållande eller när skadeståndsskyldigheten fastställts på grundval av en skälighetsprövning med stöd av en särskild lagbestämmelse, t.ex. reglerna om barns skadeståndsansvar.3 Om två eller flera skadeståndsskyldiga har fått sitt skadestånds- ansvar nedsatt på någon sådan grund uppkommer frågan i vad mån den skadelidande har rätt att lägga ihop de utdömda beloppen. I de fall jämkningen sker med hänsyn till de skadeståndsskyldiga är det möjligt att den skadelidande kan lägga ihop ersättningarna men i så fall inte till högre belopp än som motsvarar hans förlust. Vad som kan gälla 1Jfr , Flera skadeståndsskyldiga I, 1993 nr 1 ff. och II nr 4000 ff. 2Tidigare 6 kap. 3 §, numreringen ändrad genom SFS 2001:732. 3Se NJA 1993 s. 727 där undantag gjordes i det solidariska ansvaret. Jfr a.a. II, nr 4027. Om jämkning på grund av passiv identifikation, se a.a. nr 4066 ff. Regress vid solidariskt ansvar när jämkning ifrågakommer vid medvållande från den skadelidandes sida är oklart.4 I den skadeståndsrättsliga speciallagstiftningen finns i vissa lagar en hänvisning till skadeståndslagens regel om solidariskt ansvar.5 I några lagar är sådant ansvar uttryckligen föreskrivet.6 I den mån solidariskt ansvar föreligger enligt 6 kap. 4 § SkL uppkommer frågan om ansvarighetens slutliga fördelning mellan de skadeståndsskyldiga inbördes.7 Hur skadeståndsskyldigheten slutligen skall fördelas blir ofta en uppgörelse mellan de försäkringsbolag som meddelat ansvarsförsäkring. Den nu gällande formuleringen av 6 kap. 4 § SkL reglerar inte frågan om regressrätt mellan flera skadeståndsskyldiga. Genom rättspraxis har emellertid slagits fast att regress är tillåten och att ansvaret skall fördelas efter skälighet. 10.2.1Ansvar för eget vållande ansågs i svensk rätt att regressrätt inte förelåg vid skade- ståndsskyldighet på grund av brott. En ändring av detta skedde genom rättsfallet NJA 1937 s. 264. (Målet avgjordes av i dess helhet.) I avgörandet fastslogs att fördelningen skall ske efter vad som anses skäligt. Vid skälighetsbedömningen kan hänsyn tas till om någon handlat på anmodan av annan, om någon är huvudgärningsman, om handlingen skett i någons speciella intresse eller om någon har större andel i orsakandet av skada än de övriga. Uppräkningen, som inte är avsedd att vara uttömmande, kan vara vägledande för fördelningen av ansvaret främst när alla skadeståndsskyldiga handlat uppsåtligen.8 Även utanför det straffbara området är principen att en skälig- hetsbedömning skall ske, varvid man skall ta hänsyn till grunden för de berörda parternas ansvar – t.ex. om detta vilar på eget vållande eller reglerna om annans vållande – och övriga omständigheter, som om någon av skadevållarna i övervägande grad har orsakat skadan. 1972:5 s. 589 ff. Jfr dock , a.a. I nr 722 ff. och II nr 4031-4033. 5Se t.ex. 2 kap. 5 § järnvägstrafiklagen. 6Se t.ex. 32 kap. 8 § första stycket . 7Se till det följande , a.a. II nr 4300 ff. 8Se , Skadeståndsrätt, 6 uppl. 2000 s. 248 f. Regress vid solidariskt ansvar viss presumtion synes gälla för att ansvaret slutligen delas lika mellan ömse sidor.9 När inte alla skadeståndsskyldiga handlat uppsåtligen torde graden av vållande vara den viktigaste faktorn. Om den ene har handlat uppsåtligen och den andre oaktsamt, betraktas vanligen den förre som huvudansvarig. Även i de fall samtliga inblandade handlat oaktsamt torde graden av vållande beaktas i första hand, men hänsyn kan tas också till andra omständigheter som i vems intresse handlandet skedde och vem som varit mest aktiv. 10.2.2Ansvar för eget vållande i förhållande till strikt ansvarig När en skadevållare svarar på grund av strikt ansvar och en annan på grund av vållande är den traditionella principen i svensk rätt att den strikt ansvarige har full regressrätt för hela skadeståndet mot den som svarar på grund av vållande. Denna princip har kommit till uttryck i flera av de speciallagar som föreskriver strikt ansvar.10 Principen torde också gälla när ansvaret inte grundas på lag utan följer av de grundsatser som utbildats i rättstillämpningen, t.ex. vid ansvar för särskilt farliga militärövningar.11 Vid trafikskadeersättning gäller dock andra regler. Enligt 20 § första stycket trafikskadelagen inträder försäkringsanstalt, som utgett ersättning, intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd av skadevållaren bara om skadan vållats uppsåtligen eller av grov vårdslöshet, eller om skadan vållats genom vårdslöshet av någon som gjort sig skyldig till rattfylleri. Här är regeln alltså rakt motsatt den nämnda huvudregeln för skadeståndsrätten. Den strikt ansvarige har endast i undantagsfall regressrätt mot den vållande.12 9Se SOU 1975:103 s. 135. 10Se 7 kap. 1 § andra stycket sjölagen, 5 kap. 47 § första stycket ägofredslagen, 6 § första stycket lagen om tillsyn över hundar och katter och 8 § luftfartsansvarighetslagen. 11Se a. prop. 12Se , a.a. s. 254. Regress vid solidariskt ansvar 10.2.3Förhållandet mellan flera strikt ansvariga I några fall ger särskilda lagregler besked om hur skadestånds- skyldigheten skall fördelas mellan flera som svarar på grund av strikt ansvar.13 I åtskilliga fall saknas emellertid lagregler som ger vägledning om fördelningen och i stället har principer utbildats i rättspraxis.14 I princip torde gälla att skadevållarna skall ta del i betalningen av skadeståndet efter vad som är skäligt med hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter.15 När skälighetsbedömningen inte föranleder att ansvaret bör läggas helt eller till större delen på den ena parten kan en sista möjlighet vara att låta envar svara med lika stor del.16 Enligt 3 kap. 1 § SkL har arbetsgivaren ett principalansvar, dvs. han ansvarar för arbetstagarens vållande. Ansvaret förutsätter att ar- betstagaren handlat i tjänsten. I de fall en arbetsgivare är skade- ståndsskyldig för arbetstagarens vållande enligt bestämmelserna om principalansvar och den medansvarige inte är arbetstagare samt svarar på grund av eget vållande anses att ansvaret i princip skall läggas på den senare.17 Om en arbetsgivare betalat skadestånd för en skada som vållats av en av hans arbetstagare har han enligt 4 kap. 1 § SkL regressrätt mot arbetstagaren endast vid synnerliga skäl. I dessa situationer faller alltså hela skadeståndsskyldigheten vanligen på arbetsgivaren. Om arbetstagaren orsakat skadan tillsammans med en annan kommer inte heller den senare att kunna erhålla något tillbaka från arbetstagaren såvida det inte föreligger synnerliga skäl. Har den medansvarige strikt 13Se , a.a. II nr 4443. 14Som vägledande rättsfall avseende ansvarsfördelningen mellan strikt ansvariga brukar nämnas NJA 1968 s. 387. Då det inte fanns någon annan fördelningsgrund fördelades ska- deståndsskyldigheten med anledning av en sprängningsolycka lika mellan en fastighetsägare och en entreprenör. 15När en av de skadeståndsskyldiga är strikt ansvarig och svarar oberoende av eget eller annans vållande, medan en annan svarar på grund av regler om ansvar för annans vållande, t.ex. principalansvar, torde graden av vållande hos den som orsakat skadan tillmätas stor betydelse. Se a. prop. 16Se , a.a. II nr 4464. 17Se a. prop. Regress vid solidariskt ansvar ansvar är principen om full regressrätt från strikt ansvarig mot culpaansvarig inskränkt på samma sätt.18 I 32 kap. 8 § andra stycket finns en regel om fördelningen av ansvaret mellan flera skadeståndsskyldiga. Om inte annat har avtalats fördelas skadeståndet efter vad som är skäligt med hänsyn till grunden för skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga skadan och omständigheterna i övrigt. Med grunden för skadeståndsansvaret avses främst att den som ansvarar utan eget vållande har regressrätt mot den som svarar på grund av vårdslöshet. Även graden av vållande kan beaktas, liksom om någon av de skadeståndsskyldiga är strikt ansvarig och dessutom vållande. Med omständigheterna i övrigt avses bl.a. i vems intresse arbetet utförts. När t.ex. en fastighetsägare ansvarar tillsammans med den som brukar fastigheten torde denna omständighet kunna tillmätas betydelse. I sådana fall får verksamheten oftast anses bedriven i första hand i brukarens intresse. Också sådana faktorer som föreliggande ansvarsförsäkringar och försäkringsmöjligheter kan påverka bedömningen. Det är något oklart om bestämmelsen skall tillämpas om den ene ansvarar enligt och den andre enligt allmänna skadeståndsregler. Enligt vad som antagits blir dock resultatet i stort sett detsamma, särskilt om hänsyn tas till att regel i första rummet avser strikt ansvar, medan de allmänna reglerna i första hand utgår från förhållandet mellan flera som ansvarar på grund av vållande.19 föreslog att en allmän regel om för- delningen av ansvaret mellan flera solidariskt skadeståndsskyldiga skulle införas i lagen.20 Enligt denna skulle fördelningen ske efter vad som var skäligt med hänsyn till grunden för skadeståndsansvaret och övriga omständigheter. Den föreslagna regeln avsåg endast ansvar för eget vållande och innebar i stort en kodifiering av gällande rätt. 18Se avsnitt 10.2.2. Motsvarande begränsning av regressrätten kan bli aktuell vid fördelningen mellan skadeståndsskyldiga som har ett begränsat skadeståndsansvar enligt 2 kap. 2 och 3 §§ SkL (barn och psykiskt störda), se a. prop. s. 626 f. och 649 f. 19Se , a.a. s. 354 f. 20Se SOU 1963:33 s. 38 f. och till det följande särskilt , a.a. II nr 4479-4530. Regress vid solidariskt ansvar SOU 2002:1 Förslaget ledde inte till lagstiftning. Departementschefen anförde att han inte hade någon saklig erinran mot förslaget i vad det innebar att den slutliga fördelningen av ansvaret mellan två eller flera som svarade på grund av eget vållande normalt skulle ske efter en skälighetsprövning. Han ansåg emellertid att en lagreglering av frågan om den inbördes ansvarsfördelningen borde omfatta också fall där flera svarade på grund av strikt ansvar och fall där någon svarade på grund av strikt ansvar vid sidan av en culpaansvarig. Departements- chefen förutsatte att de grundsatser om ansvarsfördelningen som dittills tillämpats skulle gälla också och till dess en generell reglering kunde ske.21 Även föreslog en fördelningsregel.22 Bestämmelsen var tänkt att utgöra ett andra stycke till dåvarande 6 kap. 3 § SkL och föreslogs ha följande lydelse: Vad de solidariskt ansvariga utgivit i skadestånd skall slutligen fördelas mellan dem efter vad som finnes skäligt med hänsyn till grunden för skadeståndsansvaret, föreliggande ansvarsförsäkring eller för- säkringsmöjligheter och omständigheterna i övrigt. Betänkandet rörde huvudsakligen försäkringsgivares regressrätt och regressrätten mellan flera skadeståndsskyldiga blev delvis en följdfråga. Beträffande denna regressrätt byggde förslaget på andra principer än dem som gäller nu.23 Kommittén föreslog bl.a. en inskränkning av regressrätten från skadeförsäkringen enligt tvingande regler. föreslog att det i dåvarande 6 kap. 3 § SkL skulle intas en allmän regel om fördelning av ansvaret mellan solidariskt ansvariga.24 Fördelningen skulle ske efter vad som var skäligt med hänsyn till grunden för skadeståndsansvaret, föreliggande ansvarsförsäkring eller försäkringsmöjligheter och förhållandena i övrigt. Förslaget byggde i stort sett på liknande tankegångar som framfördes av och det ansågs särskilt viktigt att i överensstämmelse med försäkringsbranschens inställning inskränka regressen mot privat- personer. Motsvarande förslag har inte tagits upp departements- promemoria.25 21Se a. prop. 22Se SOU 1975:103 s. 135 ff. Innehållet i betänkandet såvitt avser regressrätt för försäk- ringsbolagen finns redovisat ovan i avsnitt 9.5.1. 23Se , a.a. s. 247 f. 24SOU 1989:88 s. 149 ff. Innehållet i betänkandet såvitt avser försäkringsbolagens regressrätt finns redovisat ovan i avsnitt 9.5.2. 25Ds 1993:39 s. 204 f. Promemorian finns redovisad ovan i avsnitt 9.5.3. Regress vid solidariskt ansvar 10.4Jämförelse med andra länder