sou · GQB360d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Som motvikt till det föreslår vi vissa begränsningar beträf- fande när återkallelse får ske som kommer att fylla i stort sett samma syfte som rekvisitet betydligt. I artikel 10.3 auktorisationsdirektivet sägs vidare att om det berörda företaget inte åtgärdar överträdelserna inom den frist som anges i punkten 2, skall den berörda myndigheten vidta lämpliga och proportionella åtgärder för att säkerställa att villkoren uppfylls. Medlemsstaterna får för detta ge de berörda myndigheterna befo- genheter att vid behov införa ekonomiska sanktioner. Företaget skall informeras om åtgärderna och motiven för dessa senast efter det att de beslutades och i dessa skall fastställas en rim- lig tidsfrist för företaget för att efterleva åtgärden. Detta bör anses innebära att först om ett föreläggande inte följs, är det möjligt att vidta sanktionsåtgärder. Närmast till hands för svenskt vidkom- mande torde vara användningen av vitesföreläggande. Om villkoren för nyttjanderätterna upprepat och allvarligt åsido- sätts, och om åtgärder enligt punkt 3 i artikeln i syfte att säkerställa efterlevnad inte gett resultat, får enligt punkten 5 den nationella regleringsmyndigheten, såvitt avser nyttjanderätterna, tillfälligt upphäva eller återkalla dessa. Med hänsyn till dessa regler i auktorisationsdirektivet bör bestämmelsen i lagen om elektronisk kommunikation formuleras så att om ett sådant första föreläggande som nämnts ovan, och som alltså inte får förenas med vite, inte följs, skall ett nytt föreläggande utfärdas. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Följer till- ståndshavaren inte heller ett sådant andra föreläggande, bör till- ståndet få återkallas, om inte överträdelsen av tillståndsvillkoren kan anses vara av mindre betydelse eller särskilda skäl talar mot det eller ändamålet med föreläggandet lika väl kan tillgodoses genom att tillståndsvillkoren ändras. Beträffande upphävande ter sig en sådan påföljd som en främmande företeelse för svenskt vidkommande, i vart fall i radiosammanhang. Det frekvens- utrymme som tillståndet avser skulle då inte kunna användas tillståndet är tillfälligt upphävt. Detta verkar inte rationellt. Någon skyldighet för medlemsstaterna att införa en sådan sank- tionsmöjlighet finns inte. Vi föreslår därför inte att en sådan möjlighet införs i den nya lagen. Beträffande vad som kan utgöra särskilda skäl mot återkallelse hänvisas i huvudsak till motiven till LRK. I fråga om möjligheten att istället ändra tillståndsvillkoren gäller den enligt LRK endast fallet om en radiosändare används i en betydligt mindre omfattning än vad som svarar mot tillståndsvillkoren. Denna möjlighet till att vidta lindrigare åtgärd än återkallelse anser vi bör finnas i samtliga fall av överträdelser av villkoren. Den bygger på en allmän propor- tionalitets- och behovsprincip om att man inte skall tillgripa allvar- ligare sanktion än som är nödvändigt för att uppnå syftet med sanktionen och tillgodose de intressen som hotas. Återkallelse bör också enligt den nya lagen kunna ske omedel- bart om ett tillstånd enligt annan lag eller enligt bestämmelser meddelade med stöd av annan lag har upphört att gälla och sär- skilda skäl inte talar mot en återkallelse samt om tillståndet i något avseende av betydelse har påverkats av felaktiga uppgifter från sökanden. Det bör klargöras att även underlåtelse att lämna uppgifter av betydelse för tillståndet utgör grund för återkallelse. Regeln före- slås omformulerad med hänsyn till detta. gäller enligt LRK att en åtgärd skall vara proportio- nell i förhållande till sitt syfte. I enlighet med det bör ett tillstånd få återkallas endast om ändamålet med återkallelsen inte lika väl kan tillgodoses genom att tillståndsvillkoren ändras. I LRK anges istället att det inte är tillräckligt att villkoren ändras. Någon ändring i sak avses inte. Som ett särskilt skäl mot återkallelse för det fall att tillstånd enligt annan lag varit en förutsättning för tillståndet för radiosän- dare och det andra tillståndet upphört, kan anföras att ett eller kan- ske flera sändningstillstånd visserligen upphört men att det är san- nolikt att ett eller flera andra programföretag kommer att beviljas tillstånd att sända radioprogram som kan ta i anspråk motsvarande plats. Den som har tillståndet för radiosända- ren bör då få behålla tillståndet. Det bör inte röra sig om en längre tidsrymd än upp . Det får anses ligga på tillståndshavaren att göra sannolikt att tillståndet kommer att behövas för sådana framtida sändningstillstånd. Om flera programföretag använder samma frekvens och tillståndet enligt radio- och TV-lagen upphört för ett av dem men inte för övriga programföretag bör det i allmänhet inte komma ifråga att återkalla tillståndet. Det bör liksom finnas en möjlighet för tillståndshavaren att begära att tillståndet skall återkallas. I så fall skall tillståndet alltid återkallas. Enligt punkten 6 i artikel 10 i auktorisationsdirektivet får den berörda myndigheten, om den har bevis på att uppfyllandet av vill- koren för nyttjanderätterna brister och det utgör ett direkt och all- varligt hot mot allmän ordning, allmän säkerhet eller folkhälsa, eller kommer att orsaka allvarliga ekonomiska eller operativa problem för andra som leverantörer eller användare av elektroniska kommu- nikationsnät eller kommunikationstjänster, trots bestämmelserna i punkterna 2, 3 och 5 i artikeln vidta brådskande provisoriska åtgär- der för att åtgärda problemet innan den fattar ett slutligt beslut. Det berörda företaget skall därefter ges en rimlig möjlighet att lämna synpunkter och föreslå åtgärder. I förekommande fall får den berörda myndigheten bekräfta de provisoriska åtgärderna. I den nya lagen föreslås i enlighet med detta en regel om interi- mistisk återkallelse. Vi anser dock att det vid en sådan typ av åtgärd, utöver vad som anges enligt direktivet, uttryckligen bör fordras att det finns sannolika skäl för upprepade överträdelser. Bestämmelsen kan därför utformas så att om en överträdelse av tillståndsvillkoren utgör ett allvarligt hot mot allmän ordning, all- män säkerhet eller folkhälsa, eller kan befaras orsaka allvarliga eko- nomiska eller operativa problem för tillhandahållare eller användare av elektroniska kommunikationsnät eller elektroniska kommuni- kationstjänster och det finns sannolika skäl för att upprepade eller fortsatta överträdelser får tillståndet återkallas i avvak- tan på att ärendet avgörs slutligt (interimistisk återkallelse). I punkten 7 i artikel 10 anges slutligen att företag skall ha rätt att överklaga de åtgärder som vidtas enligt denna artikel i enlighet med förfarandet i artikel 4 ramdirektivet. Beträffande rätten att över- klaga hänvisas till avsnitt 10.9.7. Det bör i en ny lag finnas en motsvarande bestämmelse som i LRK om möjlighet att återkalla ett tillstånd, om förändringar inom radiotekniken eller ändringar i radioanvändningen på grund av internationella överenskommelser som har anslutit sig till har medfört att ett nytt tillstånd med samma villkor inte skulle kunna meddelas. Möjligheten bör dock utsträckas till att omfatta även bestämmelser som antagits t.ex. med stöd av radiospektrum- beslutet. Det bör därför, förutom till internationella överenskom- melser som har anslutit sig till, göras en hänvisning till bestämmelser som antagits med stöd av . Stöd för en sådan ändrings- och återkallelsemöjlighet finns i artikel 14 auktori- sationsdirektivet. Även i detta fall bör ett tillstånd endast få åter- kallas, om ändamålet med återkallelsen inte lika väl kan tillgodoses genom att tillståndsvillkoren ändras. En återkallelse av tillstånd eller ändring av frekvenstilldelning eller andra tillståndsvillkor på grund av förändringar inom radio- tekniken får enligt LRK beslutas endast om det med hänsyn till intresset av en effektiv användning av radiofrekvenser finns syn- nerliga skäl för en sådan åtgärd. Därvid skall beaktas i vilken utsträckning rimligt ekonomiskt utbyte av utrustningen uppnåtts, effekterna på tillståndshavarens verksamhet av en återkallelse eller förändring av tillståndsvillkoren samt omständigheterna i övrigt. Även denna bestämmelse bör föras över till den nya lagen. av lagen framgå att hänsyn i sådana fall skall tas till i vilken utsträckning rimligt ekonomiskt utbyte av utrustningen uppnåtts och effekterna på tillståndshavarens verksamhet av en återkallelse. Även övriga omständigheter skall givetvis beaktas men det behöver inte nämnas särskilt i lagtexten. I artikel 14.2 auktorisationsdirektivet anges att medlemsstaterna inte skall begränsa eller återkalla rättigheter att installera faciliteter före utgången av den tidsperiod för vilken de tilldelats utom när detta är berättigat och sker i enlighet med relevanta nationella bestämmelser om kompensation för återkallande av rättigheter. I skälen till direktivet sägs dessutom att medlemsstaterna kan, när det är objektivt motiverat, behöva ändra rättigheter, villkor, förfa- randen, administrativa avgifter och avgifter för nyttjanderätter när det gäller den allmänna auktorisationen och nyttjanderätter. Sådana ändringar bör i vederbörlig ordning anmälas till alla berörda parter så att de får möjlighet att yttra sig om dessa. Frågan om det skall utgå ersättning i sådana fall av återkallelse behandlades av föredraganden redan i samband med LRK:s till- komst (prop.1992/93:200, sid. 231). Föredragande statsråd ansåg därvid i huvudfrågan, om ersättning över huvud taget bör utgå, att avgörande faktorer var regleringens syfte och utformning samt vilken förutsebarhet den möjliggör. Den övergripande utgångs- punkten för regleringen på radioområdet var att åstadkomma en effektiv radioanvändning. Han omnämnde också att tillstånd skall gälla för bestämd tid. I lagen skulle anges de förutsättningar mot vilka en ansökan skulle prövas, de faktorer som borde vägas in när tillståndstiden bestämdes och de omständigheter som kunde leda till att tillstånd återkallades eller tillståndsvillkoren ändrades. Enligt föredraganden måste därför, såsom regelsystemet var uppbyggt, den som sökte tillstånd rimligtvis räkna med att det kunde råda nya eller ändrade förhållanden när tillståndstiden gick ut. Det kan i sammanhanget också noteras att när denna regel om möjlighet att återkalla eller ändra tillståndsvillkor utökades till att också avse sådana fall där det skett ändringar i radioanvändningen i på grund av internationella överenskommelser, så konstaterades att den utvidgade möjligheten att återkalla tillstånd inte borde gälla tillstånd som beviljats före ikraftträdandet. Med hänsyn till att artikel 14.2 bara avser rättigheter att installera faciliteteter och således inte gäller tillstånd att använda radiosän- dare anser vi att det inte behöver införas några bestämmelser om ekonomisk kompensation i den nya lagen för den som lider skada till följd av en återkallelse eller ändring av villkor avseende rätt att använda radiosändare. Som en följd av att vi föreslår att auktion skall kunna hållas vid tillståndsgivning uppkommer frågor om vad som skall gälla beträf- fande ersättningen för sådana tillstånd, om tillståndet återkallas eller tillståndsvillkoren ändras. En allmän utgångspunkt bör därvid vara att en återkallelse inte påverkar skyldighet att betala ersättning. Med hänsyn till framförallt sådana fall där tillståndet återkallas eller villkoren ändras utan tillståndshavarens förskyllan, bör det dock finnas en möjlighet att i samband med återkallelsen eller villkors- ändringen ändra tidigare beslut om ersättningsskyldighet till staten. I LRK finns även en möjlighet att ändra frekvenstilldelning för rundradiosändning, om det är nödvändigt för att nya användare skall få möjlighet att bedriva sådan verksamhet. Det har under utredningsarbetet inte framkommit något behov av att ha kvar denna bestämmelse. Det föreslås därför att någon motsvarande bestämmelse inte tas in i den nya lagen. Liksom bör en tillståndshavare själv kunna begära ändring av tillståndsvillkoren. Inget bör heller hindra myndigheten från att under löpande tillståndstid självmant väcka frågan om ändring av ett tillstånd i för tillståndshavaren gynnande riktning. Någon sär- skild lagreglering av detta anser vi inte behövs. Däremot skall ett beslut föregås av samråd med operatörer och annan som berörs av ett beslut. Den nya lagen kommer att innehålla en regel om sådan samrådsskyldighet. I LRK finns en möjlighet att ingripa mot störningar från i och för sig tillåten användning av radiosändare och radiomottagare. Något bör inledningsvis nämnas om vad som avses med störning. Som framgår av avsnitt 10.5.1 föreslås nu att termen skadlig stör- ning definieras i lagen. Termen störning liksom även skadlig stör- ning finns definierad i RR. Störning definieras enligt följande: Interference: The effect of unwanted energy due to one or a combina- tion of emissions, radiations, or inductions upon reception in a radiocommunication system, manifested by any performance degradation, misinterpretation, or loss of information which could be extracted in the abscence of such unwanted energy. Detta bör kunna utgöra grund för bedömning av vad som avses med störning också enligt den nya lagen. I lagtexten bör begreppet skadlig störning användas. Detta begrepp föreslås definieras i lagen enligt vad som anges i avsnitt 10.5.1. Beträffande vad som avses med radiofrekvent energi, dess alstring och användning, användning av radiofrekvent energi för kommunikationsändamål m.m. hänvisas till proposition 1992/93:200, sid. 239 f. Störningar från annan radioutrustning I 16 § LRK finns en bestämmelse som avser de båda fallen att dels en radiosändare stör användningen av en annan radioanläggning, dels att den som använder en radiomottagare stör användningen av en annan radiomottagare. Det bör framhållas att denna bestäm- melse är av sådan art till skydd för allmän ordning och säkerhet som avses i artikel 30 . Någon harmoniserad radio- spektrumförvaltning, t.ex. avseende hantering av störningsproblem finns inte inom gemenskapen. Radiospektrumbeslutet skulle i och för sig kunna ge upphov till sådan harmonisering. Som läget är nu bör dock detta anses som ett område där gemenskapen inte är ensam behörig i enlighet med artikel 5 . I RR anges olika klasser vid fördelning på trafikslag, vilket har betydelse då samma frekvensband har upplåtits för flera olika användningsområden. I RR görs en huvudsaklig uppdelning mellan primär och sekundär användning, se RRS5, Section II (e.d. 1998). Stationer som tillhör sekundär användning får inte störa stationer som ombesörjer primär användning och som redan tilldelats fre- kvenser eller senare kan komma att tilldelas sådana. Sådana statio- ner kan inte heller göra anspråk på skydd mot störningar från sta- tioner för primär användning, åt vilka frekvenser redan tilldelats eller senare kan komma att tilldelas. Möjligheten att vid tillståndsbeslut uppställa villkor om skyldig- het för sökanden att dela frekvensutrymme med någon annan inne- bär att den som har ett sådant tillstånd, eller använder radiosändare med stöd av undantag från tillståndsplikt för sändare som sänder på gemensamma frekvenser, måste tåla störningar, om detta inte löses på annat sätt, t.ex. genom olika system för radiokommunikationen som används för mobiltelefoner. Att det kan finnas sådana villkor och att störningar därför kan få tålas bör framgå av lagen. Med hänsyn till detta och till internationella överenskommelser om tillståndsvillkor bör det av lagen klart framgå att en störning på grund av särskilda skäl i vissa fall kan vara tillåten och måste godtas. Om däremot skadlig störning uppkommer och störningen inte på grund av särskilda skäl är tillåten, skall tillståndshavaren se till att störningen upphör eller i möjligaste mån minskar. Motsvarande skyldighet skall gälla för den som använder en radiomottagare som stör användningen av en annan radio- mottagare. Elektromagnetisk kompatibilitet i vissa fall I 17 § LRK finns en regel om att elektriska eller elektroniska anläggningar som, utan att vara radioanläggningar, är avsedda att alstra radiofrekvent energi för kommunikationsändamål eller för industriellt, vetenskapligt, medicinskt eller något liknande ändamål, får användas endast i enlighet med föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen får enligt lagrummet meddela föreskrifter om förbud mot att inneha elektriska eller elektroniska anläggningar som inte omfattas av det ovan nämnda men ändå, utan att vara radioanlägg- ningar, är avsedda att sända radiovågor. En motsvarande regel bör finnas i den nya lagen. Det föreslås dock att anläggningar för kommunikationsändamål begränsas till ledning. har i en skrivelse som bl.a. sänts till regeringen och som regeringen överlämnat till utredningen betonat vikten av det finns bestämmelser till skydd mot störningar från bredbandig kommunikation i oskärmade kablar. Det är utred- ningens uppfattning att denna bestämmelse tillsammans med övrig lagstiftning på området för elektromagnetisk kompatibilitet fyller detta syfte. I motiven till bestämmelsen i LRK redogörs (prop.1992/93:200, sid. 238 f.) bl.a. för innebörden av och förhål- landet till Rådets direktiv /336/EEG (EMC-direktivet) och lagen (1992:1512) om elektromagnetsik kompatibilitet och förordningen om samma sak (1993:1067). Det hänvisas därför till dessa motiv. Bemyndigandet i 17 § andra stycket till den myndighet som regeringen bestämmer att meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att sådana föreskrifter som här föreslås skall följas, bör finnas med bland tillsynsbefogenheterna; se under avsnitt 10.9. I artikel 10.1 ramdirektivet anges att medlemsstaterna skall säker- ställa att de nationella regleringsmyndigheterna kontrollerar tilldel- ningen av alla nationella nummerresurser samt förvaltningen av de nationella nummerplanerna. Det anges vidare att medlemsstaterna skall säkerställa att erforderliga nummer och nummerserier tillhan- dahålls för alla allmänt tillgängliga elektroniska kommunikations- tjänster. De nationella regleringsmyndigheterna skall fastställa objektiva, öppet redovisade och icke-diskriminerande förfaranden för tilldelning av de nationella nummerresurserna. I skälen till direktivet anges att tillgång till nummerresurser på grundval av objektiva, öppet redovisade och icke-diskriminerande kriterier är av avgörande betydelse för att företag skall kunna konkurrera inom sektorn för elektronisk kommunikation. I skälen anges vidare att alla delar av de nationella nummerplanerna bör förvaltas av natio- nella regleringsmyndigheter, inklusive punktkoder som används vid nätadresstilldelning. Punkten 2 samma artikel innehåller att de nationella reglerings- myndigheterna skall säkerställa att nummerplanerna och därmed förknippade förfaranden tillämpas så att alla leverantörer av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster behandlas lika. Medlemsstaterna skall särskilt säkerställa att ett företag som har tilldelats en nummerserie inte diskriminerar andra leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster i fråga om de nummer- sekvenser som ger tillträde till deras tjänster. Medlemsstaterna skall enligt artikel 10.3 ramdirektivet säker- ställa att de nationella nummerplanerna och alla senare tillägg och ändringar i dessa offentliggörs, med undantag endast för inskränk- ningar som har gjorts med hänsyn till den nationella säkerheten. Enligt artikel 10.4 ramdirektivet skall medlemsstaterna stödja harmoniseringen av nummerresurserna inom gemenskapen när detta är nödvändigt för att främja utvecklingen av alleuropeiska tjänster. Detta är en punkt som närmast bör beaktas i det fort- gående arbetet med nummerplanering. Kommissionen får dess- utom enligt artikeln, i enlighet med det föreskrivande förfarandet enligt artiklarna 5 och 7 i kommittologibeslutet (1999/468/EG), med beaktande av artikel 8 i det beslutet, vidta lämpliga tekniska genomförandeåtgärder på området. I artikel 10.5 ramdirektivet anges slutligen att för att åstad- komma global driftskompatibilitet mellan tjänster skall medlems- staterna vid behov samordna sina ståndpunkter inom internatio- nella organisationer och fora där beslut fattas i frågor som rör nummer, namn och adresser för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster. I motiven till telelagen (prop. 1992/93:200, sid. 143) anges att nummerplanering skall ske i syfte att skapa effektiva telekommuni- kationer och att därvid nummerplanernas betydelse från konkur- renssynpunkt skall beaktas. I princip bör det nya regelverket inte innebära någon ändring i denna del. Ändringen torde främst bestå i det vidgade tillämpningsområdet till att omfatta alla elektroniska kommunikationsnät. I skälen till ramdirektivet anges att bestämmelserna i direktivet inte fastställer nya ansvarsområden för de nationella regleringsmyndigheterna på området för Internet- namn och Internetadresser. Detta kan förefalla motsägelsefullt men bör enligt vår mening förstås så att det skulle vara möjligt att upp- rätta nationella adressplaner för Internet men att det inte föreligger någon skyldighet för medlemsstaterna att göra det. Något bör också sägas om förhållandet mellan adresstilldelning och etableringsfriheten enligt YGL. Regeln i 3 kap. 1 § YGL om rätt för var och en att sända radioprogram genom tråd kan komma i konflikt med en tillståndsplikt eftersom etableringsfriheten innebär att det i princip inte får ställas krav på tillstånd för verksamheten eller villkor för dess bedrivande. Enligt förslaget är dock den som tillhandahåller elektroniska kommunikationsnät eller elektroniska kommunikationstjänster som endast används för sändning av radioprogram genom tråd undantagen från anmälningsplikten. Endast den som är anmälningspliktig eller tillhandahåller elektro- niska kommunikationstjänster i samtrafik med sådan operatör skall vara skyldig att följa fastställda adressplaner. Med hänsyn till detta kommer lagen inte att vara oförenlig med YGL. Det bör i sammanhanget framhållas att nummer endast är en del av adresseringssystemen för elektronisk kommunikation. Vi anser att begreppet adresser kan användas som en samlingsterm för samtliga namn, nummer och andra adresser och därför bör använ- das istället för nummer. Det bör således införas en regel i den nya lagen om att reger- ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer får fastställa nationella adressplaner för elektronisk kommunikation och med- delar föreskrifter om planerna och deras användning. Sådana före- skrifter avser verkställighetsföreskrifter. Planerna skall vara utfor- made så att elektroniska kommunikationsnät och elektroniska kommunikationstjänster kan nås på ett likvärdigt sätt. Detta innebär inte att regeringen eller myndigheten alltid skall upprätta sådana planer. I fallet med Internet administreras i allmänhet inte nummerplanerna på nationell nivå. Det är istället Regional Internet Registries (RIR:s) som gör detta. I är det en organisation vid namn (RIPE NCC) i som delar ut nummerserier av IP-nummer till operatörer och andra nätinnehavare, t.ex. större företag. Denna ordning har visat sig fungera och det finns inte nu anledning att ändra på detta enligt vår mening. För att motsvara nuvarande ordning i telelagen bör bestämmel- serna innehålla att den som är anmälningspliktig eller tillhandahål- ler elektroniska kommunikationstjänster i samtrafik med en sådan operatör skall vara skyldig att följa fastställda adressplaner, om sådana planer fastställts för det nät eller den tjänst som verksam- heten avser. Det bör också införas en regel i lagen om att nationella adress- planer skall hållas allmänt tillgängliga, utom såvitt avser uppgifter för vilka sekretess gäller enligt 2 kap. sekretesslagen. Tillstånd att använda adresser ur nationell adressplan Liksom bör tilldelning av adresser ur en nationell adressplan göras för adresserier efter ansökan till den myndighet som reger- ingen bestämmer. Tilldelning kan även avse enstaka adresser.