sou · GQB31d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Utomlands gäller samma huvudprincip som i om solidariskt ansvar när flera är skadeståndsskyldiga för samma skada. Lösningarna vad gäller den slutliga fördelningen av ansvaret varierar däremot.26 Den finländska skadeståndslagen innehåller en regel om solidariskt ansvar som i det väsentliga motsvarar den svenska bestämmelsen i 6 kap. 4 § SkL.27 Ett solidariskt ansvar är också föreskrivet på sina håll i speciallagstiftningen. Rörande fördelningen mellan de solidariskt ansvariga föreskrivs att skadeståndsbeloppet skall fördelas enligt vad som prövas skäligt med hänsyn till den större eller mindre skuld som ligger envar skadeståndsskyldig till last, den fördel skadefallet måhända medfört och övriga omständigheter.28 En fördelning i enlighet med den fördel (nytta) skadefallet medfört kommer ofta i fråga. Det anses inte givet att en strikt ansvarig alltid har regressrätt mot en medansvarig som ansvarar på grund av vårdslöshet. När skadan vållats av flera strikt ansvariga är det oklart hur fördelningen sker. I doktrinen har angetts att man framförallt bör beakta vilken verksamhet som skaderisken har närmast anknytning till.29 Avvikande regressregler finns i speciallagstiftning. Även i gäller ett solidariskt ansvar då flera är ersättnings- skyldiga för samma skada.30 I vilken utsträckning regress kan göras gällande avgörs med hänsyn till grunden för skadeståndsansvaret och omständigheterna i övrigt.31 Om båda skadevållarna ansvarar på grund av culpa och det inte kan fastslås att den enas vårdslöshet är mer graverande än den andras fördelas ansvaret lika. Hänvisningen till ansvarsgrunden torde inte innebära att den strikt ansvarige alltid är berättigad till ersättning av den som har ett vållandeansvar.32 Bland omständigheter i övrigt som kan beaktas räknas parternas ekonomiska förhållanden samt föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter.33 Även i gäller solidariskt ansvar mellan flera skade- ståndsskyldiga för samma skada. Någon bestämmelse om detta har 26Uppgifterna om utländsk rätt är i huvudsak hämtade från , Flera skadeståndsskyldiga I, 1993 s. 123 ff. I SOU 1975:103 s. 53 ff. finns en sammanfattning av utländsk rätt. Denna är dock delvis föråldrad. 276 kap. 2 § i den finländska skadeståndslagen. 286 kap. 3 § i den finländska skadeståndslagen. 29Se Saxén, Skadeståndsrätt, 1975 s. 325 f. 30§ 5-3 nr 1 lov om skadeerstatning. 31§ 5-3 nr 2 lov om skadeerstatning. 32Se rättsfallet Rt. 1965 s. 1309. 33Se Lødrup, i erstatningsrett, 1999 s. 391 ff. Regress vid solidariskt ansvar emellertid inte upptagits i erstatningsansvarsloven. Däremot finns uttryckliga bestämmelser om den inbördes fördelningen mellan solidariskt skadeståndsansvariga.34 Fördelningen sker efter vad som med hänsyn till ansvarets beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan anses skäligt. Om bägge skadevållarna svarar på grund av culpa fördelas ansvaret i kvotdelar efter skuldgraden. Om en skadevållare har strikt ansvar och den andre ett culpaansvar får den culpaansvarige stå för hela skadan om han inte kan visa att den som ansvarar strikt också varit vårdslös. Om bägge skadevållarna ansvarar enligt strängare regler än culparegler är utgångspunkten en likadelning.35 I de fall en eller flera av de skadeståndsskyldigas ansvar täcks av en ansvarsförsäkring bortfaller skadeståndsansvaret. En oförsäkrad skadevållare som utgett ersättning har regressrätt mot den med- ansvariges ansvarsförsäkring. Undantag gäller för det fall skadan orsakats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller om skadan orsakats i offentlig verksamhet eller näringsverksamhet. I dessa fall föreligger skadeståndsskyldighet och regress kan utövas. Vid för- delningen kan hänsyn tas till föreliggande ansvarsförsäkringar. Re- glerna gäller inte det ersättningsansvar som regleras i vissa andra lagar, t.ex. færdselsloven. Regressregler finns också i annan dansk lagstiftning. I svarar flera skadeståndsskyldiga för samma skada i regel solidariskt. Regress mellan solidariskt ansvariga är tillåten enligt ett uttryckligt stadgande i sect. 1 Civil Liability Contribution Act 1978. När de skadeståndsskyldiga ansvarar på grund av vårdslöshet tas hänsyn både till skuldgraden och till den omfattning i vilken handlingen kan anses ha orsakat skadan. En fördelning är också möjlig mellan den som är ansvarig för egen vårdslöshet och en medansvarig, som svarar strikt. Visst stöd i domstolspraxis finns för ståndpunkten att den culpöse slutligen får bära hela ansvaret. Hur regressfördelningen skall ske mellan flera strikt ansvariga är oklart. I doktrinen har gjorts gällande att ansvaret fördelas lika, men att en förskjutning i likadelningen kan ske om vårdslöshet ligger en av de strikt ansvariga till last.36 Även i innehåller speciallagstiftningen särskilda regress- bestämmelser. 3425 § lov om erstatningsansvar. 35Se , Erstatningsansvarsloven, 1999 s. 463. 36Se , a.a. I nr 1332. Regress vid solidariskt ansvar Också i är ansvaret normalt solidariskt.37 De skade- ståndsskyldiga är i förhållande till varandra förpliktade till lika delar, såvida inte något annat är bestämt.38 Det vanliga är dock att avvikande regler förekommer, antingen genom avtal eller genom andra lagregler.39 Lagregler av detta slag finns såväl i BGB som i annan lagstiftning. Reglerna går antingen ut på att regressansvaret skall koncentreras eller att fördelningen skall ske efter skälighet. Jämväl i gäller regler om solidariskt ansvar för flera skadeståndsskyldiga som svarar för samma skada. Regressen mellan flera skadeståndsskyldiga i utomobligatoriska förhållanden är inte lagreglerad. I stället har de kontraktsrättsliga reglerna om regress i viss mån blivit vägledande. Den bestämmelse som tillämpas före- skriver att regressansvaret i princip är delat.40 Vissa särskilda principer för fördelningen har emellertid uppställts. När samtliga inblandade svarar på grund av culpa tar man framförallt hänsyn till skuldgraden. Vilka regler som gäller vid regress mellan strikt ansvariga är oklart. Möjligen gäller i första hand en skälighetsbedömning och i andra hand att ansvaret fördelas lika. Föreligger vållande bara hos en medansvarig, medan den andre bär skärpt ansvar, får den som svarar på grund av vållande stå för hela skadeståndsansvaret i sista hand. Sammanfattningsvis kan konstateras att det i samtliga ovan angivna länder, med undantag för , finns lagregler om fördelningen av ansvaret mellan flera skadeståndsskyldiga. Vilka situationer som omfattas av regleringen varierar, liksom vilka omständigheter som skall beaktas. I och framhålls skuldgraden, medan man i och poängterar ansvarsgrunden. I föreskrivs en likadelning, men regeln har många undantag. Flera situationer där det kan bli aktuellt med en ansvarsfördelning har inte kunnat lösas genom lagreglering, utan frågorna har överlämnats till rättstillämpningen. Framförallt framstår det som oklart hur fördelningen skall ske mellan flera strikt ansvariga. 37§ 840 första stycket Bürgerliches Gesetzbuch (BGB). 38§ 426 BGB. 39Avvikande regler finns t.ex. avseende arbetsgivarens ansvar för arbetstagarens vållande, § 840 andra stycket BGB, och för den som svarar enligt vissa regler om strängt ansvar, se § 840 tredje stycket BGB. 40Se artikel 1214 i code civil. Regress vid solidariskt ansvar Om flera är skadeståndsskyldiga för en och samma skada - företag, privatpersoner, staten eller en kommun – svarar de normalt solida- riskt. Den skadelidande kan alltså kräva vem som helst av de ansvariga på hela skadeståndsbeloppet. Det ligger i sakens natur att den skadelidande i första hand vänder sig till den av de ansvariga som utan vidare kan betala skadeståndet, t.ex. den som tecknat ansvarsförsäkring eller staten. Frågan blir därefter om den som gjorts primärt ansvarig kan vända sig mot en medansvarig för att få igen dennes del av det utbetalade beloppet. Det spörsmål som skall diskuteras är alltså hur ansvaret skall fördelas mellan de solidariskt skadeståndsskyldiga. Som framgått reglerar inte skadeståndslagen den slutliga fördel- ningen av ansvaret mellan flera skadeståndsskyldiga, något som ofta ansetts som en lucka i lagstiftningen. får man i stället falla tillbaka på allmänna principer som har utbildats i doktrin och rättspraxis. En grundläggande regel är härvid att en skälighetsbe- dömning skall ske. I princip anses den som svarar på grund av vållande vara skyldig att bära skadan framför den strikt ansvarige. I allmänhet anses också den som själv gjort sig skyldig till oaktsamhet regressansvarig mot den som bara är ansvarig på grund av annans vållande, t.ex. arbetsgivare som bär principalansvar enligt 3 kap. 1 § SkL.41 Det är tveksamt i vad mån undantag förekommer från dessa prin- ciper. Rättspraxis om ansvarsfördelningen är sparsam och rättsfallen härrör från tiden före skadeståndslagens tillkomst då synen på skadeståndsfrågor inte var densamma som . Med skadeståndslagen kom bl.a. den allmänna inställningen till försäkringens betydelse att ändras. Den särskilda jämkningsregeln i 3 kap. 6 § SkL hänvisar direkt till försäkringsförhållandena. Även vid tilllämpningen av den allmänna regeln om jämkning av oskäligt betungande skadestånd spelar föreliggande försäkringar en viktig roll.42 I båda fallen behandlas s.k. självförsäkrare, varmed avses någon som med hänsyn till omfattningen av sina intressen och resurser avsiktligt underlåtit att teckna ansvarsförsäkring, som om försäkring funnits. Försäkrings- förhållandena spelar vidare en väsentlig roll vid tillämpningen av skälighetsregeln om barns och psykiskt sjukas skadeståndsansvar.43 41Se avsnitt 10.2.2 och 10.2.4. 426 kap. 2 § SkL. 432 kap. 4 och 5 §§ SkL. Regress vid solidariskt ansvar antas sådana resonemang också påverka fördelningen mellan solidariskt ansvariga. I den enda moderna regeln om fördelningen av solidariskt ansvar, 32 kap. 8 § andra stycket , hänvisas till grunden för skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga skadan och omständigheterna i övrigt.44 Även i detta sammanhang anses för- säkringsförhållandena spela en viktig roll. Andra förhållanden som anses inverka på fördelningen är graden av skuld och om någon i högre grad än andra kan anses ha orsakat skadan, liksom också i vems intresse det skadegörande handlandet skedde.45 Dessa förhållanden inverkar även vid ansvar enligt skadeståndslagen. Hur sådana omständigheter skall vägas mot grunden för ansvaret, strikt ansvar eller ansvar för vållande, är emellertid ovisst. I de vanliga fall då skadeståndet betalats av ett försäkringsbolag lär en mängd olika faktorer påverka bedömningen när bolaget överväger regresskrav, också sådana som saknar stöd i lag eller rättspraxis. Rättsläget är på detta vis i stora delar oklart. En ansvarsfördelning med hänsyn enbart till ansvarsgrunden kan leda till resultat som framstår som otillfredsställande eller i vart fall som svårförenliga med tankegångarna bakom gällande skadestånds- regler. Att den som svarar strikt för en skada alltid skall ha rätt till återkrav mot den som svarar på grund av vållande strider mot grundsatsen att företag som driver en farlig verksamhet bör bära hela eller en väsentlig del av den risk verksamheten innebär. En sådan regel leder exempelvis till att den som bär strikt ansvar för farlig verksamhet kan kräva tillbaka utbetalt skadestånd i dess helhet från en privatperson som är medansvarig för olyckan, även om dennes vårdslöshet är ringa. Även en princip att den som själv gjort sig skyldig till oaktsamhet alltid har regressansvar mot den som svarar på grund av anställdas vållande kan leda till säregna resultat. Ett litet företag vars ägare oaktsamt vållat en skada skulle i sista hand få bära denna i förhållande till ett storföretag, vars anställde platschef är medansvarig. Det kan naturligtvis sägas att konsekvenserna av huvudregeln om fördelning med hänsyn till ansvarsgrunden inte alltför ofta behöver bli så stötande. Om ansvarsförsäkring föreligger på båda sidor blir fördelningen en uppgörelse mellan två försäkringsbolag. Det kan visserligen tyckas omotiverat att den ena försäkringen belastas med hela skadan men man kan knappast tala om något orimligt resultat av 44Se avsnitt 10.2.5. 45Jfr NJA 1937 s. 264 Regress vid solidariskt ansvar Vidare kan jämkningsregeln i 6 kap. 2 § SkL skydda en medansvarig utan försäkringsskydd mot ett oskäligt betungande regresskrav. När de båda ansvariga står i kontraktsförhållande till varandra, t.ex. i det vanliga fall då dels en byggherre, dels en entreprenör är skadeståndsskyldiga mot tredje man, regleras ofta ansvarsfördelningen i avtalet mellan dem. Bristen på rättspraxis från senare år kan bero på att det oklara rättsläget i praktiken inte vållar så stora svårigheter när en skada skall regleras. Trots detta har vi funnit goda skäl för att i skadeståndslagen införa en regel om ansvarsfördelningen som tillåter en mera nyanserad bedömning av fördelningsfrågan än den som torde anses möjlig . Även om det inte går att slå fast några helt klara riktlinjer för fördelningen kan en lagregel i vart fall ge bättre ledning för rättstillämpningen än dagens rättsläge. I regeln kan anges de viktigaste omständigheter som skall vägas in vid den skälighetsbedömning som blir avgörande. Det kan tilläggas att fördelningsfrågan står i nära samband med principerna för försäkringsbolagens regressrätt. Det är naturligt att med den nya regleringen av regressrätten också införa en fördelningsregel som bl.a. blir tillämplig på rätten till återkrav från en ansvarsförsäkring. Att märka är att regeln skall tillämpas vid fördelningen både mellan personer som ansvarar på grund av brott och mellan privatpersoner eller företag som svarar på grund av vållande eller bär strikt ansvar. Regeln bör utformas så att den passar alla dessa situationer. Som framgår av det föregående anser vi att ansvarsgrunden inte bör vara ensamt avgörande för fördelningen mellan de ansvariga. Skillnaden mellan olika typer av ansvar bör visserligen spela en väsentlig roll i sammanhanget, men även andra omständigheter bör beaktas. har nämnts en rad olika faktorer som anses kunna vägas in i bedömningen. Härvid är graden av vållande på ömse sidor så viktig att den särskilt bör nämnas i bestämmelsen. Den som uppsåtligt vållat en skada skall i sista hand bära ansvaret framför den som bara gjort sig skyldig till oaktsamhet, men det finns också anledning att beakta om någon annars kan anses bära huvudskulden till en inträffad skada. Ett annat förhållande som i praktiken lär spela en roll är att en av de ansvariga i övervägande grad orsakat skadan. En hänvisning till graden av vållande ger möjlighet att beakta också detta. Vid tillämpningen av olika regler i skadeståndslagen skall man som nämnts ofta låta föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter påverka bedömningen. Sådana omständigheter ansågs också böra få en väsentlig betydelse för ansvarsfördelningen enligt de tidigare Regress vid solidariskt ansvar förslagen av och Försäk- ringsrättskommittén.46 Enligt vad som förut utvecklats har vi en annan inställning till försäkringsbolagens regressrätt än dessa kommittéer. Vårt förslag innebär att denna rätt inte skall inskränkas vid skadeförsäkring och i konsekvens med detta bör man inte heller begränsa möjligheten för ansvarsförsäkringen att återkräva utbetalt skadestånd från en medansvarig på den grund att denne saknar för- säkringsskydd. Man kan utgå från att alla företagare är an- svarsförsäkrade. Vad gäller privatpersoner har de allra flesta hem- försäkring, vilket inbegriper ansvarsförsäkring.47 Den som avstått från ett sådant skydd bör bära följderna av detta och inte få någon särskild förmån i förhållande till andra parter. Skulle i något fall ett regresskrav leda till oskäliga konsekvenser skyddas ofta den ansvarige av jämkningsregeln i 6 kap. 2 § SkL. Vi anser alltså att det saknas skäl att särskilt hänvisa till försäk- ringsförhållanden i lagtexten. Uppräkningen bör emellertid avslutas med en hänvisning till omständigheterna i övrigt, vilket gör det möj- ligt att beakta också sådana förhållanden. En medansvarig kan exempelvis av ursäktliga skäl stå utan fullständigt för- säkringsskydd därför att regresskravet är så stort att det överstiger maximibeloppet i en ordinär ansvarsförsäkring eller därför att an- svarsförsäkring av försäkringstekniska skäl inte kan tecknas. I sådana fall kan det vara rimligt att delvis lägga ansvaret på den regressande sidan, även när inte jämkningsregeln i 6 kap. 2 § SkL är tillämplig. Också andra förhållanden bör vägas in vid en skälighetsbedömning. En faktor som 32 kap. 8 § andra stycket särskilt nämner är möjligheterna att förebygga skada, en annan är i vems intresse en skadegörande handling har vidtagits. En regel om fördelningen av ansvaret mellan solidariskt skade- ståndsskyldiga i skadeståndslagen kommer också att bli tillämplig på speciallagstiftningens område om inte annat föreskrivs, se 1 kap. 1 § SkL. Som nämnts tidigare förekommer en rad regler som innebär att den som är strikt ansvarig har regressrätt mot den som svarar på grund av vållande. Detta är sålunda fallet med 8 § lagen (1922:382) angående ansvarighet för skada i följd av luftfart, 5 kap. 47 § första stycket andra meningen lagen (1933:269) om ägofred och 6 § första stycket andra meningen lagen (1934:459) om tillsyn över hundar och katter. Dessa regler är mindre nyanserade än den nu föreslagna bestämmelsen i skadeståndslagen. Även om man inte kan konstatera 46Se avsnitt 10.3. 47Se avsnitt 9.3. Regress vid solidariskt ansvar att de medfört några olämpliga resultat i rättstillämpningen bör det vara möjligt att väga in andra omständigheter än ansvarsgrunden. Reglerna i fråga bör därför upphävas. Däremot anser vi att vissa andra speciella fördelningsregler bör behållas. Det gäller den särskilda bestämmelsen om förhållandet mellan ägare och nyttjanderättshavare i 10 kap. 7 § ellagen (1997:857) och den frakträttsligt färgade bestämmelsen i 7 kap 1 § sjölagen (1994:1009). I den mån regresstalan med stöd av regeln i sjölagen riktas mot anställd, är denne för övrigt skyddad genom bestämmelsen i 4 kap. 1 § SkL. Någon ändring i återkravsreglerna i trafikskadelagen anser vi inte motiverad. Fördelningen mellan trafikförsäkringen och skade- ståndsansvariga bygger på grundläggande tankegångar bakom denna lagstiftning som vi saknar anledning att ifrågasätta i detta sammanhang. Vad gäller bestämmelserna i 32 kap. 8 § andra stycket , torde de synpunkter som ligger bakom vårt förslag i stora drag överensstämma med tankarna bakom regel. Det föreligger i och för sig goda skäl att enbart ha en reglering i skade- ståndslagen som också skulle vara tillämplig på område. Vi anser emellertid att det inte är lämpligt att ta upp frågan i detta sammanhang och avstår därför från att föreslå några ändringar i . Med hänsyn till den nära sakliga överensstämmelsen mellan fördelningsregel och den regel vi föreslår i skadeståndslagen bör detta inte medföra några beaktansvärda svårigheter när det gäller att fördela ansvaret mellan parter av vilka den ena svarar enligt och den andra enligt andra regler. Enligt allmänna principer tillämpas nya skadeståndsregler endast på skadefall som inträffar efter ikraftträdandet. Någon särskild övergångsbestämmelse om detta behövs inte. 11 Konsekvenser av förslagen 11.1Ekonomiska konsekvenser och konsekvenser för små företag Enligt 14 § kommittéförordningen skall kommittén beräkna och redovisa de ekonomiska konsekvenserna av sina förslag. Det gäller förslag som påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kom- muner, landsting, företag eller enskilda och förslag som innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt. Kommittén skall enligt 15 § kommittéförordningen även bedöma konsekvenserna av för- slagen för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företag. Kommitténs förslag i avsnitt 7 att låta arbetsgivare få en själv- ständig rätt till kompensation för sjuklön m.m. från den ansvarige skadevållaren kan naturligtvis få ekonomiska konsekvenser för både offentliga och privata arbetsgivare. Som framgått är det emellertid omöjligt att beräkna vad sjuklönekostnaderna uppgår till i de fall när en anställd har skadats och det finns en ansvarig skadevållare. Det är också svårt att uppskatta de transaktionskostnader som kan uppkomma när arbetsgivaren framställer sina krav. Vår bedömning är att det i allt fall bör vara ekonomiskt fördelaktigt för arbetsgivarna att få denna möjlighet och särskilt för de små företagen där kostnaderna när en anställd är sjukskriven kan vara mycket kännbara. Vad gäller de övriga förslagen så innebär förslaget om försäk- ringsbolagens regressrätt i avsnitt 9 i realiteten en anpassning till rådande situation varför några särskilda ekonomiska effekter inte bör uppkomma och inte heller påverka de små företagen. Förslaget om regressrätt mellan solidariskt ansvariga bör inte heller medföra några sådana konsekvenser. 11.2Konsekvenser för brottsligheten och det brottsföre- byggande arbetet Kommittén skall enligt 15 § kommittéförordningen analysera för- slagens betydelsen för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet. Vad gäller förslaget om rätt till kompensation för sjuklön m.m. har kommittén i avsnitt 7.7.1 konstaterat att det är sannolikt att antalet skador inte minskar nämnvärt genom denna möjlighet. Vi menar också att förslaget förmodligen är försumbart vad gäller konsekvenserna för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet. Samma bedömning gäller för de övriga förslagen. Våra förslag torde inte ha någon betydelse för de övriga intressen som anges i 15 § kommittéförordningen. 12.1Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) 5 kap. Skadeståndets bestämmande 3 a § Om en arbetsgivare betalat sjuklön under sjukperiod enligt 7 § lagen (1991:1047) om sjuklön till en anställd som tillfogats personskada, har arbetsgivaren rätt till ersättning för vad som betalats ut samt de arbetsgivar- avgifter som avses i skattebetalningslagen (1997:483). I enlighet med vad som förordas i avsnitt 7.7.1 föreskrivs i denna nya paragraf att arbetsgivare kan kräva ersättning för utgiven sjuklön när sjukfallet orsakats av en ersättningsskyldig skadevållare. Det förutsätts givetvis att sjukfrånvaron och därmed arbetsgivarens kostnad beror på personskadan. Om en arbetstagare, som redan är sjukskriven av annan anledning, tillfogas en personskada ger detta inte arbetsgivaren rätt till ersättning såvida inte personskadan leder till att arbetsgivaren får större sjuklönekostnader än han annars skulle ha haft. Arbetsgivarens rätt till återkrav omfattar vad som utgetts i såväl lagstadgad som avtalsbaserad sjuklön . Sjuklöneperioden omfattar av en sjukperiod under vilken arbetstagaren inte utför arbete åt arbetsgivaren. Förluster som avser tiden efter sjuklöneperioden omfattas inte av arbetsgivarens rätt till ersättning. Med sjuklön avses både lön och andra anställningsförmåner, exempelvis fri eller subventionerad bostad. Förutom sjuklönen har arbetsgivaren rätt till ersättning för dit hänförliga arbetsgivaravgifter som avses i skattebetalningslagen. Denna hänvisning täcker förutom socialavgifter dels allmän löneavgift enligt lagen därom och dels särskild löneskatt på vissa för- värvsinkomster enligt lagen därom. Det bör framhållas att det här inte rör sig om ett vidgat ansvar för ren förmögenhetsskada eftersom arbetsgivarens skada i dessa fall är en följd av en personskada. En ekonomisk förlust som är en följd av att någon annan har tillfogats person- eller sakskada räknas inte som en ren förmögenhetsskada utan som en tredjemansskada.1 Att ersättning utgår till tredje man betraktas som ett undantag från principen att endast den som drabbas av en skada kan ha rätt till skadestånd. Ett tidigare lagreglerat undantag från denna princip finns emellertid redan vad gäller ersättning till efterlevande för begravningskostnader och för förlust av underhåll (se 5 kap. 2 § SkL).