sou · GQB392d1 · 2003-01-01 00:00:00 — anslöt sig helt till detta väl formulerade, kraftfulla och helt berättigade uttalande och lät rent av citera det i sin helhet inför kammaren. Han konstaterade att han och stats- ministern nu stod varandra betydligt närmare i denna fråga än då 58En av nämndemännen var för övrigt . hävdade ända till sin död att han var oskyldig. Enligt militärhistorikern vid , , som granskat fallet, var Gjerswold ingen spion. 59Riksdagsprotokoll nr 14 från debatt i andra kammaren . Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 saken hade debatterats . återkom under debatten till frågan om övervakningen av kommunisterna: Vi vill icke förfölja någon på grund av vederbörandes politiska uppfattning. Vi vill icke heller ha till stånd en polisövervakning över arbetsmarknaden, men vi vill skydda oss mot landsförrädiska element och förhindra dem att begagna sin rörelsefrihet till skade- görelse. Här gäller det att försöka finna en lösning som icke innebär ett hot mot medborgarnas individuella frihet. Det är då jag säger, att om det skall lyckas oss att hävda samhällets intressen med bevarandet av medborgarnas rörelsefrihet, måste vi ha en kontinuerlig medverkan och vaksamhet ifrån den stora folkmajoriteten, vars intressen vi anser oss satta att bevaka. Det fordras att dessa med- borgare hjälper samhällets myndigheter i deras ömtåliga uppgift. Socialdemokraten preciserade senare i debatten detta då han sade att man observerat vad som gäller och är nog också beredd att med ett rimligt hänsynstagande till alla de demokratiska frihetsvärdena iaktta varsamhet och aktsamhet. Att därvidlag den svenska fackförenings- rörelsen kan komma att spela en betydande roll är ganska självklart. Som nämnts hade i samband med ett partistyrelsemöte sagt att vaksamhet från partiets sida är värdefullare än vad polisen kan åstadkomma. En kommunist drog för sin del sedan ut konsekvenserna av vad , Fast m.fl. sagt, i ett in- lägg som har viss karaktär av profetia: ... nu tänker man bygga ut en stor tjallarorganisation för trakasserier mot hederliga arbetare för deras åsikters skull. ... Några kanske låter värva sig, men jag tror att den organisation ni tänker bygga upp kommer att få samma dåliga anseende som borgarnas spioner fick. Hans partikamrat fyllde i med att det nu var fråga om att skapa en kunskaparorganisation på arbetsplatserna som ska registrera, trakassera och förflytta personer med misshagliga åsikter. Också inrikesministern, bondeförbundets partiledare , underströk betydelsen av att allmänheten gör klart för sig att dess medverkan är en nödvändig förutsättning för att man över huvud taget skall nå fram till ett resultat i detta hänseende och han höll för troligt att appellen från statsministerns sida kommer vid ett psykologiskt synnerligen gynnsamt tillfälle. Frågan är vad denna konsensus fick för praktiska konsekvenser. Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 debatten tog också upp frågan om hur man skulle göra med kommunister som redan var anställda inom försvaret och som där- vid skyddades av fackliga kollektivavtal. Folkpartiledaren konstate- rade att detta problem ännu inte fått en tillfredsställande lösning och att Dahlkvistfallet tydligt visat på frågans komplicerade natur. nämnde att regeringen hade frågan under behandling och hänvisade till uttalande i då han upplyst om att man för försvarets del för förhand- lingar med de anställdas organisationer. Dessa förhandlingar hade dock vid tiden för debatten ännu inte resulterat i några särskilda beslut eller åtgärder. Det skulle komma att dröja till slutet av 1950- talet innan man slutligen fann en lösning. diskuterade i en tidigare opublicerad intervju situationen i det tidiga . Han sade då att p.g.a. av bl.a. marinspionen så var det något av en psykos . Det dök upp massor av angivare som inte på något sätt var organiserat. Han berättade vidare att man från fackets sida – försvarsanställdas förbund varit missnöjd med tidigare försvarsministern sätt att hantera Motalafallet: Facket tog inititativ till överläggningar med mig om garantier för att man skulle informeras om förflyttningar av misstänkta personer, detta för att inga justitiemord skulle begås Överläggningarna syftade inte till att organisera ett spionage, snarare var det dess motsats.60 Frågan hade också diskuterats vid ett CFF-sam- manträde. LO-mannen , ordförande i , hade då nämnt att det vid upplysningskonferenserna från arbetsgivarhåll vid upprepade tillfällen begärts svar på frågan om hur man skulle bära sig åt för att förflytta eller bli av med en medarbetare som man, på grund av hans politiska hemvist eller hans uppträdande i övrigt, har anledning misstänka vara ur företagets synpunkt placerad på en alltför känslig plats?. Vid sådana tillfällen hade ofta refererats till Motalafallet. hade vanligtvis då sagt att detta inte var CFF:s problem utan hän- visat till arbetsmarknadens parter. SAF-ordföranden menade vid samma möte att det nog rörde sig om rela- tivt få personer och att man fick söka en lösning i varje individuellt fall medan LO:s ordförande framhöll att frågor rörande femtekolonnverksamhet icke kan diskuteras inom fackföreningarna och att arbetsmarknadens parter knappast 60 /, samtal med . Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 kunde författa några regler för hur misstänkta fall skulle behandlas. Han var emellertid, enligt protokollet, övertygad om att därest godtagbara skäl för en förflyttning av en icke önskvärd från en arbetsplats till en annan kunde uppges så fanns anledning förmoda att vederbörlig fackförening ej skulle lägga ut sig för vederbörande.61 Vad som gjorde Strand så övertygad om detta är dock oklart men som varande LO-ordförande torde han knappast ha yttrat sig helt utan grund. orienterade försvarsstaben en delegation från att försvarsdepartementet informerat de fackliga ledarna om att kommunister inte fick anställas på skyddsklassade tjänster. De fackliga organisationerna skulle i det sammanhanget samarbeta med myndigheterna beträffande klagomål från kommunister som inte erhållit sådana arbeten (se avsnitt 5.4, Besöket från ). efter riksdagsdebatten 1952 besökte den ny- tillträdde inrikesminister och för- svarsminister . Swedlund hade med sig en PM som tog upp de åtgärder man inom militären ansåg borde vidtas för att effektivisera personalkontrollen. Efter mötet ingav ÖB nytt förslag till bestämmelser. Här kan citeras följande avsnitt: Erfarenheterna ha visat att avskiljande av personer vilka efter verkställd personalkontroll visat sig olämpliga ofta icke kunnat ske; i vissa fall då sådant avskiljande skett har personen på grund av gällande avtals- bestämmelser måst återanställas. Föreskrifterna i SAAR § 13 angående förflyttning av olämplig person från försvarsväsendet har veterligen tillämpats i något enstaka fall. Detta har medfört att det inom försvarsväsendet alltjämt finnes ett antal personer vilka vid företagen personalkontroll visat sig opålitliga och som har anställning i be- tydelsefulla befattningar. Dessa personers kvarblivande i tjänst utgör ett ständigt osäkerhetsmoment; en effektiv övervakning av dem skulle kräva åtgärder, vilka icke kunnat åstadkommas inom ramen för gällande militär eller civil övervakningsorganisation.62 Swedlund föreslog att man av dessa skäl borde överväga att utvidga möjligheterna att försätta fler befattningshavare i disponibilitet – icke endast regementsofficerare och högre officerare utan även andra befattningshavare med fullmakt. För att också kunna av- skeda olämpliga personer som saknade fullmakt, menade 61Protokoll fört vid sammanträde i kanslilokalerna, , . 62Fst/In nr 140:14. Befogenheter m.m. rörande personalkontroll. Bilaga 4 till skrivelse av t.f. försvarsstabschefen till statssekreteraren vid inrikes- departementet. Serie F1 volym 3. Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 Swedlund att vissa ändringar i anställningsförfattningarna skulle krävas. Ett flertal av Swedlunds förslag fann sin väg in i de nya bestämmelser som regeringen sedan utfärdade , dock ingenting om det som citerats ovan. Efter detta var man inom militären tills vidare uppenbarligen nöjda med personalkontrollen. Som skriver i Personalkontrollen –1969: –1952 lyckades försvaret genom skrivelser till och underhandskontakter med regeringen stegvis få igenom sina önskemål. Detta lyckades inte minst på grund av att den anti- kommunistiska opinionen växte sig allt starkare –1951 i samband med och de uppmärksammade spionaffärerna 1951 och 1952 där flera svenskar fälldes för spioneri mot det svenska försvaret för sovjetisk räkning.63 3.6CFF – angiverimetoder inom upplysningskampanjen De krav som vid olika tillfällen framförts från bl.a. och hade till viss del redan tillgodosetts . Vid i hade CFF:s generalsekreterare avslöjat hur för- svarsstaben och CFF erhöll information rörande kommunister på arbetsplatserna. hade enligt uppgift sagt att undersök- ningar gjorts genom och i fackföreningarna om personalens pålitlighet. Försvarsstabschefen hade i sin dagbok noterat att CFF och måste övervakas. Kontaktkonferenserna diskutera frågor som ej borde komma ut. Några av dem som reagerade över att så öppet berättade detta var SAF:s dåvarande direktör och sekreteraren i LRF, , som båda satt i . De menade att CFF:s informationsverksamhet mot industrisabotage började övergå i en politisk propaganda vilket ju inte alls varit avsikten från början. Uppgifterna om vad sagt föranledde att ifrågasätta om CFF sekt II, skall den fortsätta? och han insåg att överbefäl- havaren Swedlund nu måste ge tillsägelse, att hålla sig till allmän upplysning. framhöll att industrierna skulle gås igenom av statspolisen och att man möjligen skulle avsätta större resurser för detta.64 63Ulf 1945–1969 (2001) s 28. 64Hjort (1998) s 42–44. Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 hade alltså avslöjat att försvarsstaben och CFF hade tillgång till centralt placerade funktionärer inom arbetarrörelsens såväl fackliga () som politiska (Brundell) gren. Närmare uppgifter om vad sagt på konferensen framgår av en PM av som var direktörsassistent vid SAF och också ledamot av det verkställande utskottet vid CFF:s Sektion II. Enligt PM:n hade berättat om en företagsledare på ett mindre, men i krig viktigt företag och hur denne beklagat sig över att han inte hade en enda pålitlig arbetare anställd. För att kon- trollera saken hade då vänt sig till . Denne var då ombudsman i och dessutom ordförande i verkställande utskottet vid CFF Sektion II. hade alltså inte behövt gå särskilt långt för att få de uppgifter han behövde. hade i sin tur vänt sig till , ombuds- man i och den, vilket nämnts här tidigare, som var en av närmaste samarbetspartner då partistyrelsen utarbetade instruktioner för arbetsplatsombuden. Vem Brundell kontaktade är oklart men kunde man meddela den bekymrade företagsledaren att han haft rätt; det fanns inte en enda pålitlig arbetare vid hans företag. Av Hjorts studie framgår att denna händelse inte var av engångskaraktär. har i sina dagboksanteckningar noterat att också varit för frispråkig och i detalj redogjort för hur vissa företag löste sina säkerhetsproblem. tar upp tre fall av angiveriverksamhet som går att koppla till CFF:s verksamhet. Klart är att här pågick en aktivitet som man från försvarsstabens, SAF:s och Lantbruksför- bundets sida menade att CFF absolut inte skulle ägna sig åt. Dagen efter , och sammanträffande kallade ÖB till sig som enligt blev meddelad och varnad.65 Hur är det möjligt att , som på en kallade angiveriverksamhet för sovjetmetoder kunde ägna sig åt precis sådan rapportering själv? Hjorts förklaring är att Brundells avståndstagande från angiveriverksamheten var ett utslag av hyckleri. Vid det tillfället då han sa det hade ju hävdat att för att kunna åtgärda problemet med femte- kolonnen måste fackföreningarnas personkännedom tillsammans med alla pålitliga arbetares iakttagelser användas. 65 Ibid, s 44. Det var troligen erfarenheterna av denna episod som ledde till att , och ÖB efter sammanträden kom överens om att de stora industrierna hädanefter skulle få direkt information av försvarsstaben och en första sammankomst förlades till Yxtaholm . Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 förtrogen med att detta var en mycket känslig verksamhet och att den delvis syftade till att kartlägga den politiska hemvisten hos de anställda på olika företag. Hans kategoriska avståndstagande från angiveriverksamheten då denna debatterades inom CFF 1951, kan bara förklaras med att det handlade om att distansera sig så långt som möjligt från varje misstanke om att vara delaktig i sådant arbete. Som skriver; Övervakningen skulle skötas diskret och var inte något man gick ut och pratade öppet om i konferens- anföranden.66 Nätet som kan vävas runt CFF:s upplysningsverksamhet rörande femte kolonnen innefattar som framgått också . efter att han efterträtt som chefredaktör för 1951 deltog han i ett planerings- möte i om den kommande upplysningsverksamheten inom CFF. Av ett dokument framgår att då på något sätt oppo- nerat sig mot denna.67 Av en annan handling framgår att stod i begrepp att resa till i sällskap av CFF:s generalsekreterare CFF:s kontaktverksamhet rörande femte kolonnen kom att pågå . Då hade man hållit 108 konferenser med ett sammanlagt deltagarantal på 25 233 deltagare, vilket i snitt innebär omkring 200–250 deltagare per konferens. Som framgått torde CFF:s kontaktverksamhet ha erbjudit rika möjligheter till kontakter mellan personer från en mängd olika sek- torer inom samhället. Avsikten med denna del av studien är att försöka reda ut om det fanns en funktion för att fylla redan i detta tidigare skede. Det finns inga uppgifter i arkiven om att deltog i CFF:s upplysningsverksamhet om den femte kolonnen. Däremot kan konstateras att deltog i en annan, av CFF arrangerad kontaktkonferens på i . Konferensens tema var Ungdomen och försvaret och bland deltagarna fanns också några personer från SSU, bland dem förbundsordföranden . Representanter fanns också för FPU, HUF och . Det är oklart varför egentligen var med. Vid konferensen diskuterades inte, enligt pro- grammet, några frågor rörande svensk kommunism – CFF:s 66Hjort (1998) s 49–55. 67Brev från till . och Försvars arkiv, pärm nr 12; Brev inre fronten H. . Resan hade tillkommit på initiativ av ambassadrådet och övriga inbjudna var , kanslisekreteraren , samt en . Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 främste kännare på området, , deltog inte heller – vilket visar att Elmérs närvaro motiverades av andra skäl.69 Man kan dock utgå ifrån att , under de konferensen varade, hade vissa möjligheter att knyta kontakter inte bara med ledande inom CFF utan också med företrädare för de olika politiska ung- domsförbunden. Att han åtminstone senare hade kontakt med torde vara oomtvistligt. , då höll på att bygga upp Grupp B deltog han i en konferens som CFF arrangerade i samarbete med Fst/PF (försvarsstabens press- och filmavdelning). Konferensen hade som tema Propagan- dan och motståndsandan och bland deltagarna fanns bl.a. och samt som då arbetade inom Fst/PF. Det går också att belägga en senare kontakt mellan och den ovan nämnde . samrådde de rörande överflyttningen av en IB-medarbetare – ombudsmannen – till CFF.70 3.7Något om kommunismen som hotbild Pragkuppen blev en vändpunkt beträffande det opinions- mässiga stödet för SKP. Efter de framgångsrika valen 1944 och 1946 – i det senare erhöll man av rösterna – nådde man i valet . sjönk stödet till för att hamna på . hade den socialdemokra- tiska kampen mot kommunisterna inom fackföreningsrörelsen lett till en fullständigt förkrossande seger. I slutet av kriget hade kommunisterna haft makten i av landets fackföreningar. var den siffran reducerad till . Dessutom kunde en något liberalare utveckling skönjas i partiledningens ut- talanden då riksdagsledamoten kritiserade denna för att inte följa . Till detta ska också läggas de inventeringar av kommunister och andra förmodade säkerhetsrisker som stats- 69Program vid kontaktkonferensen om Ungdomen och försvaret å i 1 – , serie F0 7 volym 1, mappen Folk och Försvar 1953. I ett konferensprotokoll som förvaras i på , nämns inte alls vilket möjligen tyder på att han var där endast som åhörare, eftersom flertalet av de andra föredragandena nämns vid namn. Det kanske är värt att notera att en annan av deltagarna var som då arbetade vid Försvarsstaben. – 1972 som säkerhetschef vid för att därefter övergå till IB där han var påtänkt som efterträdare. Så blev dock ej fallet och slutade vid IB . 70Carl arkiv; Dags-PM . Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 polisen genomförde inom bl.a. varvs- kommunikations- och el- industrin (genom- fördes exempelvis över 100 industribesök). – 1954 pågick också CFF:s intensiva upplysningsverksamhet rörande femte kolonnen. Spionaffärerna föranledde, inte minst i den politiska debatten, anklagelser mot kommunisterna för att vara presumtiva landsförrädare. Till detta kom också de kampanjer som riktades mot kommunisterna i bl.a. och Morgon-Tidningen. sade på ett möte med företrädare för de nordiska socialdemokratiska partierna att kommunisterna i inte längre utgjorde något problem för socialdemokraterna sedan en del av deras under- jordiska verksamhet avslöjats i samband med flera spionaffärer. Å andra sidan, menade han, hade dessa affärer visat hur effektiva de kommunistiska organisationerna var. sade att det därför skulle vara nyttigt att samla upplysningar från de olika länderna om de kommunistiska arbetsmetoderna. Vid mötet beslöts, efter för- slag från partisekreteraren , att frågan skulle tas upp för behandling vid ett senare partisekreterarmöte.71 Kommunismen som hotbild genomgick vissa förändringar –1953 också på det internationella planet. hade efterträtt som president och hade under valkampanjen lovat fred i vilket uppfylldes då ett stillståndsavtal slöts. I fick man också upp ögonen för oegentligheter i den mycket hätska antikommunist-kampanj som drevs av den republi- kanske senatorn . avled och en av dennes närmaste män, , fängslades och av- rättades , anklagad för högförräderi. Genom olika källor framgår också att några avskedanden eller omplaceringar av kommunister från känsliga poster inom försvaret eller krigsindustrin, liknande Motalafallet 1951, inte tycks ha inträffat –1956. utredning (se nästa kapitel) nämner exempelvis ingenting om detta. 71 /(1998) band 1 s 456. Författarna anger att detta möte antagligen blev inledningen till mer regelmässiga partisekreterarmöte rörande kommunisterna. Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 Som främste pådrivare i frågan om personövervakning och per- sonalkontroll framstår naturligtvis militären. från mellankrigstiden och års personalkontrollbestämmel- ser hade man inom försvarsstaben tagit ett stort antal initiativ i syfte att förbättra säkerheten inom försvaret. Dessa ansatser upphörde inte i och med detta – åren 1956–1957 skulle man åter driva frågan om stärkt militärt säkerhetsskydd genom att bredda organisationen.72 Det faktum att man från försvarsstabens sida däremellan inte lämnade in nya framställningar rörande personalkontrollen skall inte tas till intäkt för att man nått en lösning på frågorna om kommunister i försvaret. Från militärens sida var man sannolikt, genom förändringarna i personalkontrollen, någorlunda nöjda beträffande frågan om hur man skulle undvika att kommunister fick befattningar inom försvaret. Den andra frågan om hur man skulle bli av med dem som redan var anställda, hade ännu inte fått sin lösning utan hanterades troligen så gott det gick från fall till fall. Från regeringens sida påtalade man möjligheten av att genom överenskommelser med fackförbunden på lokal nivå nå önskat resultat. framhöll å sin sida att enskilda personärenden kunde lösas centralt inom ramen för en särskild nämnd där de större arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna fanns representerade. En formell lösning på detta problem nåddes först vid slutet av decenniet då industriskyddskommittén valde att gå på den senare linjen. efter 1952 mattades intensiteten i antikommunismen av vilket gjorde att militären inte längre kunde rida på opinionsmässiga vågor liknande dem som präglat åren efter Pragkuppen. Det finns ingenting i forskning som tyder på att man inom militären första år ifrågasatte kvaliteten på de uppgifter man i personalkontrollsammanhang erhöll från statspolisen. Enda proble- met kunde möjligen vara en viss fördröjning från de att uppgifterna begärdes tills dess att de översändes. Klart är också att en kontakt mellan försvarsstaben och SAP togs med som en av huvudaktörerna. Dock, den säkerhetsmässiga såväl som den politiska hotbilden beträffande 72 Man kan för övrigt så sent som se hur militären agerar i syfte att skärpa personalkontrollen. Då man inom RPS - utifrån regeringens riktlinjer - upprättat ett utkast till bestämmelser för vilka aktiviteter inom ytterlighetsrörelserna som skulle utgöra grund för registrering, menade man från försvarsstabens sida att regelutkastet var alltför otillräckligt. Efter att ha pekat på svagheterna menade chefen för /Säk att reglerna måste skärpas. Så skedde också. Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 kommunisterna var reducerad. hade säkerhetspolisens registrering och övervakning av kommunister och kommunistisk verksamhet blivit allt mer intensiv. Särskilt tvångsmedels- lag – den s.k. Enbomslagen – öppnade möjligheter för massinhämt- ning i stor skala; genom telefonavlyssningen av centralt placerade kommunister och telefonväxlar på kommunistiska partiexpeditio- ner, erhöll man stora mängder med överskottsinformation.73 73 Se Lampers, : Överskottsinformation från telefonkontroll (2002) SÄKO. 4 och hans nätverk anställdes vid försvarsstabens utrikesav- delning men för helt andra uppgifter än kommunistövervakning. Det skulle dock inte dröja länge förrän han kom i kontakt med socialdemokrater såväl inom regeringen som vid partiexpeditionen. Mycket långsamt – det skulle ta omkring fem – – utvecklades ett kontaktnät som skulle komma att utgöra basen för den verksamhet som inrättades vid försvarsstaben 1957/1958 och som gått till historien som IB. Han gjorde sin militärtjänst vid Kungl. , I 15, i . till 1947 läste han psykologi som han blev löjtnant vid I 15. Han verkade vid Centrala Värnpliktsbyråns personal- prövningsdetalj och samarbetade då med dåvarande docenten i pedagogik . I ett brev från försvarsstabschefen till regeringen hemställes om att beordras tjänstgöra vid försvarsstaben fr o m 22/10 1951 – t v med som förläggningsort. som tjänstgör vid centrala värnpliktsbyrån, är avsedd att tjänstgöra vid försvars- stabens utrikesavdelning för visst utredningsuppdrag.1 Klart är att tämligen omgående efter sin anställning , dels arbetade med organiserandet samt chefskapet 1 Fst/Adj Skrivelse från chefen för försvarsstaben till Konungen nr H 40:130. Fst/Adj f.d. hemliga handlingar, in och utgående handlingar Serie FI vol 4. för utrikesavdelningens psykologiska detalj (det är det som avses med visst utredningsuppdrag),2 dels satte igång ett projekt som mynnade ut i en licenciatavhandling vid . Den går under namnet Propagandaanalys med under- rubriken av sovjetiska radioutsändningar på svenska och finska språken 1952–1954. skriver där mycket knapphändigt om tillkomsten: Efter diskussioner mellan intresserade myndigheter uppdrogs åt rapportförfattaren att göra en innehållsanalys av det material som stod till buds och som berörde och de nordiska länderna.3 anger att det rörde sig om ett par svenska myndigheter som följt de sovjetiska radioutsändningarna på svenska språket sedan dessa påbörjades. Vidare framgår att det vid ett av departe- menten gjordes en daglig sammanställning av sändningarna.4 I själva verket hade studien tillkommit på initiativ av överbefäl- havaren och efter överenskommelse med UD organiserades ett särskilt studium av sådan främmande propaganda, som man ansåg förtjänade uppmärksamhet ur militär synpunkt.