sou · GQB38 · 2003-01-01 00:00:00 — Enligt utredningens mening bör en företrädare i ett mål om betal- ningsansvar enligt 12 kap. 6 § SBL ha samma möjligheter som de som för talan i skattemål att få ersättning enligt lagen. Eftersom företrädaransvarsmål inte utan vidare kan sägas vara ett mål om skatt och för att undvika osäkerhet om vad som gäller, föreslås att det i lagen särskilt anges att ersättningslagen även gäller mål om betalningsansvar. 7Skattemyndighetens beslut om betalningsskyldighet för delägare i handelsbolag Lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag, , inne- håller inte något krav på att delägarna skall tillskjuta medel, varken vid bolagsbildningen eller vid bolagets fortsatta verksamhet. I stäl- let föreskrivs i 2 kap. 20 § HBL att delägarna solidariskt ansvarar för bolagets förpliktelser. En borgenär kan alltså välja att göra gäl- lande sitt krav antingen mot bolaget eller mot en del- ägare/bolagsman. Om en bolagsman fullgör bolagets förpliktelse kan denne i sin tur göra gällande ett krav mot bolaget. Bolagsman- nens ansvar inte kan gå utöver de förpliktelser som åvilar bolaget självt. Det föreligger ett slags identitet mellan bolagets och bolagsmännens förpliktelser på så sätt att bolagsmännen alltid kan göra gällande samma invändningar mot ett krav som bolaget kun- nat göra.1 Som inledningsvis redogjorts för (avsnitt 1.3) var det länge oklart vem som var behörig att fastställa betalningsskyldighet enligt 2 kap. 20 § HBL när fråga var om skatt. Genom införandet av 12 kap. 8 a § SBL fastställdes dock att det är skattemyndigheten som har att besluta om bolagsmans betalningsskyldighet för käll- skatter, arbetsgivaravgifter och mervärdesskatt. I detta sammanhang kan anmärkas att en bolagsman givetvis även kan åläggas betalningsansvar enligt 12 kap. 6 § SBL. Detta an- svar anses ha en annan karaktär, vilar på en annan grund, än den allmänna skyldigheten för en bolagsman att svara för bolagets för- pliktelser, inklusive dess skatteskulder. Ansvaret enligt 2 kap. 20 § HBL har sin grund i den speciella relation som råder mellan ett handelsbolag och bolagsmännen i bolaget och kan inte i alla hänse- enden jämställas med det ansvar som i andra situationer åvilar flera personer med avseende på en och samma förpliktelse.2 När det 1NJA 1989 s. 519. 2NJA 1989 s. 92. beslut om betalningsskyldighet för delägare i handelsbolag gäller vanliga handelsbolag behöver således staten inte använda sig av 12 kap. 6 § SBL för att få betalningsansvar fastställt för delägare. Med bolagsman i handelsbolag likställs komplementär i komman- ditbolag. Om den juridiska personen är ett kommanditbolag kan dock påpekas att kommanditdelägarens ansvar är begränsat till vad han satt in eller åtagit sig att sätta in i bolaget (1 kap. 2 § och 3 kap. 8 § HBL). 7.2Bolagsmannens invändningar mot det personliga betalningsansvaret Det personliga ansvar som åvilar bolagsmannen enligt 2 kap. 20 § HBL är tvingande och kan därför inte sättas ur kraft genom t.ex. bestämmelser i bolagsavtalet. Ansvaret kan dock inte gå utöver de förpliktelser som åvilar bolaget självt, såvida bolagsmannen inte gentemot borgenären själv iklätt sig ett vidsträcktare ansvar. Bolagsmannen kan därför alltid mot ett krav göra gällande samma invändningar som bolaget kunnat göra. uttalade i ett rättsfall (NJA 1989 s. 92) bl.a. följande angående bolagsmannens ansvar enligt 2 kap. 20 § HBL: Av de grundläggande principer som gäller för handelsbolag måste an- ses följa att bolagsmännen visserligen har ett personligt ansvar för bolagets förpliktelser men att detta ansvar inte kan gå utöver de för- pliktelser som åvilar bolaget självt (se bl.a. , Om handelsbolag och enkla bolag, 1983 s. 194 f.). Det föreligger ett slags identitet mellan bolagets och bolagsmännens förpliktelser på så sätt att bolagsmännen alltid kan mot ett krav göra gällande samma invändningar som bolaget kunnat göra. Således kan bolagsmännen till sin egen förmån åberopa att bolagets skuld har nedgått till följd av betalning eller avtal eller på annan grund. Med dessa principer skulle det inte vara förenligt att anse bolagsmän ha ett fortsatt ansvar för förpliktelser från vilka bolaget befriats genom ackord i eller utom konkurs. Bolagsmannen kan således t.ex. till sin egen förmån åberopa att fordringen ännu inte är förfallen till betalning. Det bör dock anmär- kas att om bolaget försatts i konkurs kan fordran genast göras gäl- lande mot bolagsmännen enligt 2 kap. 23 § HBL. Vidare kan bo- lagsmannen hävda att avtalet som fordringen grundas på är ogiltigt av någon anledning, att skulden minskats genom betalning, verkställd kvittning, preskription, preklusion eller ackord i eller utom kon- beslut om betalningsskyldighet för delägare i handelsbolag Även en frivillig eftergift av fordran befriar i regel bolags- mannen.3 Invändningar kan även röra frågan om bolagsmannen varit ansva- rig bolagsman för skattefordrans uppkomst eller inte. I 2 kap. 22 § HBL stadgas att den som inträder som ny bolagsman i handelsbolaget, även svarar för de förbindelser som bolaget ingått före hans inträde i bolaget. Detta innebär att ny bolagsman, solida- riskt med handelsbolaget, ansvarar för samtliga de skatteskulder som belastar handelsbolaget vid bolagsmannens inträde i det- samma. Att skulderna ifråga uppkommit under tid då bolagsman- nen inte ingått i bolaget saknar alltså betydelse för hans ansvarig- het. Den som avgår som bolagsman svarar dock enligt samma lag- rum inte för de av bolagets förpliktelser som uppkommer efter av- gången, om bolagets motpart kände till eller borde ha känt till att bolagsmannen avgått. Bestämmelsen, som innebär att en redan av- gången bolagsman kan bli ansvarig för efter avgången uppkomna skulder, nämligen om motparten är i god tro, dvs. inte kände till eller borde ha känt till avgången, gäller emellertid inte då fråga är om skatteskulder där skattemyndigheten är motpart. Detta framgår av RÅ 1990 ref. 50 där regeringsrätten bl.a. anförde följande. Lokala skattemyndigheten kan visserligen inte anses ha känt till eller ha bort känna till avgång ur bolaget innan denna registrerats. krav är emellertid oberoende av vem som är bolagsman och kan inte liknas vid de anspråk som en godtroende kontrahent till bolaget kan ha att ställa på fullgörande av en avtalsför- pliktelse. Betalningsskyldighet för arbetstagares skatt eller för arbets- givaravgift bör bara komma i fråga gentemot den som faktiskt burit ansvaret för arbetsgivarens ekonomiska förpliktelser under aktuell period eller som därefter inträtt i detta ansvar. När det som i detta fall är ostridigt att en bolagsman avgått ur handelsbolaget innan skulden uppkom kan därför betalningsskyldighet inte åläggas denne, oavsett att avgången då ännu inte hunnit registreras. Utredningen har tillfrågat skattemyndigheter och länsrätter om de uppfattat några problem med att skattemyndigheten har rätt att fatta beslut om delägares betalningsskyldighet enligt 2 kap. 20 § HBL. Varken myndigheterna eller domstolarna hade dock uppfat- 3 , Om handelsbolag och enkla bolag, tredje uppl., s. 195. beslut om betalningsskyldighet för delägare i handelsbolag tat några olägenheter med förfarandet. Tvärtom påpekades från flera håll i svaren att denna typ av solidarbeslut lämpar sig väl för skattemyndigheterna eftersom ansvaret är strikt. Utredningens bedömning: rätt att fatta be- slut om betalningsskyldighet för delägare i handelsbolag enligt 12 kap. 8 a § SBL kräver inga åtgärder. Besluten skall därför även i fortsättningen fattas av skattemyndighet. För betalningsskyldighet enligt bestämmelserna om företrädaran- svar krävs ett handlande motsvarande uppsåt eller grov oaktsamhet hos företrädaren med avseende på den bristande betalningen. För betalningsskyldighet enligt bestämmelsen i HBL finns däremot inte några subjektiva rekvisit att bedöma. De invändningar som bolags- mannen åberopar synes främst vara att han inte är eller varit bolagsman för skattefordrans uppkomst. Mot denna bakgrund finner utredningen, såsom några skattemyndighe- ter själva påpekat, att denna typ av beslut lämpar sig väl för skatte- myndigheterna. har ju redan tidigare fattat beslut om betal- ningsskyldighet enligt HBL för källskatter och arbetsgivaravgifter. Att numer skattemyndigheten även har att ålägga bolagsman i ett handelsbolag betalningsskyldighet avseende bolagets mervärdes- skatt medför inte i sig några olägenheter. Tvärtom har anförts att hanteringen blivit lättare eftersom alla skatter som ingår i skatte- kontossystemet omfattas av skattemyndighetens beslutsbehörig- het. Utredningen finner således sammanfattningsvis att skattemyn- dighetens rätt att fatta beslut om delägares betalningsskyldighet enligt 12 kap. 8 a § SBL inte medfört några komplikationer. Det är givetvis fördelaktigt att de olika skatteslagen hanteras på samma sätt. Den praktiska hanteringen för skattemyndigheterna har underlättats och invändningar mot kravet kan prövas genast oavsett om det är bolaget eller den enskilde bolagsmannen som gör invändningen. Av de invändningar som kan resas mot skattefordran kan även konstateras att de rör antingen den ursprungliga skatte- fordran eller frågan om vem som var ansvarig bolagsman vid tiden beslut om betalningsskyldighet för delägare i handelsbolag för fordrans uppkomst. Båda typerna av invändningar prövas lämpligen av skattemyndighet. 8Vid vilken tidpunkt inträder företrädaransvaret? Under utredningens arbete har det framkommit att det föreligger oklarhet om hur bestämmelserna i skall tolkas när den juri- diska personen bytt företrädare mellan tidpunkten för skattens ur- sprungliga förfallodag och den förfallodag som gäller enligt ett om- prövningsbeslut. Enligt 12 kap. 6 § SBL är företrädare betalnings- skyldig för skatt som inte betalats enligt denna lag. Lagen anger emellertid , dels den dag då skatten skulle ha redo- visats, dels den förfallodag som inträffar efter ompröv- ningsbeslut. Mot bakgrund av att det föreligger stor osäkerhet kring dessa bestämmelser och de rättssäkerhetsproblem som där- med följer, har utredningen valt att även omfatta denna problema- tik i sin analys. Utredningen har vid underhandskontakter med departementet fått besked om att direktiven medger att en sådan analys görs inom ramen för direktiven. 77 a § UBL var överhuvudtaget inte tillämplig om skatteavdrag inte hade skett. Om beloppet inte redovisats i uppbördsdeklaration eller redovisats i sådan men inte betalats, var lokala skattemyndigheten tvungen att ålägga betalningsskyldighet för arbetsgivaren genom särskilt beslut. För företrädaransvarets del saknade det betydelse att lokala skattemyndighetens beslut meddelades först efter förfallodagen. Eftersom skattebeloppets storlek fixerats redan i samband med att skatteavdraget gjordes, kunde det vid den ordinarie förfallodagen i den följande uppbördsmånaden avgöras vilket belopp som var förfallet till betalning. Ett senare beslut av lokala skattemyndighe- ten medförde inte att förfallodagen flyttades fram. Om arbetsgivaren inte betalat innehållet skatteavdrag uppkom inte betalningsskyldighet för arbetsgivaren förrän denne ålagts så- dan skyldighet genom särskilt beslut. Genom en ändring i 77 § UBL åstadkom man att arbetsgivaren då uppbördsdeklarationen senast skulle lämnas skulle anses betal- ningsskyldig. När en arbetsgivare inte betalat in innehållet skatte- avdrag skulle ett särskilt beslut om åläggande av betalningsskyldig- het inte behöva fattas. Den som är skattskyldig för mervärdesskatt skall lämna mervärdes- skattdeklaration för varje redovisningsperiod. Mervärdesskattede- klaration skall utvisa såväl skatt att betala, som överskjutande skatt, vilken skall återbetalas till den skattskyldige. Enligt 42 § GML förföll mervärdesskatt till betalning som deklarationen senast skulle lämnas. Hade den skattskyldige lämnat deklaration ansågs skatten fastställd i enlighet med deklarationen. Hade dekla- ration inte lämnats ansågs skatten fastställd till noll kronor (32 § GML). Föranledde framkomna omständigheter omprövning av fastställd skatt meddelade skattemyndigheten beslut om faststäl- lelse av skatten (33 § GML). Bestämmelser om företrädaransvar återfanns i 48 a § GML. I denna paragraf reglerades ursprungligen betalningsansvar för företrädare som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att betala in skatt i rätt tid och ordning. I mål om betalningsansvar enligt 48 a § GML uppstod fråga om ansvar kunde åläggas företrädare för juridisk person för underlå- tenhet att inbetala mervärdesskatt avseende viss redovisningsperiod i fall då den juridiska personen efter redovisningsperiodens utgång försatts i konkurs och skatten därefter blivit fastställd genom sär- skilt beslut (NJA 1982 s. 578). HD, som fann att företrädaren vid sådana förhållanden inte kunde åläggas ansvar, anförde bl.a. Av det anförda följer att, i de fall då deklaration lämnats men skatt därvid redovisats med för lågt belopp samt LSt:n därefter i särskilt be- slut fastställer den ytterligare skatt som skall utgå för redovisningspe- rioden, betalningsskyldighet för den redovisade skatten inträder den dag då deklaration senast skulle lämnas och för det tillkommande skattebeloppet i och med LSt:ns fastställelsebeslut (jfr prop. 1981/82:96 s 124). De belopp som avkrävs motsvarar de i LSt:ns beslut angivna tillkommande beloppen jämte restavgift. Av den tidigare redo- görelsen för redovisnings- och fastställelseförfarandet i mervärdes- skattelagen och för innebörden av 48 a § i lagen framgår att bolagets betalningsskyldighet för de tillkommande beloppen och därmed också ansvarighet för samma belopp inte inträdde före LSt:ns beslut d . för beslutet var emellertid bola- get försatt i konkurs och således inte längre behörig att före- träda bolaget. kan därför inte åläggas skyldighet att utge de belopp som statens talan avser. 48 a § GML ändrades fr.o.m. för att lösa den problematik som sammanhängde med att skatten ansågs fastställd till det belopp som redovisats i deklaration respektive till noll kro- nor i de fall deklaration inte lämnats. Före ändringen ansåg HD som nämnts i det ovan angiva rättsfallet att företrädaran- svar inte kunde åläggas för mervärdesskatt som fastställts efter konkurs beträffande redovisningsperiod som infallit före konkurs. Vidare kunde, när fastställelse skett före konkurs, betalningsskyl- dighet enligt 48 a § ML inte uppkomma förrän den i fastställelsebe- slutet angivna tiden för betalning gått till ända. Genom införandet av skrivningen att om företrädaren underlåtit att betala in skatt i den tid och ordning som anges i 22, 22 a och 42 §§ kunde ansvar utkrävas så snart företrädaren underlåtit att betala in skatten inom den tid som gäller för den juridiska personen.1 Oavsett om avgifterna eller skatten beslutas först efter det att den juridiska personen har gått i konkurs kunde således företrädare bli ansvarig enligt reglerna om företrädaransvar. I mervärdesskattelagen som trädde i kraft angavs i motsvarande bestämmelser (16 kap. 17 § ML) att företrädaren kunde bli betalningsansvarig bl.a. om denne underlåtit att betala in skatt inom den tid som anges i 1 och 5 §§. Med denna något annan utformning avsågs dock ingen ändring i sak.2 1Se SFS 1990: 1319 och prop. 1990/91:46 s. 56. 1993/94:99 s. 249. 8.2.3Lagen om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare Enligt 4 § USAL var en arbetsgivare skyldig att för lämna redovisning för utgiven lön och för summan av arbetsgivar- avgifterna (månadsavgift) i en uppbördsdeklaration. Beslut om så- dan månadsavgift ansågs enligt 11 § USAL ha fattats i enlighet med deklarationen, om sådan lämnades in. Om redovisningen i deklara- tionen var felaktig eller om det aldrig lämnades in någon deklara- tion meddelade skattemyndigheten ett omprövningsbeslut. Enligt 12 § samma lag skulle månadsavgiften som beslutats enligt 11 § betalas till den skattemyndighet till vilken uppbördsdeklarationen skulle lämnas och inom den tid som gällde för deklarationens av- lämnande. Regler om företrädaransvar återfanns i 15 § USAL (tidigare 21 §). Liksom i motsvarande reglering beträffande mervärdesskatt stadgades ursprungligen att företrädare som i rätt tid och ordning underlåtit att betala kunde bli betalningsansvarig. Den tolkning som gjorts avgörande (NJA 1982 s. 578) av motsvarande bestämmelser rörande mervärdesskatt befarades även komma att gälla beträffande arbetsgivaravgifter. Därmed skulle stora möjlig- heter att undandra sig avgiftskrav öppnas, varför man även i USAL föreslog att bestämmelserna omformulerades så att det framgick att betalningsskyldighet kunde åläggas en ställföreträdare så snart denne underlåtit att betala avgifterna inom den tid som gällde för arbetsgivaren. Med en sådan ordning avsågs ansvar kunna utkrävas även om arbetsgivaren gått i konkurs och avgifterna kunnat fast- ställas till sitt belopp först efter konkursbeslutet.3 föreskrevs därför även i 15 § (21 §) USAL att betalningsskyldighet kunde älåggas företrädare bl.a. så snart denne i den tid och ordning som följer av 4, 7 och 12 §§ underlåtit att betala avgifterna. Betalningsskyldigheten för företrädaren inträdde således som redovisning och betalning rätteligen skulle ske. Ett beslut av skattemyndigheten om att fastställa månads- avgiften och i förekommande fall ålägga betalningsskyldighet för arbetsgivaren påverkade inte tidpunkten för betalningsskyldig- hetens inträde enligt övriga bestämmelser. Däremot innebar ett sådant beslut att belopp för vilket betalningsskyldighet ålagts ome- delbart fick drivas in. För företrädaransvaret saknade det därför betydelse om, och i så fall när, ett omprövningsbeslut meddelades. Det saknade också betydelse om arbetsgivaren gått i konkurs innan 1990/91:46 s. 67. arbetsgivaravgifterna kunnat fastställas. När det gällde arbetsgivar- avgifterna var det dock inte fråga om att skapa en ny ordning, utan endast att se till att behålla dåvarande möjligheter att kräva ut ansvar av företrädaren.4 Reglerna om företrädaransvar i UBL, USAL och ML överfördes till SBL. Företrädaransvaret i 12 kap. 6 § SBL omfattar alla de ford- ringar som utgör skatt enligt SBL. Vad som är skatt enligt SBL anges i 1 kap. 1 och 2 §§. Genom dessa hänvisningar omfattar före- trädaransvaret enligt SBL inkomstskatt, mervärdesskatt och arbets- givaravgift. Ansvaret omfattar även skattetillägg, förseningsavgift och ränta. Detta är en utvidgning av ansvaret jämfört med tidigare bestämmelser eftersom det till skillnad mot tidigare även omfattar den juridiska personens egen inkomstskatt. Detta gäller såväl debi- terad preliminär som slutlig skatt. Enligt 12 kap. 6 § första stycket första meningen SBL är företrä- dare tillsammans med den juridiska personen skyldig att betala belopp som har bestämts enligt 11 kap. 19 § jämte ränta om denne inte i rätt tid har gjort föreskrivet skatteavdrag. Detta är en nyhet i förhållande till tidigare regler. I 12 kap. 6 § första stycket andra meningen behandlas det fallet att en företrädare för en juridisk person i övrigt har underlåtit att betala skatt enligt denna lag. Eftersom företrädaransvaret borde ha en enhetlig utformning inom hela skatteområdet ändrades bestämmelserna om företrädaransvar i lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter (LPP) och tullagen (1994:1550) på det sättet att de efter SBL:s tillkomst hänvisade till denna lags bestämmelser. 5 kap. 17 § LPP lyder: I fråga om betalningsskyldighet för företrädare för skattskyldig som är juridisk person och som inte betalat in skatt i den tid och ordning som 4 A.a. s. 56 samt RÅ 1990 ref 63. anges i 2 kap. 6–9 §§ samt 5 kap. 1 och 2 §§ gäller 12 kap. 6 § första, andra och fjärde styckena, 7 §, 12 § första stycket och 13 § skattebe- talningslagen (1997:483). tullag föreskrevs däremot i 38 §: I fråga om betalningsskyldighet för företrädare för en tullskyldig som är juridisk person och som inte har betalat in tull i rätt tid och ordning gäller 12 kap. 6 § första, andra och fjärde styckena, 7 §, 12 § första stycket och 13 § skattebetalningslagen (1997:483). Denna lag är upphävd och enligt 5 kap. 24 § i den nu gäl- lande tullagen (2000:1281) stadgas om betalningsskyldighet för företrädare för en gäldenär som är juridisk person och som inte har betalat in tull i rätt tid och på rätt sätt så gäller vissa angivna regler i SBL. Ändringarna i LPP och tullagen skall enligt lagens förarbeten in- nebära att motsvarande ordning införs i fråga om förutsättningarna för betalningsskyldighet som när det gäller fordringar enligt SBL.5 En särskild frågeställning som uppkommit är om betalningsskyl- digheten enligt 12 kap. 6 § SBL träffar också företrädaren vid en eventuell förfallodag för ytterligare skatt att betala efter om pröv- ningsbeslut. Företrädare som har underlåtit att betala skatt enligt SBL är till- sammans med den juridiska personen skyldig att betala skatten och räntan på den enligt 12 kap. 6 § första stycket andra meningen. Uttrycket i rätt tid, som avser ursprungsförfallodagen, saknas i denna del och i stället talas i lagen om en företrädare som underlåtit att betala skatt enligt denna lag. Någon uttrycklig begränsning till att det är företrädaren på den ursprungliga förfallodagen som är ansvarig för beloppet framgår därför enligt mening inte. Grunden för företrädarens betalningsskyldighet är det skatte- eller avgiftsbelopp som den juridiska personen är skyldig att betala. Vid månadsavstämning av skattekontot kontrolleras om de belopp som debiterats på kontot också har betalats. 1996/97:100 s. 650 och s. 672. ett underskott på skattekontot (och detta inte betalas) är företräda- ren ansvarig för motsvarande belopp. är av den uppfattningen att en ny företrädare som underlåter att betala ytterligare skatt efter ett omprövningsbe- slut och därpå följande underskott på kontot kan göras ansvarig för det obetalda beloppet även om det avser skatt som hänför sig till tid då någon annan var företrädare för den juridiska personen. Den ursprungliga företrädaren kan enligt verkets åsikter dess- utom alltid göras ansvarig för obetalda belopp som hänför sig till den tid då han var företrädare även om ytterligare skatt att betala fastställs genom ett omprövningsbeslut och förfaller till betalning efter hans avgång. Han har underlåtit att betala skatten i rätt tid. Den nya företrädaren kan i sin tur göras ansvarig för den ytterligare skatt som ska betalas efter omprövningsbeslut om skatten förfaller till betalning som företrädare. Denne företrädare har underlåtit att betala skatt enligt SBL om betalning inte sker på den förfallodag som framgår av omprövningsbeslutet.6 För de flesta av de skatt- eller avgiftsskyldiga kommer det att fin- nas endast en förfallodag . Beträffande de skattskyldiga som skall göra inbetalningar vid två olika tillfällen kom- mer det vid avstämningen inte att kunna avgöras hur stor del av ett saldo som har uppkommit vid den ena eller den andra förfalloda- gen. För att avgöra hur stor del som hänför sig till respektive för- fallodag skall man enligt skattebetalningslagens förarbeten använda sig av den s.k. likafördelningsmetoden.7 I vissa fall får dock likafördelningsmetoden sådana konsekvenser för den betalningsskyldige att den inte bör tillämpas. Detta gäller bl.a. när fråga är om solidarisk betalningsskyldighet.8 När en före- trädare är betalningsansvarig för en skatt enligt bestämmelserna i 12 kap. SBL gäller i stället för likafördelningsmetoden en undan- tagsregel 16 kap. 10 § SBL. Enligt denna regel skall företrädarens inbetalning enligt 16 kap. 10 § SBL räknas av från den skatt som också den juridiska personen är skyldig att betala först när företrä- 6Angående detta stycke, se Handledning för företrädaransvar och ackord, RSV 2000, s. 35–37. 1996/97:100 s. 440. darens övriga skatteskuld är betald, om inte företrädaren i samband med inbetalningen begär något annat. När den ursprungliga förfallodagen kan anges, såsom när fråga är om källskatt, arbetsgivaravgifter och mervärdesskatt skall likaför- delningsmetoden tillämpas. När den ursprungliga förfallodagen däremot inte kan anges, dvs.