sou · GQB371 · 2003-01-01 00:00:00 — Utöver de telefoner som ingår i trygghetspaketen finns det ytterligare omkring 200 telefoner tillgängliga vid landets polismyndigheter. Vid mycket allvarliga hot förekommer det att den hotade får personskydd. På grund av bl.a. de höga kostnaderna och intrånget i den enskildes privatliv är det emellertid mycket sällsynt att den möjligheten används. För att öka effektiviteten i polisens arbete med att bekämpa våld mot kvinnor och för att ge utsatta kvinnor ett förbättrat skydd pågår inom många polismyndigheter särskilda satsningar mot våld inom familjen. Här följer några exempel. Hos polisen i utreds våld mot kvinnor och barn på en gemensam familjevåldsenhet. Bakgrunden till detta är att, om kvinnan i en familj är utsatt för våld av mannen, det är stor sannolikhet för att också barnen är det. Det ansågs därför lämpligt att utreda frågorna gemensamt. Arbetet med att inrätta familjevåldsenheten påbörjades . Ett utbildningsprogram sattes ihop för berörd personal. tillsattes en arbetsgrupp som fick i uppgift att utforma ett handlingsprogram för insatser vid våld mot kvinnor. I arbetsgruppen fanns representanter från polisen, och sjukvården. Handlingsprogrammet var klart . Året därpå inrättade kommunen ett kriscentrum dit kvinnor som utsatts för våld kan vända sig för att få stöd och hjälp av olika slag (se nedan avsnitt 2.3.3). När en kvinna tar kontakt med polisen angående övergrepp i hemmet informeras hon alltid om kommunens kriscentrum. Det nya sättet att arbeta med familjevåldsfrågorna har medfört bl.a. att samarbetet mellan berörda myndigheter har ökat, att polisen har avlastats från mycket av kuratorrollen, att fler anmälningar om våld mot kvinnor leder till åtal och att behovet av att dela ut larmpaket har minskat betydligt. Polisen i har en särskild enhet rörande familjevåld. Denna hör under våldsroteln. Här utreds alla ärenden i län om våld i nära relationer, inklusive sexuella övergrepp. Familjevåldsenheten samarbetar med Rikskvinnocentrum som är en specialistenhet på för kvinnor som misshandlats eller våldtagits. Vidare samarbetar polisen med kvinnojouren. En familjevåldsenhet håller på att inrättas också inom polismyndigheten i . Enheten kommer att placeras i Söderort. Även polisen i har gjort särskilda satsningar på ärenden om våld inom familjen. Hela personalen har fått utbildning angående våld i nära relationer, och tillsammans med åklagarkammaren har ett åtgärdsprogram angående våld mot kvinnor utformats. Örebropolisen arbetar också aktivt med de ärenden där det har beslutats om besöksförbud och ser till att ett sådant beslut kombineras med olika former av skyddsåtgärder, t.ex. en kontaktperson hos närpolisen, larmpaket eller hembesök hos både kvinnan och mannen. Polisen i , och arbetar med ett projekt rörande riskbedömningar i ärenden om våld i nära relationer. Riksbedömningarna görs utifrån en särskild modell rörande risken för framtida partnervåld, SARA-modellen. Denna innebär att man gör riskbedömningen utifrån gärningsmannens bakgrund och psykosociala anpassning, tidigare partnervåld och aktuell brottslighet. Modellen är utformad i . Den har bearbetats för att passa polisens behov. Projektet handlar om att strukturera riskerna på ett annat sätt . Arbetet utförs i samverkan med forskare vid rättspsykiatriska regionvårdsenheten i . Också inom polisväsendet i pågår ett projekt om riskbedömningar vilket har stora likheter med det i . Syftet är att få fram en lättanvänd checklista i direkt anslutning till brottet, och där har SARA-modellen prövats. kommer RPS att anordna en konferens om hot- och riskbedömningar inom polisen. Bland annat kommer en speciellt nyutvecklad polis-SARA att presenteras. Till konferensen kommer alla polismyndigheter att inbjudas. Eslövspolisen startade projektet kvinnoskydd som drivs vidare inom polisområdet Mellersta . Syftet är att de kvinnor som gör en brottsanmälan skall få ett sådant stöd och skydd att de också orkar medverka i En hörnsten i verksamheten är videodokumentationen. Efter medgivande från kvinnan filmas hennes synliga skador. Projektet innehåller även försök med nedkortade handläggningstider, hembesök av polisen och kontakt med personer och organisationer i ett nätverk. Inom flera polismyndigheter pågår också arbete med att utveckla olika metoder att samla och registrera relevanta uppgifter som rör våld inom familjen. Tanken är att materialet skall kunna användas t.ex. som underlag för preventiva åtgärder eller som bakgrundsinformation till polispersonal som på nytt är på väg till den aktuella adressen. tog polismyndigheten i , och initiativ till . Detta projekt är ett samverkansarbete mellan myndigheter, kommuner, organisationer och näringsliv i . Projektet handlar om att hitta nya metoder för samverkan samt att sprida information och kunskap om mäns våld mot kvinnor. En rad olika utvecklingsarbeten och projekt pågår således inom polisen runt om i landet. RPS har också genomfört ett antal stora informations- och utbildningsinsatser rörande våld i nära relationer. RPS har även utformat ett åtgärdskort som kan användas av poliser i yttre tjänst i samband med ett ingripande. RPS har också genomfört inspektioner av hanteringen av anmälningar om hot och våld mot kvinnor vid några polismyndigheter. RÅ och RPS har vidare genomfört ett par gemensamma inspektioner rörande brottsutredningar avseende våld mot kvinnor. En kvinna som utsatts för våld i en nära relation kommer ofta i kontakt med hälso- och sjukvården. Det kan ske genom att hon besöker en akutmottagning, en kvinnoklinik eller en vårdcentral. Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) reglerar det ansvar hälso- och sjukvården har när det gäller våld mot kvinnor, och i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område finns bestämmelser om personalens skyldigheter. I hälso- och sjukvårdens ansvar ingår att upptäcka utsatthet för våld, göra en medicinsk bedömning, ge behandling och följa upp En våldsutsatt kvinnas behov är ofta sammansatt. behöver hon stöd, behandling och insatser av olika slag. Efter ett akut medicinskt omhändertagande kan hon behöva mera långsiktig hjälp i form av stödsamtal och psykoterapi. I hälso- och sjukvårdens ansvar ligger också att hänvisa våldsutsatta kvinnor till och andra som kan medverka till att kvinnan får de insatser hon och hennes familj behöver. En annan viktig uppgift för hälso- och sjukvården är att utfärda s.k. rättsintyg.4 Dessa kan ha stor betydelse i en eventuell brottmålsprocess. Enligt 2 kap. 3 § förordningen (1998:1513) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område är en läkare som är verksam inom den offentligt bedrivna hälso- och sjukvården med vissa begränsningar skyldig att utföra undersökningar och ge utlåtande över dessa. Den som i sin yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården utfärdar ett intyg om någons hälsotillstånd eller vård skall utforma det med noggrannhet och omsorg (2 kap. 4 § lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område). Ett rättsintyg kan utfärdas bl.a. på begäran av åklagarmyndighet och polismyndighet. Det är den som begärt undersökningen som bestämmer vad den skall omfatta och även vilka prover som är aktuella. Den läkare som utför undersökningen och provtagningen avgör dock om undersökning får utföras och prover får tas av medicinska skäl. För att en myndighet skall kunna begära ett rättsintyg måste kvinnan lämna sitt samtycke till undersökningen och alla moment som den innefattar. Rättsintyget skall innehålla en sammanfattande bedömning i form av ett utlåtande. Bedömningen görs mot bakgrund av de uppgifter som framkommit om händelseförloppet vid det misstänkta brottet. I rättsintyget bör läkaren bl.a. bedöma om de skador kvinnan uppvisar stämmer överens med uppgifterna om händelseförloppet och om den uppgivna tidpunkten för skadorna kan stämma. För de flesta myndigheter gäller att uppgifter om konkreta brottsmisstankar trots sekretess får lämnas ut till bl.a. åklagare och polis, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas 4 Se allmänna råd Rättsintyg vid utredning av vålds- och sexualbrott (SOSFS 1997:5). presenteras en departementspromemoria, Ny ordning för utfärdande av rättsintyg (se uppdraget Ju 2002:A) föranleda annan påföljd än böter, 14 kap. 2 § fjärde stycket (1980:100) sekretesslagen. Myndigheterna på sjukvårdens och områden utgör undantag i detta hänseende. Uppgifter som omfattas av t.ex. sjukvårdssekretess (7 kap. 1 §) får lämnas ut endast om det för brottet är föreskrivet ett minimistraff om fängelse . Sjukvårds- och socialtjänstsekretess hindrar emellertid inte att anmälan görs till åklagar- eller polismyndighet om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. BrB mot den som inte fyllt (14 kap. 2 § femte stycket). När det gäller våld mot kvinnor har i debatten framförts att det bör införas regler som innebär att bl.a. hälso- och sjukvårdspersonal oberoende av kvinnans samtycke skall kunna lämna uppgifter till polisen om misstankar om sådan misshandel. Mot införande av lättnader i sekretessen har anförts att en sådan ordning skulle kunna medföra att utsatta kvinnors benägenhet att söka sjukvård minskar och att den som utövat misshandeln t.o.m. skulle hindra kvinnan från att söka vård. Offentlighets- och sekretesskommittén (Ju 1999:06) har i uppdrag att undersöka bl.a. om den nuvarande tvåårsregeln i några situationer leder till otillfredsställande resultat och överväga om det för några fall finns skäl att vidga möjligheten att lämna ut uppgifter om ett brott från eller hälso- och sjukvården till polis- eller åklagarmyndigheter eller andra myndigheter som är skyldiga att ingripa mot brottet.5 kommer i kontakt med misshandlade kvinnor på många olika sätt. står det klart att kvinnan lever i ett förhållande där hon utsätts för misshandel och att kontakten har sin grund i detta. kan också kontaktas av polis och andra i en akut situation, t.ex. då det gäller behov av skyddat boende. ansvar för våldsutsatta personer regleras i SoL. I denna lag understryks numera uttryckligen ansvar för kvinnor som utsatts för våld i nära relationer. I 5 kap. 11 § SoL föreskrivs att socialnämnden bör verka för att den som utsatts för brott och dennes anhöriga får stöd och hjälp. bör härvid särskilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för 5 Direktiv för kommittén, se dir. 1998:32 våld eller andra övergrepp i hemmet kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situation. Något krav på att mannen skall vara dömd eller ens polisanmäld för brott finns inte, utan tanken är att socialnämnden på ett mycket tidigt stadium skall kunna erbjuda hjälpinsatser av olika slag till en kvinna som behöver det.6 Det kan t.ex. vara fråga om att ordna en tillfällig bostad åt en kvinna som utsatts för misshandel i hemmet och som inte utan risk för fortsatt misshandel kan återvända hem. Det kan också gälla behov av hjälp i form av rådgivning eller en stödperson så länge polisutredning eller rättegång pågår. Också andra bestämmelser i om ansvar kan aktualiseras i ärenden om våld inom familjen. I 2 kap. 2 § första stycket anges ett generellt och yttersta ansvar för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Det inkluderar olika former av stöd till kvinnor som utsätts för våld i nära relationer. Även 3 kap. 1 § SoL kan tolkas inom ramen för ansvar att ge stöd till våldsutsatta kvinnor. Där anges att kommunen skall svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det. Våld i en nära relation är ett socialt problem som ju omfattar även mannen och barnen i familjen. Angående möjligheten för personalen inom att anmäla misstanke om brott till polis och åklagare, se avsnitt 2.3.2 ovan om hälso- och sjukvården. Socialtjänsternas sätt att organisera och utföra sitt arbete mot våld i nära relationer ser delvis olika ut runt om i kommunerna. I vissa större och befolkningstäta kommuner har t.ex. socialförvaltningarna inrättat socialjourer som är öppna under icke kontorstid. Dessa samarbetar med polisen och kan och följa med eller komma till en adress när polisen fått ett larm om våld i hemmet. När det gäller tillgången till skyddat boende har man t.ex. i inrättat ett Kriscentrum för kvinnor. Kriscentret erbjuder stöd och hjälp samt skyddat boende i akuta situationer åt kvinnor i kommun. Här finns plats för nio kvinnor och deras barn. Varje familj bor i eget rum men delar kök och vardagsrum med de andra familjerna. Den genomsnittliga boendetiden är . bodde totalt 82 kvinnor och deras 110 barn på kriscentret. Under sin vistelse på kriscentret får kvinnorna 6 Se prop. 1997/98:55 s. 137 f. personligt stöd så att de kan ta ställning till hur de skall förändra sin situation. De får också hjälp med olika myndighetskontakter, t.ex. begäran om besöksförbud. Också barnen erbjuds stödåtgärder. Även i finns ett Kriscentrum för kvinnor. Kriscentret har ett eget hus centralt i . Kvinnor kan där själva söka hjälp och stöd. Stadsdelsförvaltningarna och socialjouren kan dels hänvisa kvinnor till mottagningen, men också placera kvinnor i det skyddade boendet. I mån av plats är också kvinnor från andra kommuner välkomna. Det finns plats för 10 kvinnor, med eller utan barn. Alla kvinnor har egna rum. Kök och vardagsrum är gemensamma. Kvinnorna lagar själva sin mat och tar hand om sina barn. Det finns utbildad personal dygnet runt och varje kvinna har två kontaktpersoner i personalen. Socionomer med lång yrkeserfarenhet arbetar med stödsamtal. Kvinnorna får hjälp att lösa de många och skiftande problem som de ställs inför. En socialpedagog hjälper kvinnornas barn att bearbeta sina upplevelser av våld. De första kvinnojourerna i bildades . Jourerna har gjort en beaktansvärd insats genom att synliggöra det våld som drabbar kvinnor och genom att förmedla kunskaper om könsrelaterade övergrepp. Sådana kunskaper har genom kvinnojourernas utåtriktade arbete spritts till olika yrkesgrupper, som kommer i kontakt med utsatta kvinnor, och till en bredare allmänhet. Kvinnojourerna fyller också en mycket viktig funktion genom att ge stöd och hjälp åt enskilda kvinnor. Detta arbete utgör ett värdefullt komplement till det allmännas insatser. De lokala jourerna tar emot ett stort antal telefonsamtal från hjälpsökande kvinnor och kan också erbjuda boende i föreningarnas övernattningslägenheter. Jourerna kan även ge råd och stöd i kontakterna med t.ex. polisen och . Det finns ungefär 150 lokala kvinnojourer, tjejjourer och andra föreningar som är organiserade i någon av de två nationella riksorganisationerna för kvinnojourer och tjejjourer i (ROKS) och (). Riksorganisationerna ger stöd och service åt sina medlemsorganisationer t.ex. genom olika De bevakar också utredningar som rör medlemsjourernas intresseområde och bedriver opinionsbildande verksamhet. Vidare deltar de i olika konferenser. Kvinnojourerna är beroende av stöd från det allmänna. Bidrag utgår främst från kommunerna men också från staten. uppgick det totala statsbidraget till organisationer som motverkar våld mot kvinnor till . Jourernas intäkter består också av bidrag och gåvor från enskilda. På drygt 110 ställen i landet finns brottsofferjourer. Dessa består av utbildade stödpersoner, vars uppgift är att hjälpa brottsoffer att återvända till ett drägligt liv. Stödpersonerna ger medmänskligt stöd genom att samtala, lyssna och informera. Brottsofferjourerna hjälper även till med praktiska göromål. Det kan ske i form av goda råd och kontakter med myndigheter. Brottsofferjourerna erbjuder också vittnesstöd genom särskilt utbildade personer vid flera tingsrätter och hovrätter i landet. Målet med denna verksamhet är bl.a. att öka grundtryggheten för vittnen och målsägande. Enligt lagen (1988:688) om besöksförbud får förbud meddelas för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denna person, s.k. besöksförbud. Ett sådant förbud får meddelas om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avses skydda. Vid bedömningen av om sådan risk föreligger skall särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot den andra personens liv, hälsa, frihet eller frid. Kan syftet med ett besöksförbud tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd får förbud inte meddelas. Om det kan antas att ett besöksförbud inte är tillräckligt, får förbudet utvidgas till att avse förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den personen brukar vistas. Besöksförbud skall meddelas , högst . Besöksförbudet får förlängas med högst i taget. Frågor om besöksförbud prövas av allmän åklagare och tas upp på begäran av den som förbudet avses skydda eller när det annars finns anledning till det. Åklagarens beslut i fråga om besöksförbud skall prövas av tingsrätten om den som har ålagts besöksförbud eller den som förbudet avses skydda begär det. I en speciell situation får frågan om besöksförbud prövas i ett brottmål. Så är fallet om någon har begärt rättens prövning av ett beslut om besöksförbud och den mot vilken förbudet avses gälla är misstänkt för brott som har betydelse för prövningen av frågan om förbudet. Den som bryter mot ett besöksförbud döms för överträdelse av besöksförbud till böter eller fängelse i högst . I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Förslag till utvidgat besöksförbud Bestämmelserna om besöksförbud har varit föremål för översyn i departementspromemorian Ytterligare åtgärder för att motverka våld i nära relationer, Ds 2001:73. I promemorian förslås vissa ändringar som utvidgar möjligheterna till besöksförbud. Bl.a. föreslås att ett besöksförbud skall kunna avse den gemensamma bostaden, om det på grund av särskilda omständigheter finns en påtaglig risk för att den person förbudet avses gälla kommer att begå brott mot en sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid. Ett sådant besöksförbud skall meddelas , högst . Besöksförbudet kan sedan förlängas med ytterligare högst , om det finns särskilda skäl. Polisen skall enligt promemorians förslag få befogenhet att meddela interimistiskt beslut om besöksförbud, s.k. tillfälligt besöksförbud. Ett sådant besöksförbud skulle gälla till dess åklagaren har meddelat beslut i ärendet, dock längst . Promemorian innehåller också ett förslag som innebär att besöksförbud skall kunna meddelas för större geografiska områden än . I samband härmed förs ett resonemang om förhållandet till grundlagen. I 2 kap. RF finns bestämmelser som avser att tillförsäkra medborgarna rörelsefrihet inom riket. Enligt 8 § är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövande. Han är även i övrigt tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna detta. Av 12 § framgår bl.a. att friheten att förflytta sig inom riket får begränsas genom lag. En sådan begränsning får dock endast göras för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle och får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan åskådning. Den får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett begränsningen och inte sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. I promemorian sägs vidare:7 När frågan om att möjliggöra en ytterligare utvidgning av besöksförbudet geografiskt övervägs måste det göras en avvägning mellan motstående intressen. Ett förbud som innebär att en person inte får vistas inom vissa geografiska områden innebär ett inte ringa ingrepp i hans eller hennes rörelsefrihet. Detta måste vägas mot intresset att förebygga brott, förföljelse och andra allvarliga trakasserier. Det har visat sig att ett besöksförbud med den nuvarande innebörden inte i tillräcklig omfattning kan förebygga brott och allvarliga trakasserier. I en del fall fortsätter den som förbudet gäller att trakassera den andra personen på platser som inte omfattas av besöksförbudet. Begränsningarna i besöksförbudet kan också användas för att på ett utstuderat sätt få en kontakt som utåt kan framstå som oplanerad. Detta kan medföra att den andra personen anser sig trygg bara i bostaden och därmed upplever sin rörelsefrihet inskränkt. Det är oacceptabelt att den som besöksförbudet skall skydda inte känner sig trygg i de närmaste omgivningarna runt bostaden eller arbetsplatsen. Starka skäl talar alltså för att möjliggöra en utvidgning av besöksförbudet till större geografiska områden. Inskränkningen av rörelsefriheten för den som förbudet avses gälla får godtas i fall där skälen för ett sådant förbud väger väsentligt tyngre än den frihetsinskränkning som förbudet innebär. Mot bakgrund av det anförda bör det införas en möjlighet att i vissa fall utvidga besöksförbudet till större geografiska områden. Den nya regeln om utvidgat besöksförbud tar i första hand sikte på situationer då någon bryter mot ett tidigare meddelat förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den aktuella personen brukar vistas. Den som bryter mot det ursprungliga förbudet får då meddelas förbud att uppehålla sig i en viss kommun eller i ett område i en 7 Ds 2001:73 s. 43 f. viss kommun där den andre personen har sin bostad eller arbetsplats eller annars brukar vistas. Även i andra situationer får ett utvidgat besöksförbud meddelas, om det föreligger synnerliga skäl. Promemorian behandlar även de rättsliga förutsättningarna för att övervaka besöksförbud med elektronisk kontroll. Det presenteras tre olika modeller på hur en sådan övervakning skulle kunna regleras. Den första modellen innebär att skyddstillsyn kombineras med en föreskrift om övervakning av besöksförbud med elektronisk kontroll. Modell nummer två går ut på att domstol i vissa fall skall kunna besluta om övervakning inom ramen för besöksförbudslagen, utan någon koppling till brottspåföljd. Den tredje modellen innebär ett system där domstol skall kunna besluta om övervakning som en särskild rättsverkan av överträdelse av besöksförbud. Modellerna utgör emellertid inte några färdiga förslag till en rättslig lösning, eftersom det har visat sig att det föreligger stora svårigheter att finna en lämplig sådan. I stället får modellerna enligt promemorian betraktas som idéskisser som kan ligga till grund för fortsatt utredningsarbete. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Promemorian har remissbehandlats och bereds inom . regler om tvångsåtgärder kan bli aktuella att tillämpa i ärenden om våld i nära relationer. Någon statistik över i vilken omfattning en misstänkt anhålls eller häktas vid denna typ av brott finns dock inte. Det hävdas emellertid från flera håll att tillämpningen av reglerna varierar mellan olika myndigheter. Enligt 24 kap. 1 § RB får den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver, häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han undandrar sig lagföring eller straff, försvårar sakens utredning eller fortsätter sin brottsliga verksamhet. Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse , skall häktning ske, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Även den som endast är skäligen misstänkt för brott får under vissa förutsättningar häktas (24 kap. 3 § RB). Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan (24 kap. 6 § RB). Finns inte fulla skäl till häktning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas, om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom även utan anhållningsbeslut (24 kap. 7 § RB). 2.3.8Åtgärder under det rättsliga förfarandet