sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — Utredningen anser att en ny frigivningsprövning bör ske en gång eller från det att ett tidigare beslut har vunnit laga kraft till dess att den resulterar i ett beslut som innebär att den livstidsdömde skall friges. Ärendelagen blir i huvudsak tillämplig vid handläggningen av frigivningsärenden. Utredningens förslag innebär att det krävs lagstiftning beträffande frigivningsprövningen av livstidsdömda. I denna lagstiftning be- Utredningens överväganden och förslag hövs vissa särskilda regler kring förfarandet vid frigivningspröv- ningen. I övrigt bör lagen (1996:242) om domstolsärenden, ärende- lagen, bli tillämplig. Ärendelagen gäller för handläggning i tingsrätt, hovrätt och av sådana rättsvårdsärenden som skall tas upp av en tingsrätt och inte skall handläggas enligt . Utredningen har föreslagit att skall vara första instans vid frigivningsprövningen. Enligt utredningen är det en fördel om endast en brottmålsavdelning vid tingsrätten handlägger dessa ärenden för att kompetensen skall vara samlad och rättstillämpningen bli enhetlig. Tingsrätten bör vid frigivningsprövningen bestå av en lagfaren domare och nämnd. Enligt 3 § ärendelagen är tingsrätten domför med en lagfaren domare. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet, får tingsrätten dock bestå av tre lagfarna domare. Utredningen anser att den mest lämpliga sammansättningen vid avgörandet av ett ärende avseende frigivningsprövning av livstids- dömda är densamma som i brottmål, dvs. en lagfaren domare och tre nämndemän. Det är även den sammansättning rätten har enligt 38 kap. 6 § vid t.ex. undanröjande av villkorlig dom och skyddstillsyn på grund av den dömdes misskötsamhet. För överrätterna bör den sammansättning som anges i ärendelagen gälla. Till följd därav och med hänsyn till ärendenas karaktär bör enligt utredningen de regler som gäller för brottmål vid omröstning bli tillämpliga. 8.8.3Vem skall se till att en prövning kommer till stånd? bör anmäla till prövningsorganet när det är dags för frigivningsprövning. Enligt direktiven skall frigivningsprövningen äga rum oavsett om den dömde ansöker om det eller inte. Utredningen menar att det bör ankomma på att, när den dömde har Utredningens överväganden och förslag avtjänat en i lag angiven tid, anmäla ärendet till prövningsorganet. Om denna prövning inte leder till ett beslut om villkorlig frigivning, skall vidare se till att ärendet åter aktualiseras när det är dags för förnyad prövning. Även ompröv- ningen bör således initieras av . Domstolen bör efter att anmälan skett bereda den dömde tillfälle att yttra sig. Det blir också domstolen som avgör vilken utredning som skall begäras in i det aktuella ärendet. I fall brottet och omständigheterna kring detta är så svåra att domstolen bedömer att villkorlig frigivning inte kan bli aktuell, framstår det som obehövligt att genomföra särskilda riskbedömningar och liknande. För att prövningen skall komma till stånd i nära anslutning till den i lag angivna tidpunkten, anser utredningen att det är lämpligt att anmäler ärendet till domstolen det är tid för den första prövningen och därefter efter lagakraftvunnet beslut. På så sätt bör domstolen ha tillräcklig handläggningstid och möjlighet att ta in de yttranden som domstolen anser erforderliga. Utredningen vill betona att det är väsentligt att förbereder ärendena. Detta gäller särskilt inför lagens ikraftträdande. Åklagaren bör vara den dömdes motpart i ärenden om frigivningsprövning av livstidsdömda. Utredningen anser att det är en fördel om förfarandet vid frigivningsprövningen får karaktären av en tvåpartsprocess. När det gäller frågan om vem som skall var den dömdes motpart, anser utredningen att det är naturligt att åklagaren får denna roll. Åklagaren bör här bevaka samhällsintresset liksom brottsoffer- aspekter på liknande sätt som sker vid särskild utskrivnings- prövning vid rättspsykiatrisk vård (jfr Riksåklagarens föreskrifter och allmänna råd om handläggningen av ärenden enligt 20 och 22 §§ lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, RÅC I:119, RÅFS 1992:01). I författningskommentaren kommer utredningen att närmare utveckla åklagarens roll vid frigivningsprövningen. Eftersom det är som skall pröva ärendena, är det i som blir motpart. Utred- ningen anser att det vore bra om handläggningen koncentrerades Utredningens överväganden och förslag till en viss kammare eller till vissa åklagare för att få en samlad kompetens. 8.8.5Rättsligt bistånd för den dömde Den dömde bör ha rätt till offentlig försvarare vid prövningen av frigivningsfrågan. En viktig fråga är om och i vilken utsträckning den dömde skall ha rätt till rättsligt biträde vid frigivningsprövningen. Eftersom det är en fråga av mycket stor vikt för den enskilde och rör ett frihetsberövande anser utredningen att den dömde bör ha en sådan möjlighet. Enligt 37 kap. 9 § skall offentligt biträde förordnas i ärende angående förverkande av villkorligt medgiven frihet för den som åtgärden avser, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Vid särskild utskrivningsprövning vid rätts- psykiatrisk vård har patienten rätt till offentligt biträde bland annat när frågan om vårdens upphörande skall prövas (jfr 22 a § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård). Det kan även nämnas att bestämmelser som ger möjlighet att få offentligt biträde finns i 36 § lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. och i 27 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. var rätten till offentligt biträde en form av rättshjälp som reglerades i rättshjälpslagen. Där angavs i vilka mål och ärenden sådan rättshjälp kunde beviljas. I förarbetena till den nuvarande lagstiftningen (prop. 1996/97:9 s. 180) uttalades att det är fråga om ärenden som rör enskildas personliga rörelsefrihet eller kroppsliga integritet. regleras rätten till offentligt biträde direkt i respektive speciallagstiftning. Vissa gemensamma bestämmelser har dock tagits in i en särskild lag, lagen (1996:1620) om offentligt biträde. Eftersom utredningen har föreslagit att frigivningsprövningen skall utföras av allmän domstol och i vissa avseenden på samma sätt som ett brottmål, får det anses naturligt att den dömde får rättsligt bistånd i form av en offentlig försvarare. Situationen kan jämföras med den rätt till offentlig försvarare som den dömde har vid t.ex. undanröjande av skyddstillsyn (jfr 19 § andra stycket lagen Utredningens överväganden och förslag (1946:804) om införande av nya ). Om offentlig försvarare har förordnats bör, i likhet med vad som gäller enligt det angivna lagrummet, ersättningen alltid betalas av staten. Offentlig försvarare bör enligt utredningen alltid förordnas för den dömde. I övrigt bör de vanliga bestämmelserna om offentliga för- svarare i 21 kap. gälla. Muntlig förhandling bör äga rum vid frigivningsprövningen om det inte är uppenbart obehövligt. Förfarandet enligt ärendelagen är som huvudregel skriftligt. Det finns dock möjlighet för rätten att hålla sammanträde när detta kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande i målet (13 § andra stycket ärendelagen). Frågan om frigivning från ett livstidsstraff är mycket viktig för den enskilde. Den dömde bör därför ha möjlighet till muntlig förhandling inför tingsrätten. Som jämförelse kan nämnas att länsrätten enligt 21 b § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård skall hålla muntlig förhandling vid särskild utskrivningsprövning vid rättspsykiatrisk vård om det inte är uppenbart obehövligt. I många fall torde en muntlig förhandling också ge prövnings- organet ett bättre underlag för sin bedömning. Det kan emellertid vara så att det i vissa fall, främst vid omprövningar av frigivnings- frågan, inte har tillkommit några egentliga nya omständigheter sedan den senaste prövningen. En annan situation kan vara att domstolen anser att brottet och omständigheterna kring detta är så allvarliga att villkorlig frigivning redan av den anledningen inte kan bli aktuell. I sådana fall kan man tänka sig att underlåta att hålla muntlig förhandling. Sammanfattningsvis anser utredningen att det vid frigivningsprövningen av livstidsdömda bör hållas en muntlig förhandling om det inte är uppenbart obehövligt. Utredningen återkommer i författningskommentaren till frågan om hur sammanträdet kan gå till. Domstolen bör ta in det beslutsunderlag som det enskilda Utredningens överväganden och förslag Även den dömde och åklagaren bör ha möjlighet att inkomma med material. Enligt 12 § ärendelagen skall domstolen se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Domstolen har således möjlighet att begära in de yttranden och de akter som kan behövas från andra domstolar eller myndigheter eller sakkunniga (jfr prop. 1995/96:115 s. 155). Material som kan bli aktuellt att begära in är t.ex. brottmåls- akten, kriminalvårdens behandlingsjournal, yttranden från kriminalvården, läkarintyg och riskbedömning. Det enskilda ärendet bör avgöra vilket material som skall tas in. Det bör inte förekomma att det beslutas om villkorlig frigivning utan att en riskbedömning har utförts, om en sådan bedömning inte framstår som uppenbart obehövlig. Givetvis har även parterna möjlighet att ge in material. I detta sammanhang bör påpekas vikten av att handlingar som kan komma att få betydelse i ett framtida frigivningsärende sparas. Det kan därför behövas en översyn av gällande gallringsregler. Utgångspunkten är dock att det är den bedömning av gärningen som framgår av den ursprungliga domen som skall ligga till grund för frigivningsprövningen. Som nämnts i föregående avsnitt är förfarandet enligt ärende- lagen i princip skriftligt (13 § första stycket). Enligt utredningens förslag kommer det dock att bli vanligt med förhandling i dessa ärenden, framför allt när det bedöms vara aktuellt med villkorlig frigivning. Vid denna förhandling kan förhör hållas (jfr 24 och 25 §§ ärendelagen) t.ex. med den person som har utfört riskbedömningen eller med personal från kriminalvården. Eftersom ansvarar för riskbedömningarna anser utredningen att det inte finns skäl för att den dömde på statens bekostnad skall få ta in en egen riskbedömning. För egna medel har han givetvis rätt att göra detta. På samma sätt som gäller för en rättspsykiatrisk undersökning bör en riskbedömning kunna underställas rättsliga råd. Beslutet bör utformas på sådant sätt att en tidpunkt för den villkorliga frigivningen fastställs. Även prövotidens omfattning skall framgå av beslutet. Beslutet bör vara motiverat, vilket är Utredningens överväganden och förslag särskilt viktigt i de fall någon tidpunkt för villkorlig frigivning inte meddelas. eller övervakningsnämnden beslutar enligt gällande regler om övervakning och om andra föreskrifter som kan bli aktuella . Utredningens förslag om ett särskilt system med villkorlig frigiv- ning för livstidsdömda innebär att livstidsstraffen inte kommer att tidsbestämmas. I stället bör domstolen i de fall villkorlig frigivning är aktuell bestämma tidpunkten för denna. I de fall domstolen vid sin prövning kommer fram till att villkorlig frigivning inte skall ske, krävs ingen särskild utformning av beslutet annat än att det bör framgå att tidpunkten för nästa frigivningsprövning är från det att beslutet har vunnit laga kraft. Ett beslut om att den dömde skall villkorligt friges bör förutom frigivningsdatum även innehålla en erinran om när prövotiden upphör. Övervakning och eventuella föreskrifter bör beslutas på vanligt sätt av frivårdsmyndighet eller över- vakningsnämnd (se även avsnitt 8.9). Något som har efterlysts från de livstidsdömda och även från kriminalvården är att besluten skall vara motiverade. Detta gäller särskilt för beslut som innebär att den dömde inte skall friges. Enligt utredningen är det väsentligt att det framgår av beslutet varför en frigivning inte kan komma i fråga. En sådan motivering kan hjälpa både kriminalvården och den dömde att vidta lämpliga åtgärder för att uppnå ett för den dömde positivt resultat vid nästa prövningstillfälle. Att ett beslut skall vara motiverat följer av 28 § ärendelagen. Det bör finnas rätt till prövning i minst två instanser. Ärendelagens regler om överklagande tillgodoser detta krav. Utredningen anser att det är väsentligt att det finns möjlighet att överklaga tingsrättens beslut och att frigivningsfrågan kan prövas i vart fall i ytterligare en instans. Ärendelagens regler om över- klagande återfinns i 39–41 §§. De innebär i korthet att tingsrättens beslut får överklagas till hovrätten och att beslutet i hovrätten får överklagas till . För att prövning skall ske i Utredningens överväganden och förslag prövningstillstånd enligt reglerna i 54 kap. . Dessa regler uppfyller de krav på rätt till överklagande som utredningen ställer. Det saknas därför anledning att särskilt reglera den frågan. Prövotiden efter villkorlig frigivning bör bestämmas till . Eftersom utredningen har kommit fram till att det är mer lämpligt att utforma ett särskilt system med villkorlig frigivning för livstidsdömda än att låta domstolen tidsbestämma straffet på sätt som regeringen gör i nådebeslut, krävs särskilda överväganden om vad som skall gälla . En första fråga är hur lång prövotiden bör vara. Internationellt finns exempel på att prövotiden är livsvarig. Utredningen menar dock att detta inte kan vara rimligt. I stället bör utgångspunkten vara den längsta prövotid som kan komma i fråga vid tidsbestämda fängelsestraff, nämligen . Utredningen har inte funnit skäl att relatera prövotiden till den tid som den dömde faktiskt kommer att avtjäna. En längre prövotid än bör därför inte komma i fråga. Prövotiden efter villkorlig frigivning från livstidsstraff bör därför alltid vara . I avsnitt 2.3 har beskrivits den reglering med övervakning, möjligheter att meddela föreskrifter, påföljder vid misskötsamhet m.m. som gäller under prövotid efter tidsbestämda straff. Utredningen anser att denna reglering bör gälla även vid villkorlig frigivning från ett livstidsstraff. Eftersom det är fråga om villkorlig frigivning från ett mycket långt fängelsestraff, finns det ett särskilt stort behov av kontroll av den frigivne. Övervakningstiden bör därför uppgå till i stället för normala som gäller vid frigivning från tidsbestämda straff. Av samma skäl kan det också förhållandevis ofta finnas anledning att meddelas den frigivne särskilda föreskrifter för övervakningstiden. Ett system med villkorlig frigivning för livstidsdömda innebär att särskilda regler krävs för påföljdsbestämningen i de fall den dömde återfaller i brott. Utredningens överväganden och förslag Efter att ett livstidsstraff genom nåd har tidsbestämts av regeringen har samma påföljdsbestämningsregler som för tidsbestämda fängelsestraff tillämpats vid återfall i brott under verkställighets- tiden och prövotiden. Ett särskilt system för villkorlig frigivning för livstidsdömda innebär att det krävs särskilda regler beträffande påföljdsbestämningen vid återfall i brott. Med hänsyn till livstids- straffets tidsobestämda karaktär blir denna reglering komplicerad. Enligt gällande rätt reglerar 34 kap. 2 § situationen då någon som har dömts till fängelse på livstid lagförs för annat brott. Bestämmelsen innebär att om den livstidsdömde har begått annat brott före domen eller begår nytt brott efter domen men innan påföljden till fullo verkställts eller annars upphört, rätten endast får förordna att den tidigare utdömda påföljden skall avse också det nya brottet. Det bör observeras att bestämmelsen inte gäller om den dömde har frigetts efter benådning eller straffet av nåd ändras till fängelse och den dömde därför inte längre verkställer fängelse på livstid. Vid ny lagföring, som kan avse även brott som begåtts före benådningen, tillämpas då 34 kap. 1 § med de kompletteringar som finns i 3 och 4 §§ samma kapitel. I det av utredningen föreslagna systemet bör regleringen se ut på följande sätt. Vid återfall i brott fram till dess att det har fattats beslut om villkorlig frigivning är den nuvarande bestämmelsen i 34 kap. 2 § tillämplig. Det innebär vid ny brottslighet att den enda möjliga påföljden är att låta livstidsstraffet avse även det nya brottet. Tidpunkten för frigivningsprövningen bör då inte påverkas. I stället bör det nya brottet beaktas vid den prövningen. Har handläggningen av ett ärende om frigivningsprövning inletts bör domstolens prövning av frigivningsfrågan anstå till dess att den nya domen har vunnit laga kraft. Om den dömde fälls till ansvar skall domstolen därefter vid frigivningsprövningen beakta även den nya brottsligheten. Vid en frikännande dom kan domstolen i dessa situationer om det är aktuellt att besluta om villkorlig frigivning förlägga frigivningstidpunkten än vad som annars skulle ha blivit fallet. På så sätt drabbas inte den dömde av den försening av frigivningsprövningen som den nya lagföringen har inneburit. Den situationen kan emellertid inträffa att den dömde återfaller i brott från det att domstolen har beslutat om villkorlig frigivning fram till dess att den villkorliga frigivningen verkställs. Utredningens överväganden och förslag Även i sådana fall bör enligt utredningen domstolen vid lagföringen av det nya brottet endast ha möjlighet att tillämpa 34 kap. 1 § första stycket 1 . Självklart måste emellertid det nya brottet kunna inverka på tidpunkten för den redan beslutade frigivningen. Domstolen bör därför i en sådan situation ges möjlighet att upp- häva beslutet om villkorlig frigivning eller förordna att straff- avtjänandet skall fortgå ytterligare , vilket innebär att tid- punkten för den villkorliga frigivningen senareläggs. Enligt utredningens mening bör domstolen således i de fall ett frigivningsbeslut har fattats men ännu inte verkställts ha möjlighet att ändra eller, vid allvarligare brottslighet, upphäva det beslutet i samband med ny lagföring. I de fall beslutet om villkorlig frigiv- ning upphävs, bör den dömde ha rätt till ny frigivningsprövning efter att domen för det nya brottet har vunnit laga kraft. Vid den nya prövningen får sedan beaktas den samlade brottslighet som livstidsstraffet kommit att avse. Senareläggning av den villkorliga frigivningen bör enligt utredningen komma i fråga främst när det nya brottet inte har ett så högt straffvärde att det motiverar ett frihetsberövande . Utredningen återkommer till frågan i författningskommentaren. Ytterligare en situation uppkommer om den dömde gör sig skyldig till ny brottslighet , dvs. som följer efter den villkorliga frigivningen. I dessa fall framstår det inte som rimligt att det tidigare livstidsstraffet alltid skall avse även det nya brottet. Det bör således vara möjligt att i ett sådant fall döma särskilt enligt 34 kap 1 § första stycket 2 . Detta gäller framför allt när det är fråga om brott som inte är av så all- varlig karaktär att den dömde på nytt bör återintas för verkställighet av livstidsstraffet. I dessa fall bör det inte heller finnas något hinder mot att bestämma det nya straffet till tids- bestämt fängelse. Därtill måste det precis som efter villkorlig fri- givning från tidsbestämda straff finnas möjlighet för domstolen att förverka villkorligt medgiven frihet från livstidsstraffet. Om det nya brottet inte är av alltför allvarlig art skulle det dock ge omöjliga konsekvenser om domstolen förverkade hela den villkorligt med- givna friheten. Till verkställighet skulle då på en gång finnas dels ett tidsbestämt fängelsestraff, dels ett tidsobestämt förverkande av villkorligt medgiven frihet. Domstolen måste därför kunna välja att förverka endast en del av den villkorligt medgivna friheten från livstidsstraffet. Utredningens förslag är därför att domstolen, i nu behandlade situationer, i de fall den förordnar att det tidigare livs- Utredningens överväganden och förslag tidsstraffet skall avse ny brottslighet förklarar villkorligt medgiven frihet helt förverkad och i de fall den dömer särskilt till ett tids- bestämt fängelsestraff förklarar endast en del av den villkorligt medgivna friheten förverkad. Härigenom undviks de på verkställighetsstadiet omöjliga kombinationerna av tidsobestämda och tidsbestämda fängelsestraff. Om det tidigare livstidsstraffet förklaras avse den nya brottsligheten och den villkorligt medgivna friheten har förklarats helt förverkad, skall den dömde ha rätt till frigivningsprövning efter att den nya domen har vunnit laga kraft. Förordnande enligt 34 kap 1 § första stycket 3 , som innebär att en tidigare ådömd påföljd undanröjs och ersätts av en påföljd av annan art, bör enligt utredningen vara uteslutet vid återfall efter frigivning från livstidsstraff. Att undanröja ett i praktiken avtjänat livstidsstraff och ersätta det med en påföljd av annat slag framstår aldrig som påkallat. Skulle det vara aktuellt att döma en tidigare livstidsdömd till t.ex. rättspsykiatrisk vård, får denna påföljd utdömas särskilt i förhållande till livstidsstraffet. Även enligt gällande rätt är det för övrigt omöjligt att på sådant sätt ersätta livstidsstraffet med någon annan påföljd. Även 34 kap. 11 § första stycket är av intresse i detta sammanhang. I bestämmelsen föreskrivs att om till verkställighet på en gång förekommer dom på fängelse på livstid, böter, förvandlingsstraff för böter, fängelse , villkorlig dom, skyddstillsyn eller sluten ungdomsvård, livstidsstraffet skall träda i stället för den andra påföljden. Regeln verkar automatiskt och innebär att livstidsstraffet blir det enda som gäller – det andra straffet bortfaller och några åtgärder för verkställighet får inte vidtas. Utredningens förslag innebär att bestämmelsen kan kvarstå för de fall livstidstraffet ådöms efter den andra påföljden. Till följd av utredningens förslag bör det dock bli möjligt att en ny påföljd som ådöms med tillämpning av 34 kap. 1 § första stycket 2 skall kunna verkställas med livstidsstraffet. Konse- kvensen kan således bli att den dömde , dvs. innan livstidsstraffet är till fullo verkställt, kan komma att verkställa en annan påföljd. Vid annan misskötsamhet än återfall i brott bör enligt utred- ningen vanliga regler gälla både under verkställigheten, efter det att beslut om villkorlig frigivning har fattats och . Detta innebär vid allvarlig misskötsamhet bland annat att den Utredningens överväganden och förslag villkorliga frigivningen kan komma att senareläggas enligt 26 kap. 7 § samt att del av villkorligt medgiven frihet kan komma att förverkas enligt 26 kap. 19 § . Utredningen återkommer i författningskommentaren till dessa frågor. 8.11Brott som rör säkerhetspolitiska intressen 8.11.1Hur skall dessa brott avgränsas? Enligt direktiven bör frigivningsfrågor för personer dömda för brott som rör säkerhetspolitiska intressen alltid hänskjutas till regeringen för beslut. Utredningen föreslår att ärenden rörande dömda som är eller har varit föremål för beslut enligt 31 eller 58 a § KvaL skall vara undantagna från den frigivningsprövning som normalt gäller för livstidsdömda. Enligt direktiven bör systemet för frigivningsprövning av livstids- dömda innebära att frigivningsfrågor för personer dömda för brott som rör säkerhetspolitiska intressen alltid hänskjuts till regeringen för beslut för att de säkerhetspolitiska aspekterna skall kunna tillgodoses. En central fråga är hur man skall avgränsa dessa ärenden. I vissa fall kan det framstå som självklart att det begångna brottet rör säkerhetspolitiska intressen, t.ex. vid grovt spioneri. I andra fall kan det vara mer svårbedömt. Ett sätt att avgränsa de aktuella ärendena skulle kunna vara att utgå från annan lagstiftning, nämligen från regler i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL).