sou · GQB33d2 · 2003-01-01 00:00:00 — modellförslag innebär i denna del att sär- skilda samhällsskyddsåtgärder för psykiskt störda lagöverträdare (vilket inkluderar personlighetsstörda) skall kunna tillgripas efter en genomgången verkställighet eller som särreaktion om eller när vårdbe- hov inte längre föreligger.18 Förslaget bygger på en sekundär modell där samhällsskyddsåtgärder är en helt fristående reaktion som inte är en del av påföljdssystemet i övrigt. En sådan sekundär modell, där samhällsskyddsåtgärder är ett helt fristående komplement som enbart grundas på intresset av samhälls- skydd, har förvisso fördelar. Enligt vår bedömning riskerar man emel- lertid med en sådan lösning – där sambandet med indexbrottet blir vilka brottstyper som avses se bilaga 7 18Någon närmare precisering av hur och på vilket sätt som dessa samhälls- skyddsåtgärder skulle verkställas gjordes emellertid inte. 276 Samhällsskyddet i ett reformerat system betydligt lösare än i en primär modell – att komma i konflikt med bestämmelsen i art 5 i där det finns ett principiellt förbud mot frihetsberövanden av rent preventiv natur. Dessutom framstår det som betydligt rimligare, om den dömde redan från början vet vilken form av verkställighet som kan bli aktuell. Vi menar därför att endast en primär modell, där det finns starkare samband mellan indexbrottet och åtgärden, bör komma i fråga. En särskild form av reaktion, benämnd samhällsskyddsåtgärd och base- rad på en primär modell, skall därför införas i det straffrättsliga systemet. Kommitténs förslag: Samhällsskyddsåtgärder skall, om inte ett väsentligt intresse av samhällsskydd kan tillgodoses genom straff eller andra åtgärder, kunna beslutas för den som begått straffbelagda gärningar i två olika situationer. Dels som en åtgärd i samband med gärningar som inte medför ansvar på grund av otillräknelighet men där samhällets intresse av skydd gör sig starkt gällande. Dels som en tidsobestämd påföljd vid synnerligen allvarliga brott mot liv eller hälsa och där det föreligger en påtaglig återfallsrisk som det frihetsberövande som annars skulle ha dömts ut inte är tillräck- ligt för att tillgodose samhällsskyddsintresset. Rättspsykiatrisk vård skall vara ett viktigt inslag i verkställigheten, om ett psykiatriskt vårdbehov föreligger. Åtgärderna skall regleras i ett särskilt kapitel i BrB och i en särskild verkställighetslag. Både frågan om en sam- hällsskyddsåtgärd skall dömas ut i ett brottmål och frågan om den skall bestå efter senare kontinuerliga omprövningar skall prövas av allmän domstol. Beslut om verkställighet eller vistelser i frihet skall beslutas av respektive verkställighetsmyndighet. Om åklagaren motsätter sig ett sådant beslut i ett särskilt fall, skall dock beslutet i stället meddelas av allmän domstol. 10.6.1I vilka situationer skall en samhällsskydds- åtgärd kunna tillämpas? Som framgått finns det skäl att överväga samhällsskyddet när det föreligger en påtaglig risk för att den som begått en mycket allvarlig gärning mot någons liv eller hälsa på nytt återfaller i sådan brottslighet. I de flesta sådana fall tillgodoses intresset av samhällsskydd genom det straff eller annan påföljd som döms ut i målet, i förekommande fall Samhällsskyddet i ett reformerat system 277 med tillämpning av bestämmelserna om återfallsskärpning. I vissa mera sällsynta fall kan bedömningen emellertid bli en annan. Den ena typen av fall där åtgärder grundade på intresset av sam- hällsskydd kan övervägas gäller när gärningsmannen är fri från ansvar till följd av att han inte uppfyller tillräknelighetskravet, men där det på grund av gärningsmannens psykiska tillstånd och övriga förhållanden finns en påtaglig risk för återfall i allvarliga integritetskränkande gärningar. I dessa fall måste det finnas möjlighet att ingripa med någon form av reaktioner som ytterst grundas på behovet av samhällsskydd. Alternativet vore annars att ingen reaktion alls skulle följa på gärning- en, även om det bedöms föreligga en hög återfallsrisk, ett förhållande som vore ett allvarligt samhällsskyddsproblem. I flertalet av dessa fall torde det också föreligga ett påtagligt vårdbehov som kräver långvarig rättspsykiatrisk vård. Den andra typen av fall gäller vissa psykiskt störda som fälls till ansvar för allvarliga vålds- eller sexualbrott, som tidigare dömts för sådan brottslighet och där det på grund av en psykopatisk personlig- hetsstörning eller något motsvarande psykiskt tillstånd föreligger en påtaglig risk för återfall i sådan brottslighet som samhälls- skyddet inte tillräckligt tillgodoses genom ett straff eller annan påföljd som bestäms enligt det normala påföljdssystemet. Här kan man – inom ramen för en samhällsskyddsåtgärd – tänka sig en normaltid för verk- ställigheten som är knuten till brottslighetens straffvärde som det öppnas för möjligheten till en längre verkställighetstid, om intresset av samhällsskydd – både vid domstillfället och senare efter en förnyad prövning för en tänkt frigivning – gör sig särskilt starkt gällande. Utgångspunkten är nämligen att intresset av samhällsskydd, som påverkas av tidsfaktorn och åtgärder som vidtas under verkställig- heten, normalt skall anses tillräckligt tillgodosett genom den utdömda påföljden. Med andra ord är det fråga om att i sällsynta undantagsfall tillskapa en ventil för fall där intresset av samhällsskydd bedöms vara särskilt uttalat. Vårt uppdrag omfattar endast psykiskt störda lagöverträdare. En fråga som behöver diskuteras är dock varför inte samhällsskyddsåtgär- der borde kunna komma i fråga även för lagöverträdare som inte har någon psykisk störning. I det sammanhanget bör det betonas att begreppet psykisk störning omfattar såväl psykiskt sjuka som personlighetsstörda lagöverträdare. Att även vissa personlighetsstörda lagöverträdare bör kunna omfattas av samhällsskyddsåtgärder är logiskt och ändamålsenligt, eftersom risken för återfall i allvarliga brott mot liv eller hälsa för vissa personlighetsstörda är mycket hög, betydligt högre än för t.ex. gärningsmän som lider av schizofreni. Psykisk störning påverkar däremot straffvärdet i sänkande riktning. Det leder generellt till lägre 278 Samhällsskyddet i ett reformerat system det i sänkande riktning. Det leder generellt till lägre straff på grund av s.k. förminskad tillräknelighet (se 29 kap. 3 § första stycket 2 BrB). Detta förhållande kan i vissa undantagsfall medföra att intresset av samhällsskydd inte är tillräckligt tillgodosett genom den påföljd som bestäms med tillämpning av rent straffrättsliga aspekter. Det är främst i dessa fall som det bör finnas en kompletterande sam- hällsskyddsventil. Det kan nämnas att det framför allt är just lagöver- trädare med förminskad tillräknelighet som i andra länders rättssystem kan dömas till förvaring och andra särreaktioner grundade på intresset av samhällsskydd. När det gäller lagöverträdare som inte är psykiskt störda är det svårt att finna situationer där behovet av samhällsskydd inte lika väl kan tillgodoses genom den gällande återfallsregleringen, med dess möjlig- heter till återfallsskärpning utöver ett straff som bestäms med hänvis- ning till brottets svårhet. Vid den allra allvarligaste våldsbrottsligheten kan dessutom livstids fängelse dömas ut. Det finns därför inte något behov att införa samhällsskyddsåtgärder för lagöverträdare utan psy- kisk störning. Tidsobestämda frihetsberövanden i preventiva syften utan samband med psykisk störning kan också komma i konflikt med artikel 5:1 i om skydd för de mänskliga rättighe- terna och de grundläggande friheterna. 10.6.2Hur verkställigheten skall gå till Olika former av verkställighet av samhällsskyddsåtgärder Alla åtgärder som vidtas inom ramen för en samhällsskyddsåtgärd skall syfta till att förebygga att den dömde återfaller i straffbelagda gärning- ar. Detta syfte tillgodoses naturligtvis bäst genom att den dömde ges förutsättningar att leva ute i samhället utan att begå nya gärningar (ofta uttryckt som att samhällsskyddet tillgodoses på lång sikt). Det är därför viktigt att verkställigheten av en samhällsskyddsåtgärd så långt det är möjligt individuellt anpassas till den dömdes egna förutsättningar och behov. Flera olika verkställighetsformer bör därför finnas. Självklart måste det också vara målet att den dömde inte återfaller under själva verkställigheten. En samhällsskyddsåtgärd bör kunna verkställas på olika sätt bero- ende på t.ex. vårdbehov, omsorgsbehov, skyddsbehov eller ålder. Ett sådant system innebär att flera olika huvudmän kan bli aktuella, bero- ende på vilken form av verkställighet som aktualiseras. Verkställighe- ten av en samhällsskyddsåtgärd skall enligt förslaget inledas Samhällsskyddet i ett reformerat system 279 genom intagning på sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård, om ett psykiatriskt vårdbehov föreligger, genom intagning på särskild (LVM- hem), om förutsättningar för sådan vård föreligger, genom slutet boende, om förutsättningar för sådan verkställighet föreligger, eller annars genom intagning i kriminalvårdsanstalt. Om den som skall tas in för verkställighet på anstalt är , skall verkställigheten i stället äga rum på ett särskilt ungdomshem. Innebörden av en sådan ordning är att det skapas flera olika spår för verkställigheten. Man bör kunna utgå från att, när det gäller otillräkne- lighetsfallen, flertalet personer torde vara i behov av rättspsykiatrisk vård, åtminstone i inledningsskedet. I ansvarsfallen skall en minsta tid för verkställigheten bestämmas utifrån vilket fängelsestraff som annars skulle ha dömts ut enligt bestämmelser i 26 och 29 kap. BrB. Eftersom en grundförutsättning för att en samhällsskyddsåtgärd skall kunna användas som påföljd i an- svarsfallen är att det rör sig om synnerligen allvarlig brottslighet, och en annan grundförutsättning är att det fängelsestraff som annars skulle ha dömts ut inte tillräckligt tillgodoser intresset av samhällsskydd, vilket utesluter livstidsfallen, kommer minimitiden enligt förslaget att kunna bestämmas i intervallet 4–. Samhällsskyddsåtgärderna föreslås regleras i ett särskilt kapitel i BrB (32 kap.) och i en särskild verkställighetslag, lag om verkställighet av samhällsskyddsåtgärder. Om samhällsskyddsåtgärder införs i det straffrättsliga reaktionssystemet, behövs också vissa tillägg i t.ex. 34 kap. BrB. Angående detta hänvisas i huvudsak till författningskom- mentaren. Eftersom en samhällsskyddsåtgärd är en tidsobestämd reaktion av ingripande natur för den enskilde måste kontinuerligt och inom vissa tidsintervall prövas om denna skall bestå. Vidare ställs krav på att beslutsprocessen även i övrigt präglas av starka rättssäkerhetsgarantier. När det gäller frågan om vem som skall besluta om åtgärderna är det självklart att grundbeslutet (de yttre ramarna) bör fattas av domstol. Eftersom ursprunget kommer att vara en brottmålsprocess bör allmän 280 Samhällsskyddet i ett reformerat system domstol meddela beslut om att en åtgärd överhuvudtaget skall komma till stånd. Men det finns följdfrågor rörande beslutsprocessen som måste övervägas närmare. En sådan är vilken instans som skall ompröva grundbeslutet. Här kan man tänka sig antingen allmän domstol eller allmän förvaltnings- domstol. För allmän förvaltningsdomstol talar att den nuvarande prövningen av LRV-mål sker i länsrätterna och att förvaltningsdomsto- larna är överprövningsinstans för kriminalvårdsmål. Allmän domstol har däremot en högre straffrättslig kompetens och en mer uttalad tvåpartsprocess där åklagaren har en naturlig roll som företrädare för allmänintresset. Här finns också starka rättssäkerhetsgarantier knutna till själva brottmålsprocessen. Detta gör att man också kan skapa möjligheter att den dömde t.ex. biträds av en offentlig försvarare. Enligt kommitténs mening talar övervägande skäl för att även ompröv- ningen bör ske i allmän domstol. En annan fråga gäller vem som skall besluta om det närmare verkställighetsinnehållet, t.ex. val av verkställighetsform, placering samt permissioner och andra vistelser i frihet. Skall detta avgöras av domstol, någon domstolsliknande nämnd eller av vederbörande verk- ställighetsmyndighet? Här kan man jämföra dagens beslutsstruktur när det gäller å ena si- dan rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning där allmän förvaltningsdomstol beslutar om permissioner och andra vistelser utanför vårdinrättningen och där sjukvårdshuvudmannen beslutar om placering med å andra sidan verkställigheten av en kriminalvårdspå- följd. I sistnämnda fall är det oftast den lokala kriminalvårdsmyndighe- ten som beslutar, men också centralt (både vad gäller placering och vistelser utanför anstalt) eller övervakningsnämn- den eller (olika former av verkställighet utanför anstalt samt villkor för villkorlig frigivning) beslutar i olika frågor. När det däremot gäller sluten ungdomsvård beslutar SiS i alla frågor. Här gäller det att utforma en lösning som är flexibel och praktiskt genom- förbar utan att rättssäkerhetsgarantierna går förlorade. Kommittén föreslår att verkställighetsbesluten normalt skall fattas av respektive verkställighetsmyndighet (eller annan beslutsinstans) som föreskrivs i den för verkställighetsformen tillämpliga verkställighetsla- gen. Vid utevistelser bör dock, om åklagaren motsätter sig en sådan, frågan prövas av allmän domstol. Domstolen bör också vara överkla- gandeinstans när frågan om tillstånd till en utevistelse överklagas från verkställighetsmyndigheten. Samhällsskyddet i ett reformerat system 281 Upphörande av och utslussning från verkställigheten av en samhällsskyddsåtgärd En ytterligare fråga är hur verkställighet i mer öppna former som ett led i utslussningen bör gå till. Det bör nämligen kunna beslutas att en samhällsskyddsåtgärd under slutet av verkställighetstiden skall kunna verkställas under mer öppna former kombinerat med olika villkor, t.ex. föreskrift om psykiatrisk vård eller annan vård eller behandling eller särskilda villkor avseende vistelseort, berusningsme- del eller besöksförbud m.m. Detta regleras i viss utsträckning i de olika verkställig- hetslagarna. Regleringen beträffande verkställighet i anstalt framgår av 11 § andra stycket (villkor vid frigång19), 14 § andra stycket (villkor vid fritidsvistelser20), 32 § tredje stycket (villkor vid permission21), 34 § andra stycket (villkor vid § 34-vistelser22) och 37 § andra stycket (villkor vid sjukhusvistelser utanför anstalt) KvaL. När det gäller verkställighet i vårdinrättning för rättspsykiatrisk vård hänvisas till 9 § andra stycket LRV jämfört med 25 a § LPT (särskilda villkor för vistelser utanför vårdinrättningen). När det gäller verkställighet i slutet boende eller i särskilt ungdomshem hänvisas till 14 § första stycket och 16 § andra stycket i den föreslagna lagen om slutet boende för vissa funktionshindrade lagöverträdare respektive till 18 § första stycket och 19 § andra stycket LSU. Regleringen i förslaget till lag om slutet boende för vissa funktions- hindrade lagöverträdare och i LSU gäller generellt för alla utevistelser (med undantag för sjukhusvistelser) och är mer öppet formulerad – med samhällsskyddet som enda begränsning – än vad som är fallet i KvaL och LRV. Kortfattat kan beträffande de båda senare regelsyste- men sägas att KvaL laborerar med en mängd olika former av utevistel- ser för olika situationer och ändamål, medan LRV enligt vårt förslag endast laborerar med en form av utevistelse (ofta kallad permission). Beträffande vilka villkor som kan ställas upp enligt de olika verk- ställighetslagarna gäller i princip endast den begränsningen att villkoret skall vara nödvändigt för att tillstånd skall kunna ges till utevistelsen. 19Jfr 3–5 §§ i föreskrifter och allmänna råd om frigång (KVVFS 2000:1) 20Jfr angående villkor/tillsyn i Allmänna råd om utevistelse enligt 14 § andra stycket lagen om kriminalvård i anstalt (KVVFS 2000:2) 21Jfr 7 och 8 §§ i föreskrifter och allmänna råd om permissioner (KVVFS 2000:7) 22Jfr allmänna råd ang. villkor och föreskrift samt utevistelser i Kriminalvårds- styrelsens föreskrifter och allmänna råd om placering enligt 34 § lagen om kriminalvård i anstalt (KVVFS 2000:5) 282 Samhällsskyddet i ett reformerat system Fokus skiljer sig dock åt när det gäller vilka olika typer av villkor som särskilt nämns i lagtexten. I LRV hänvisas till en särskild uppräkning i 25 a § LPT där det bl.a. anges skyldighet att underkasta sig medicine- ring eller annan vård eller behandling, skyldighet att vistas på ett hem eller annan eller behandling samt förbud att använ- da berusningsmedel. I 32 § KvaL anges beträffande permissioner att villkoren kan avse vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat. Dessutom regleras frågan om bevakning när det gäller permissioner och sjukhusvistelser. Bevakning innebär tillsyn av minst två kriminal- vårdstjänstemän under hela utevistelsen. En vistelse utanför anstalt enligt 14 § KvaL kan också förenas med tillsyn, varmed avses tillsyn av minst en kriminalvårdstjänsteman. Sammanfattningsvis kan således konstateras att LRV av naturliga skäl är inriktad mot behandlings- relaterade villkor, t.ex. föreskrifter om att underkasta sig medicinering och att vistas på behandlingshem, medan KvaL (med undantag för § 34-vistelser) lägger större vikt vid säkerhetsrelaterade villkor som bevakning och anmälningsskyldighet. Samhällsskyddsåtgärder betingas av intresset av samhällsskydd. Det är därför naturligt att frågor om övervakning och kontroll får ett ökat utrymme också när det gäller utevistelser i samband med t.ex. rättspsy- kiatrisk vård. Sådana typer av åtgärder är också integritetsingripande och bör därför generellt sett – även om de i realiteten innebär en lättnad av verkställigheten i förhållande till det ursprungliga frihetsberövandet – regleras uttryckligen i lagtexten. Allmänt kan sägas att samma villkor som gäller för villkorlig frigivning bör kunna vägleda när det gäller vilken utvidgning som bör göras i förhållande till de olika verkställighetslagarnas möjligheter att ställa upp nödvändiga villkor. Detta bör framför allt göras genom att övervakning skall kunna användas som villkor för samtliga verkställig- hetsformer redan innan någon frigivning sker. Orsaken är att sådana möjligheter bör finnas i ett system där verkställigheten efter minimiti- dens utgång formellt sett kan pågå . Det föreslås också att intensivövervakning med elektronisk kontroll (s.k. fotboja) skall kunna användas som villkor i samband med utslussningen. Även i övrigt bör regleringen avseende särskilda föreskrifter vid villkorlig frigivning (se 26 kap. 15 § BrB) kunna stå som huvudsaklig förebild för en utvidgning. Viss inspiration kan också hämtats från regleringen i 25 a § LPT, bl.a. avseende villkor för besöksförbud. Det rättspsykiatriska beslutsunderlaget 283 Vårt förslag till en reformerad straffrättslig reglering för psykiskt störda lagöverträdare ställer nya krav på det rättspsykiatriska besluts- underlaget. Domstolen behöver ett rättspsykiatriskt underlag när den skall ta ställning till frågan om kravet på tillräknelighet, och ett annat när den skall pröva behovet av en samhällsskyddsåtgärd. Också vid omprövningen av en samhällsskyddsåtgärd måste domstolen ha tillgång till ett rättspsykiatriskt underlag. I detta kapitel beskrivs först hur behovet av rättspsykiatriskt be- slutsunderlag kommer att se ut i olika situationer i vårt system. Därefter presenteras förslag om nya typer av rättspsykiatriska utredningar. 11.2Behovet av rättspsykiatriskt beslutsunderlag I de mål där frågan om otillräknelighet aktualiseras behöver domstolen ett rättspsykiatriskt beslutsunderlag för att kunna ta ställning till om den tilltalade uppfyller kravet på tillräknelighet eller ej. Av det rätts- psykiatriska beslutsunderlaget behöver då framgå om a)den misstänkte vid gärningstillfället led av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd, och om b)han till följd därav saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. Det är emellertid inte bara i otillräknelighetsfallen som domstolen behöver ett rättspsykiatriskt uttalande om den misstänktes psykiska tillstånd vid gärningstillfället. Också om han led av en lägre grad av störning kan domstolen behöva ett rättspsykiatriskt beslutsunderlag. 284 Det rättspsykiatriska beslutsunderlaget en sådan situation kan det nämligen bli aktuellt för domstolen att tillämpa strafflindringsregeln i 29 kap. 3 § och att ta ställning till frågan om behovet av en samhällsskyddsåtgärd. 11.2.2Behovet av en samhällsskyddsåtgärd Enligt vårt förslag behöver domstolen ta ställning till om en samhälls- skyddsåtgärd skall dömas ut i två olika situationer. Den ena situationen föreligger då en tilltalad inte uppfyller kravet på tillräknelighet men har begått en gärning som riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa. Den andra situationen föreligger då en tilltalad fälls till ansvar för ett synnerligen allvarligt brott som riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa. I det sistnämnda fallet uppställs ytterligare krav, såsom att den tilltalade tidigare dömts för liknande brott av allvarligt slag och att det aktuella brottet begåtts under påverkan av en psykisk störning. Gemensamt för båda situatio- nerna är kravet på att det skall föreligga en påtaglig risk för återfall i liknande brottslighet. För att kunna ta ställning till denna fråga behöver domstolen ett rättspsykiatriskt beslutsunderlag. 11.2.3Omprövning av en samhällsskyddsåtgärd I de fall då domstolen har förordnat om en samhällsskyddsåtgärd skall denna enligt vårt förslag omprövas av domstolen under verkställighe- ten. Domstolen skall då ta ställning till om grunden för samhälls- skyddsåtgärden kvarstår, dvs. om risken för återfall är påtaglig. Också för denna prövning krävs ett rättspsykiatriskt besluts- underlag. 11.3Rättspsykiatriska utredningar i ett reformerat system Kommitténs förslag: Två nya utredningsformer införs, ansvars- utredning och samhällsskyddsutredning. En ansvarsutredning skall ta ställning till frågan om tillräknelighet och en samhällsskydds- utredning till behovet av en samhällsskyddsåtgärd. Det rättspsykiatriska beslutsunderlaget 285 Domstolarnas behov av rättspsykiatriskt beslutsunderlag kommer att se annorlunda ut . För att tillgodose detta bör två nya former av utredningar införas i stället för dagens rättspsykiatriska undersökning- ar. En skall ta sikte på frågan om tillräknelighet och en på behovet av en samhällsskyddsåtgärd. Utredningsformerna bör benämnas ansvars- utredning respektive samhällsskyddsutredning. En ansvarsutredning skall uttala sig om den misstänkte vid gär- ningstillfället led av en sådan störning som krävs för otillräknelighet och om han till följd av störningen saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. Om gärningsmannen led av en lägre grad av störning vid gärningstillfället, skall i stället detta framgå av ansvarsutredningen. En samhällsskyddsutredning skall uttala sig om huruvida det före- ligger en påtaglig risk för återfall i liknande brottslighet. I de fall då det blir aktuellt för domstolen att pröva såväl frågan om otillräknelighet som frågan om samhällsskyddsåtgärd skall domstolen kunna besluta om båda typerna av utredning. De kan då genomföras i ett samman- hang. När domstolen skall ompröva en samhällsskyddsåtgärd under verk- ställigheten har den samma behov av rättspsykiatriskt beslutsunderlag angående återfallsrisken som då den fattade det ursprungliga beslutet. Också vid omprövning bör domstolen därför ha rätt att besluta om en samhällsskyddsutredning. En ansvars- eller samhällsskyddsutredning bör föregås av en mindre undersökning motsvarande dagens s.k. § 7-undersökning. Denna typ av utredning bör kallas mindre rättspsykiatrisk utredning. 11.3.2Uppgift om vård- och omsorgsbehov