sou · GQB398d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Av intresse är främst om det svenska uppsåtsbe- greppet skulle kunna leda till frikännande i större utsträckning än vad som skulle bli resultatet av en tillämpning av det uppsåtsbe- grepp som finns i Romstadgan. Vi har dock svårt att se att så skulle kunna bli fallet annat än rent undantagsvis. Vad vi då tänker på är att det enligt Romstadgan är tillräckligt att den misstänkte är med- veten om att en (för brottet relevant) omständighet föreligger eller att en effekt kommer att inträda i ett normalt händelseförlopp me- dan det enligt svensk rätt krävs att den misstänkte har i vart fall eventuellt uppsåt till omständighetens förhandenvaro eller effek- tens inträdande och att utfallet av det s.k. hypotetiska provet i olika fall kan leda till olika resultat. Denna eventuella skillnad är emeller- tid enligt vår bedömning så liten att den inte motiverar någon sär- reglering i svensk rätt när det gäller kravet på uppsåt till de brott som omfattas av den föreslagna lagen om internationella brott. 14.6.9Ansvarsfrihetsgrunder (art. 31) Förslag: I lagen om internationella brott införs inga särskilda regler om sådana ansvarsfrihetsgrunder som avses i art. 31 i Romstadgan (psykisk sjukdom eller skada, berusning, nödvärn eller nöd samt tvång). De ansvarsfrihetsgrunder som regleras i art. 31 är otillräknelighet på grund av psykisk sjukdom eller skada, berusning, nödvärn och tvång. Av artikeln framgår att det ankommer på domstolen att av- göra om de i stadgan angivna grunderna skall tillämpas i ett visst fall och att domstolen också får pröva andra ansvarsfrihetsgrunder då en sådan grund följer av tillämplig lag i enlighet med art. 21. Som tillämplig lag enligt den artikeln anges bl.a. de nationella lagarna i de stater som normalt borde utöva jurisdiktion över brottet i fråga, under förutsättning att dessa rättsprinciper inte är oförenliga med denna stadga, med folkrätten och med internationellt erkända normer och principer. Stadgan lämnar således ett betydande ut- rymme för domstolen att tillämpa regler om ansvarsfrihet med be- aktande av omständigheterna i det enskilda fallet. Psykisk sjukdom eller skada Enligt art. 31.1 a i Romstadgan skall en person inte vara straffrätts- ligt ansvarig, om personen vid den tid då gärningen ägde rum led av psykisk sjukdom eller skada som berövade honom eller henne förmågan att inse det olagliga i eller beskaffenheten av sitt hand- lande eller förmågan att kontrollera detta att vara förenligt med lagens krav. F.n. finns inte någon motsvarighet till denna bestäm- melse i svensk lagstiftning. Ansvarsförmåga eller tillräknelighet är enligt svensk rätt inte en brottsförutsättning. I stället gäller för psykiskt störda lagöverträdare särskilda regler för påföljdsbestäm- ning. har emellertid i sitt be- tänkande Psykisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3) lagt fram ett förslag om att tillräknelighet och ansvarsförmåga skall bli ett krav för straffrättsligt ansvar. Förslaget innebär att det i 1 kap. BrB skall införas en ny bestämmelse (2 § a), enligt vilken en gär- ning inte skall medföra ansvar för den som till följd av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklings- störning eller ett allvarligt demenstillstånd har saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. förslag ligger uppenbarligen klart bättre i linje med regleringen i stadgan. Även om detta förslag inte skulle genomföras torde det emellertid inte vara nödvändigt med några särskilda regler om tillräknelighet som skulle gälla bara vid tillämp- ningen av lagen om internationella brott. Även om de svenska reg- lerna lämnar utrymme för fällande dom i fall som enligt stadgan skall vara fria från ansvar torde skillnaderna i praktiken inte vara så stora att de svenska reglerna kan anses gå utöver vad folkrätten medger. Vi vill här även erinra om vårt i avsnitt 14.3 presenterade förslag om dubbel straffbarhet som förutsättning för ansvar. Romstadgans regler om ansvar för en gärning som har begåtts un- der berusning (art. 31.1 b) innebär i korthet att berusning behandlas på ett liknande sätt som psykisk sjukdom, med undantag för frivil- lig berusning som skett under sådana omständigheter att personen i fråga visste att det fanns en risk, eller bortsåg från risken, för att han eller hon till följd av berusningen antagligen skulle inlåta sig på en gärning som utgör ett brott som omfattas av Domstolens juris- diktion. Regleringen sträcker sig längre än svensk rätt där det vid självförvållad berusning görs undantag från kravet på full subjektiv täckning. Som nämnts i avsnitt 12.9.3 har frågan berörts i Psykan- svarskommitténs betänkande utan att något konkret förslag lagts fram. En förändring i den riktning som kommittén angett skulle ligga bättre i linje med stadgans reglering. På motsvarande sätt som beträffande psykisk sjukdom torde det emellertid vara möjligt att bibehålla nuvarande reglering även i förhållande till de internatio- nella brotten. Bestämmelsen om ansvarsfrihet p.g.a. nödvärn eller nöd i art. 31.1 c i Romstadgan har ett snävt tillämpningsområde. Det framstår också som en rimlig ordning att utrymmet att åberopa nödvärn eller nöd till försvar för en gärning som annars utgör folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse skall vara mycket begränsat. För att den som har begått en gärning som annars utgör folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse skall gå fri från an- svar krävs att den vidtagna åtgärden har företagits för att försvara sig själv eller någon annan och åtgärden skall dessutom ha varit skä- lig och ha stått i proportion till den grad av fara som personen själv eller den andra personen har varit utsatt för. Vid krigsförbrytelse kan dessutom i vissa fall nödvärn eller nöd åberopas till försvar av egendom av väsentlig betydelse. Rätten till nödvärn är formellt sett betydligt mer omfattande en- ligt 24 kap. 1 § BrB än enligt Romstadgan. En gärning som någon begår i nödvärn utgör brott endast om gärningen är uppenbart oförsvarlig. Nödvärnsrätt föreligger också i fler situationer än dem som anges i Romstadgan. Även utrymmet för ansvarsfrihet p.g.a. nöd är större i svensk rätt än enligt Romstadgan. Detta skulle kun- na tala för att det i lagen om internationella brott bör införas en särskild, mera begränsad regel om ansvarsfrihet p.g.a. nödvärn eller nöd. Det skall emellertid i detta sammanhang framhållas att nödvärns- rätten enligt 24 kap. 1 § BrB och nödrätten enligt 24 kap. 4 § BrB är relativ, dvs. ett brottsligt angrepp får inte mötas med motåtgärder som inte står i proportion till angreppen. Att möta ett brottsligt angrepp med en gärning som fyller rekvisiten för att utgöra folk- mord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse måste i de allra flesta fall anses vara uppenbart oförsvarligt. Det innebär att möjligheterna att gå fri från ansvar på grund av nödvärn eller nöd i sådana fall i praktiken torde vara lika begränsade enligt svensk rätt som enligt bestämmelsen i art. 31.1 c i Romstadgan. Vad som trots allt skulle kunna tala för att man i lagen om internationella brott skall ta med en särskild regel om ansvarsfrihet p.g.a. nödvärn eller nöd vore ett önskemål att därigenom göra det tydligt att möjligheten att på sådan grund gå fri från ansvar för en gärning som annars utgör folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse är mycket begränsad. Då även en sådan regel måste utformas som en regel om relativ nödvärns- eller nödrätt – om än snävare – får värdet av en sådan regel anses vara begränsat och det kan då också ifrågasättas om en större tydlighet egentligen uppnås. Vi föreslår därför att någon särskild regel om ansvarsfrihet för handlingar som begås i nödvärn eller nöd inte införs i lagen om in- ternationella brott. Frågan om frihet från ansvar för den som har handlat under tvång är svår, särskilt när det gäller så allvarliga brott som dem som om- fattas av den föreslagna lagen om internationella brott. Det skall först sägas att vad som här avses är inte situationer då någon hand- lar på förmans befallning, vilket det finns särskilda regler om (se avsnitt 14.6.11). Handlande på förmans befallning är inte handlan- de under tvång i egentlig bemärkelse, även om tvång och befallning i praktiken kan förekomma . Det tidigare redovisade fallet från Jugoslavientribuna- len kan tjäna som en illustration av problematiken kring tvångsfal- len. hade beordrats att avrätta obeväpnade bosniska muslimer och hotades med att själv bli skjuten om han vägrade. Det är svårt att ha någon bestämd uppfattning om med tillämpning av bestämmelsen i art. 31.1 d i Romstadgan skulle kun- na gå helt fri från ansvar. Det beror på vilken avvägning man gör i proportionellt hänseende; för att ansvarsfrihet skall kunna komma i fråga krävs nämligen att inte större skada avsågs orsakas än den skada som söktes avvärjas. Så mycket kan dock sägas som att be- stämmelsen i sig inte utesluter ansvarsfrihet i en situation av det diskuterade slaget. På motsvarande sätt är det svårt att uttala sig om hur fallet Er- demovic hade bedömts enligt svensk rätt, men i princip finns möj- lighet att anse att en sådan gärning som begick i den situation han befann sig inte är oförsvarlig och att gärningen därför enligt bestämmelsen om nöd i 24 kap. 4 § BrB inte skall anses utgö- ra brott. Som vi har varit inne på i avsnitt 12.9.3, torde tvång även utan uttryckligt stöd i 24 kap. BrB kunna åberopas som en omstän- dighet som gör att gärningsmannen går fri från ansvar. Vi kan såle- des inte se att det finns underlag för att anse att de svenska be- stämmelserna om ansvarsfrihet p.g.a. nöd eller tvång i sak avviker från vad som gäller enligt Romstadgan på ett sådant sätt att det finns skäl att införa några särskilda regler i detta hänseende i lagen om internationella brott. 14.6.10 Villfarelse (art. 32) N I lagen om internationella brott införs inte några särskilda be- stämmelser om faktisk villfarelse eller rättsvillfarelse. N Bestämmelsen i 22 kap. 8 § BrB om ansvarsfrihet eller straff- lindring p.g.a. osäkerhet om vad som är tillåtet enligt krigsbruk upphävs. I art. 32 i Romstadgan finns bestämmelser om faktisk villfarelse som grund för ansvarsfrihet. För att faktisk villfarelse skall kunna läggas till grund för ansvarsfrihet krävs att den innebär att de sub- jektiva rekvisiten för brottet inte är uppfyllda. Också rättsvillfarelse kan enligt stadgan läggas till grund för ansvarsfrihet om den inne- bär att de subjektiva rekvisiten för brottet inte är uppfyllda. Dess- utom kan rättsvillfarelse läggas till grund för ansvarsfrihet i fall som avses i art. 33 om befallning av förman. Sådan villfarelse som innebär att de subjektiva rekvisiten för ett brott inte är uppfyllda, eller som med andra ord är relevant för uppsåtsbedömningen, leder också enligt svensk rätt till ansvarsfri- het. På motsvarande sätt som förutsätts i stadgan kan en sådan vill- farelse även angå en rättslig omständighet. Härutöver finns i svensk rätt en bestämmelse om straffrättsvillfarelse i 24 kap. 9 § BrB enligt vilken ansvarsfrihet kan komma i fråga om villfarelsen var uppen- bart ursäktlig. Formellt kan det sägas att de svenska reglerna om straffrättsvill- farelse sträcker sig något längre än Romstadgans regler om rättsvillfarelse. Någon sådan skillnad mellan regleringarna att det påkallar särskild lagstiftning föreligger dock inte. I sammanhanget skall dock även bestämmelsen i 22 kap. 8 § BrB nämnas. Enligt bestämmelsen skall den som under krig begår brott, och därvid inte saknat anledning anta att gärningen enligt krigsbruk var tillåten, inte dömas till ansvar om omständigheterna är synner- ligen mildrande. Bestämmelsen utgör enligt förarbetsuttalanden ett undantag från den stränga regeln i 24 kap. 9 §. Enligt vår bedömning finns det inte tillräckliga skäl för att ha kvar bestämmelsen i 22 kap. 8 § BrB. Att en tilltalad kan ha haft skäl att tro att en viss gärning var tillåten enligt krigsbruk kan beak- tas inom ramen för ursäktlighetsprövningen enligt 24 kap. 9 § BrB och kan också enligt 29 kap. 3 § 5 BrB beaktas som en förmildrande omständighet vid bedömningen av den aktuella brottslighetens straffvärde. Vi föreslår att bestämmelsen i 22 kap. 8 § BrB upphävs. Förslag: I lagen om internationella brott införs inte någon särskild regel om ansvarsfrihet för gärningar som har begåtts på förmans befallning. Regler om frihet från ansvar p.g.a. förmans befallning finns i art. 33 i Romstadgan och i 24 kap. 8 § BrB. Medan den svenska bestäm- melsen har en allmän utformning, har bestämmelsen i Romstadgan en utformning som mera specifikt reglerar utrymmet för ansvars- frihet vid just de brott som omfattas av Internationella brottmåls- domstolens jurisdiktion. Utrymmet för att låta den omständigheten att en gärning som utgör folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse har begåtts på förmans befallning föranleda att gärningen inte skall medföra straffrättsligt ansvar är, som har framgått av vår beskriv- ning av innehållet i art. 33 (se avsnitt 12.11.1), ytterst begränsat. I praktiken torde detsamma komma att gälla vid en tillämpning av 24 kap. 8 § BrB. I den bestämmelsen ges nämligen uttryck för att en intresseavvägning skall ske och det får anses att det allmänna intresset av att order skall åtlydas regelmässigt får vika för intresset av att order att begå brott – och i synnerhet så allvarliga brott som det här är fråga om – inte skall åtlydas. Det finns därför inte skäl att införa någon särskild regel om ansvarsfrihet p.g.a. förmans befall- ning i lagen om internationella brott. 14.7Straff och andra påföljder N Straffet för folkmord, brott mot mänskligheten och grova krigsförbrytelser skall vara fängelse i lägst fyra och högst eller på livstid. För andra krigsförbrytelser skall straffet vara fängelse i högst . N Vid flerfaldig brottslighet skall det svåraste tidsbestämda straff som kan följa på en enstaka gärning kunna överskridas . N I lagen om internationella brott införs en bestämmelse om att reglerna i 36 kap. BrB om förverkande skall tillämpas. I del 7 av Romstadgan (art. 77-80) finns bestämmelser om straff. Enligt art. 77 får domstolen döma till fängelse i ett bestämt antal år, dock högst , eller på livstid. För att döma till livstid krävs att detta är berättigat mot bakgrund av brottets synnerliga allvar och den dömdes personliga förhållanden. Domstolen kan också besluta om böter och förverkande vid sidan av fängelsestraffet. I art. 78 finns vissa bestämmelser om straffmätning. Dessa kom- pletteras av regler i de s.k. bevis- och förfarandereglerna (se vidare i avsnitt 13.1.1 och bilaga 4). I art. 80 anges särskilt att inget i den del i Romstadgan som handlar om straff skall inverka på staternas tillämpning av straff som föreskrivs i deras nationella lag eller på lagen i stater där de straff som föreskrivs i stadgan inte förekommer. Enligt svensk rätt kan livstids fängelse följa på vissa särskilt all- varliga brott, bl.a. mord. Det högsta tidsbestämda straff som kan dömas ut för ett enstaka brott är däremot begränsat till fängelse . Vid flerfaldig brottslighet finns dock möjlighet att döma till högst fängelse och är det dessutom fråga om återfall i brott kan fängelse dömas ut. Högsta möjliga tidsbestämda straff som en svensk domstol kan döma ut är således fängelse . Att de allvarligaste internationella brotten även enligt svensk rätt bör kunna bestraffas med livstids fängelse torde vara uppenbart. Så är också fallet med folkmord och grova fall av folkrättsbrott. Även för brott som motsvarar allvarliga fall av brott mot mänsklig- heten ger gällande svensk rätt utrymme för livstidsstraff. slår således att livstids fängelse skall utgöra maximistraff i straffska- lan för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse. När det gäller minimistraffet kan konstateras att detta enligt den nu gällande lagen om straff för folkmord är . Enligt vår be- dömning är detta ett med tanke på brottslighetens allvar väl avvägt minimistraff, som också bör kunna gälla för brott mot mänsklighe- ten och grova fall av krigsförbrytelse. Beskrivningen av grova fall av krigsförbrytelse föreslår vi utformas i anknytning till den inledande föreskriften i art. 8 i Romstadgan enligt vilken jurisdiktionen för särskilt omfattar vissa kvalifi- cerade fall av krigsförbrytelse. För fall av krigsförbrytelse som inte är att bedöma som grova på där angivna eller andra grunder föreslår vi att straffskalan skall vara fängelse i högst . Vi har övervägt möjligheterna att införa differentierade straffska- lor beroende på de gärningsformer som är aktuella i det enskilda fallet. Inte minst med hänsyn till att straffvärdet kan förväntas vara starkt beroende av de allmänna omständigheterna kring brottslig- heten och gärningsmannens roll i dessa har vi dock funnit det svårt att på ett meningsfullt sätt göra systematiska skillnader mellan oli- ka gärningsformer. Vi föreslår därför inte någon annan differentie- ring än den för krigsförbrytelse som vi berört. Frågan får i stället prövas av domstolen i det enskilda fallet med ledning av straffskalorna i normal strafflag för sådana gärningsformer som motsvarar de i målet aktuella och de allmänna regler för straffmät- ning som finns i 29 kap. BrB. Enligt vad som sägs i 26 kap. 1 § BrB är det längsta tidsbestämda fängelsestraffet enligt svensk rätt eller med andra ord kortare än vad som gäller för . Med tanke på den restriktivitet som bör iakttas med att döma till livstids fängelse, och som också kan antas komma att iakttas av In- ternationella brottmålsdomstolen, kan en sådan skillnad antas leda till betydande skillnader i de straffnivåer som svensk domstol och kommer att använda. I viss mån kan dock detta komma att motverkas av att straffet enligt svensk rätt kan höjas upp till när det är fråga om flerfal- dig brottslighet och upp till om det dessutom är fråga om återfall. Återfallsregleringen torde dock en- dast helt undantagsvis kunna komma till användning vid de interna- brotten. Däremot torde allvarligare fall regelmässigt omfat- ta flera gärningar och detta ofta i en sådan omfattning att den i nu- varande lag medgivna straffskärpningen kommer att framstå som alltför begränsad. Vi föreslår mot den bakgrunden att det i lagen om internationella brott förs in en särreglering i förhållande till 26 kap. 2 § BrB enligt vilken fängelse vid flerfaldig brottslighet mot lagen får överskrida det svåraste straffet med upp till . En förutsättning för detta bör dock vara att gärningarna utgjort led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade spelat en betydande roll (jfr 29 kap. 2 § 6 BrB samt ingresserna till art. 7 och 8 i Romstadgan). Vad gäller straff och påföljdsbestämning finns det i övrigt inte skäl att införa några särskilda regler utan de i övrigt gällande regler- na bör tillämpas också i förhållande till brott mot lagen om interna- brott. Detta innebär bl.a. att andra påföljder än fängelse kan användas enligt samma regler som normalt. Brott enligt lagen om internationella brott torde dock i allmänhet ha ett så högt straffvärde att presumtionen för fängelse är mycket stark. Det saknas skäl att i lagen om internationella brott införa sär- skilda regler om skadestånd. Däremot bör i lagen en bestämmelse införas om att reglerna om förverkande i 36 kap. BrB skall tilläm- pas. Bestämmelserna i 36 kap. 1-2 §§ är nämligen tillämpliga endast på brott enligt . 14.8Tidigare doms negativa rättskraft (ne bis in idem) Förslag: Bestämmelserna om en tidigare doms negativa rättskraft i 16 § lagen (2002:239) om samarbete med Internationella brott- målsdomstolen och i 13 § lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt upphävs. Prövningen av behörigheten efter en tidi- gare dom sker enligt bestämmelserna i 2 kap. BrB. Den bestämmelse i Romstadgan om tidigare doms negativa rätts- kraft (ne bis in idem) som främst är av intresse för oss är den som finns i art. 20.2. Enligt den får ingen lagföras av en annan domstol (i praktiken en nationell domstol) för ett brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion och för vilket han eller hon redan har fällts till ansvar eller frikänts av . Bestämmelsen har redan inkorporerats i svensk rätt genom ikraftträdandet av lagen (2002:329) om samarbe- te med . I 16 § i den lagen anges bl.a. att åtal och lagföring i för en gärning inte får ske om frågan om ansvar för gärningen har prövats vid . Det förslag till ny lydelse av 2 kap. BrB som vi lägger fram i detta betänkande innehåller bl.a. bestämmelser om tidigare doms negati- va rättskraft. Huvudregeln enligt dessa bestämmelser – som kom- mer att gälla även internationella domstolars domar – är att lagfö- ring i av en gärning inte får ske om frågan om ansvar för brott redan har prövats av en annan domstol än svensk domstol och prövningen omfattade den aktuella gärningen. Det finns då inte behov av en särskild regel om detta i lagen om samarbete med . Vi föreslår att den upphävs. Vi vill i sammanhanget påpeka att utformningen av bestämmel- sen i 16 § lagen om samarbete med Internationella brottmålsdom- stolen inte är helt lyckad. Då Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion är begränsad till vissa, mycket speciella brottstyper kan det mycket väl hända att en åtalad person frikänns på den grunden att domstolen finner sig obehörig att döma över den gärning han faktiskt har begått. Ett exempel kan vara att någon åtalas för att ha dödat en annan människa under sådana omständigheter att gär- ningen bör bedöms som en krigsförbrytelse. Om domstolen finner att den tilltalade visserligen har dödat den andra personen men att de särskilda kriterier som skall vara uppfyllda för att gärningen skall kunna bedömas som en krigsförbrytelse inte är uppfyllda, skall den tilltalade frikännas. Detta bör naturligtvis inte hindra att gärnings- mannen därefter åtalas för mord vid en nationell domstol, vilket också är förklaringen till att bestämmelsen i art. 20.2 i Romstadgan är utformad så att den hindrar ny prövning vid en nationell dom- stol för brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion. I vårt förslag till ny lydelse av 2 kap. BrB har denna problematik beaktats på det sättet att en tidigare utländsk dom inte hindrar ny prövning i om den tilltalade har frikänts på den grunden att gärningen inte utgjorde brott enligt den av domstolen tillämpade lagen. Vad som sagts om 16 § lagen om samarbete med Internatio- nella brottmålsdomstolen gäller på motsvarande sätt 13 § lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribuna- lerna för brott mot internationell humanitär rätt. Vi föreslår även i det fallet att den särskilda regeln om tidigare doms negativa rätts- kraft skall upphävas och att prövningen av behörigheten skall ske enligt reglerna i 2 kap. BrB.