sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — En annan form av särskild permission är s.k. lufthålspermission i syfte att minska skade- verkningarna av ett långt frihetsberövande. En lufthålspermission bör förutom en kortare restid inte överstiga . En första lufthålspermission sker vanligen straffavtjänande och därefter var sjätte månad. Normalpermission skall enligt ovan nämnda föreskrifter och all- männa råd om permissioner föregås av en individuellt bestämd kvalifikationstid. För intagna som avtjänar fängelse i lägst får normalt inte understiga en fjärdedel av den normala strafftiden (minimitiden). För livstidsdömda anges det att minimitiden skall beräknas till och . Det innebär att en livstidsdömd kan få normalpermission tidigast när har avtjänats. kan det endast bli fråga om s.k. lufthåls- permission eller annan särskild permission. För den som skall utvisas eller avvisas beviljas som regel inte normalpermission över huvud taget. En normalpermission förläggs inom ramen för en permissions- period som omfattar en månad. Den får uppgå till högst om den dömde har en beräknad återstående verkställighetstid . Understiger den beräknade återstående strafftiden får permissionen uppgå till högst . Normalt är kriminalvården restriktiv vid beviljandet av antalet permissions- timmar när permissionsgången inleds. Timantalet kan därefter successivt utökas, s.k. permissionsstege, om allt har fungerat bra. För varje permissionstillfälle skall upprättas en permissionsplan. Permissionerna kan även förenas med villkor om t.ex. vistelseort och anmälningsplikt. Om permission beviljas trots att det finns påtaglig risk för att en intagen kan komma att missköta permissionen eller begå brott under denna, skall den vara bevakad. Enligt uppgift från är det vanligt att det bland de livstidsdömda förekommer begränsningar i permissions- gången. 26 av de intervjuade 101 intagna har inte haft några permissioner och 42 personer medges endast lufthålspermissioner. Sex intagna har endast bevakade permissioner och fyra får permission endast med tillsyn. 22 av de undersökta livstidsdömda medges normalpermission. Verkställigheten i anstalt skall redan från början vara inriktad på åtgärder som främjar den intagnes möjligheter att leva ett liv utan kriminalitet eller droger efter frigivningen, se t.ex. 4 § KvaL. infördes en ny bestämmelse i 33 § KvaL i syfte att markera och tydliggöra de åtgärder som också skall vidtas mot slutet av verkställigheten (prop. 2000/01:76 s. 35 f.). i anstalt skall vara inriktad på konkreta förberedelser av den intagnes övergång från anstaltsliv till ett liv i frihet. Frigivnings- situationen skall utredas och kriminalvården skall vidta åtgärder för att den intagnes behov av undervisning och utbildning samt ekonomiskt, socialt och medicinskt stöd skall kunna tillgodoses. Den centrala uppgiften för kriminalvården är att förmedla kon- takter med aktuella myndigheter och organisationer ute i samhället. Förberedelserna inför frigivningen skall ske i nära samverkan med den intagne och i samarbete med berörda myndigheter, organisationer och enskilda personer som kan främja den intagnes anpassning i samhället. Normalpermission är ett sätt att slussa ut den dömde i samhället. Det finns emellertid andra utslussningsmöjligheter. Kan den dömde genom vistelse utanför anstalt bli föremål för särskilda åtgärder som kan antas underlätta hans anpassning i samhället, kan han enligt 34 § KvaL medges en sådan vistelse om det finns särskilda skäl. Vid prövningen skall särskilt beaktas om den dömde behöver vård eller annan behandling mot missbruk av beroendeframkallande medel. För livstidsdömda och andra som dömts till fängelse i lägst är det som beslutar om en sådan placering. Vanligast är placeringar på behandlingshem och som regel skall behandlingen fortsätta efter frigivningen. I föreskrifter och allmänna råd om placering enligt 34 § lagen om kriminalvård i anstalt, KVVFS 2000:5, uttalas att en sådan placering kan vara ett värdefullt inslag i utslussningen från anstalten och främja den intagnes återanpassning i samhället. Enligt 11 § KvaL kan för att underlätta anpassningen i samhället en intagen medges att få vistas utanför anstalten under arbetstid för att utföra arbete, delta i undervisning eller utbildning, erhålla behandling eller delta i någon annan särskilt anordnad verksamhet, s.k. frigång. Aktiviteter som är regelbundet återkommande och kan rymmas inom frigångsinstitutet utöver vad som direkt framgår av bestämmelsen är bland annat arbetsträning, besök vid för samtal om missbruksproblem samt studiebesök och gruppaktiviteter som ingår i den strukturerade programverksam- heten (se föreskrifter och allmänna råd om frigång, KVVFS 2000:1). Frigångens längd bör bedömas utifrån den intagnes behov och individuella förutsättningar att klara frigången. Normalt bör frigång medges i anslutning till frigivningen. För vissa intagna med strafftider om lägst kan det dock finnas omständigheter som talar för längre frigångsperioder där behovet av utslussning i samhället med inslag av inskolning, social anpassning och liknande rehabiliterings- åtgärder bedöms som stort. Frigångens längd bör enligt de allmänna råden inte i något fall överstiga . En annan möjlighet till utslussning är intensivövervakning med elektronisk kontroll. En intagen som dömts till fängelse i lägst kan enligt 33 a § KvaL medges att avtjäna högst av straffet före villkorlig frigivning genom sådan verkställighet för att underlätta hans eller hennes anpassning i samhället. Möjligheten infördes och är en försöksverksamhet som skall pågå . Enligt förarbetena (prop. 2000/01:76 s. 20) är behovet av en strukturerad, successiv övergång från anstalt till frihet och möjligheter till frigivnings- förberedelser utanför anstalten särskilt starkt för de långtidsdömda. Riktlinjerna som gäller för verkställigheten av kortare fängelsestraff genom intensivövervakning skall enligt nämnda proposition (s. 21) vara vägledande vid bedömningen i det enskilda fallet om sådan verkställighet skall beviljas i slutet av strafftiden (se 2 § lagen [1994:451] om intensivövervakning genom elektronisk kontroll, prop. 1997/98:96 s. 113 ff. och prop. 1993/94:184 s. 34 ff.). Särskild hänsyn måste dock tas till att det här är fråga om personer som är dömda för allvarlig brottslighet till långa straff. Samhällsskydds- aspekterna måste därför tillmätas stor vikt och riskbedömningar måste utgöra en viktig del av den individuella prövningen. Det är som fattar beslut om verkställighet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll som ett led i frigivningsförberedelserna. 3.3Upplevelser av att avtjäna ett livstidsstraff I en rapport från Från till livstid. En intervjustudie med långtidsdömda fångar (Rapport 1996:2) har semi-standardiserade intervjuer genomförts med 27 män som dömts till fängelse . I rapporten (s. 26 f.) sammanfattas den anpassningsprocess, prisonisering, som långtids- dömda genomgår. Tre olika mönster kan urskiljas. jailing som innebär att den dömde gör sig så hemmastadd som möjligt på anstalten. Ett annat sätt att anpassa sig är att bara härda ut och ta sin tid, doing time. Det tredje anpassningsmönstret är gleaning, vilket innebär att den dömde vill bli en bättre människa efter straffet och försöker dra nytta av tiden på olika sätt. Enligt rapporten (s. 113) dominerade anpassningsmönstret doing time (15) bland de intervjuade, följt av gleaning (10) och jailing (2). I rapporten sägs vidare (s. 27) att om den dömde prisoniseras kan anstaltsvistelsen fungera smärtfritt. Återanpassningen kan dock bli problemfylld eftersom livet i frihet inte är så rutinmässigt och ansvarsfritt som livet i anstalt. I en psykologexamensuppsats (Lücke, och , , Att handskas med livstidsstraff, , 2000) redovisas en studie av livstidsdömdas situation. Författarna har genomfört halvstrukturerade intervjuer med 18 livstidsdömda. Resultatet av undersökningen visar att de livstidsdömda använder sig av en rad olika coping- och anpassningsstrategier för att handskas med sin tillvaro på anstalt. Som exempel anges hög grad av sysselsättning, att söka socialt stöd både inom och utanför anstalten, att leva i samt att hitta en egen nisch. Enligt uppsatsen skiljer sig livstidsdömda från andra långtidsdömda i sitt sätt att hantera sin situation – de planerar inte för framtiden på samma sätt eftersom de inte vet om och när de beviljas nåd. Enligt författarna (s. 25) var jailing det dominerade anpassnings- mönstret. De ansåg också att gleaning förekom, främst hos dem som avtjänat kortast tid. Däremot såg de inga tecken på doing time. I uppsatsen (s. 26) anges att det enligt en forskningsrapport finns fyra områden som orsakar problem för långtidsdömda; att bibehålla självkänsla och självuppskattning , att använda anstaltstiden på ett konstruktivt sätt, att bevara kontakter utanför anstalten och kunskapen om hur man lever ett social liv i samhället samt att den intagne är upptagen att grubbla över sitt brott. Enligt författarna visar deras undersökning att dessa områden är centrala även för livstidsdömda. Vid besök på kriminalvårdsanstalter som utredningen har genomfört har samtal förts med ett antal livstidsdömda. Många olika synpunkter har framförts till utredningen. Gemensamt för i princip samtliga som utredningen har talat med är att det värsta med livstidsstraffet är ovissheten om hur långt straffet kommer att bli. Ovissheten gör att det är svårt att planera för verkställigheten och för framtiden. Även de anhöriga drabbas hårt. Annat som framförts av flera livstidsdömda är att besluten vid en frigivningsprövning bör vara motiverade, att skötsamhet och positiv utveckling i anstalt bör ha betydelse och att det behövs en lång, individuellt anpassad utslussningsperiod. verksamhet regleras genom bestämmelser i 37 kap. , förordningen (1988:682) med instruktion för kriminalvårdsnämnden och vissa andra lagar. består av fem ledamöter. Enligt 37 kap. 4 § första stycket skall en ledamot vara eller ha varit innehavare av domarämbete. Den ledamoten skall vara ordförande i nämnden. Beträffande de övriga fyra ledamöterna gäller inga särskilda kompetenskrav. Regeringen utser ordföranden och ledamöter samt ersättare till det antal regeringen bestämmer. Om ordföranden har förfall tjänstgör i hans ställe en av regeringen därtill utsedd ledamot eller en ersättare som kunnat förordnas till ordförande. Även för ersättare för ordföranden gäller kravet på att denne skall vara eller ha varit ordinarie domare. Normalt krävs för att nämnden skall vara beslutsför att den är fulltalig. Enligt 37 kap. 4 § andra stycket får dock ordföranden i brådskande fall och i ärenden av mindre vikt ensam besluta på nämndens vägnar. Sådana beslut skall anmälas vid nästa sammanträde med nämnden. I tredje stycket anges att ordföranden, övriga ledamöter och ersättare utses för en period . Om en ledamot eller ersättare avgår före tidens utgång utser regeringen en ny ledamot eller ersättare för den återstående tiden. 37 kap. 5 § anger att ledamot i skall ha avlagt domared. Vidare gäller mot ledamot och ersättare samma jäv som i fråga om domare. Enligt andra stycket gäller för beslut i nämnden samma regler som vid omröstning i brottmål i överrätt (jfr 29 kap. 3 § ). är att anse som en förvaltnings- myndighet och förvaltningslagen (1986:223) är tillämplig på ärenden hos nämnden. Detta innebär att vad som sägs om kommunikation i 17 § förvaltningslagen, dvs. att ett ärende i princip inte får avgöras utan att part underrättats om och beretts tillfälle att yttra sig över vad som tillförts ärendet av annan än honom själv, skall iakttas. I 37 kap. 6 § andra stycket stadgas att den dömde bör beredas tillfälle att höras muntligen om det kan antas vara till gagn och lämpligen kan ske. Enligt 37 kap. 7 § andra stycket får den som är dömd till fängelse och inte är nöjd med övervakningsnämndens beslut i vissa fall begära prövning av beslutet. Det gäller beslut om övervakning och om att övervakning inte skall upphöra (26 kap. 11 § ), meddelande av föreskrifter (26 kap. 15 § ), beslut om varning eller förlängning av övervakningstiden (26 kap. 18 § ), förverkande av villkorligt medgiven frihet (26 kap. 19 § ) och omhändertagande (26 kap. 22 § ). 37 kap. 11 § anger att beslut inte får överklagas. I 54 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt anges att skall pröva frågor om vistelse utanför anstalt enligt lagens 34 § om den intagne har dömts till fängelse i lägst . handlades 241 sådana ärenden. är också besvärsinstans i de fall en övervakningsnämnd har beslutat i frågor som avses i 34 §. Enligt 27 § andra stycket lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen) är besvärsinstans för vissa beslut om övervakning som har fattats av en övervakningsnämnd. Vidare anges i 28 § passlagen (1978:302) att beslut som enligt den lagen fattats av en övervakningsnämnd kan överklagas hos . Även i lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet anges att är besvärsinstans för beslut som har fattats av en övervakningsnämnd. Det kan också nämnas att nämnden prövar beslut som fattats av övervakningsnämnderna enligt lagen (1994:451) om intensivöver- vakning med elektronisk kontroll. Nämnden sammanträder i . Nämnden består som tidigare redovisats av fem ledamöter. närvarande utgörs ledamöterna av en f.d. hovrättspresident (ordförande), en , en generaldirektör och två riksdags- Det finns tolv ersättare. Tre av ersättarna är domare. Det finns vidare tre f.d. riksdagsledamöter, en högskolelektor, en expeditions- och rättschef, en frivårdsinspektör, en generaldirektör, en riksdagsledamot och en förbundssekreterare. består av två anställda, en kanslichef och en assistent. 4.2Nämndens prövning av ärenden om villkorlig frigivning prövade också frågor om villkorlig frigivning av den som dömts till lägst fängelse. Denna uppgift har upphört . Nämnden prövar dock fortfarande dessa frågor för den som har dömts före ikraftträdandet. Den övergångsvis gällande lagstiftningen innebär att den intagne får friges när halva strafftiden har avtjänats om straffet uppgår till . Avser domen, eller om det är flera domar en av dem, fängelse eller mer för särskilt allvarlig brottslighet som har riktat sig mot eller medfört fara för liv eller hälsa eller som ingått som ett led i en yrkesmässig eller organiserad verksamhet, får enligt 26 kap. 6 a § villkorlig frigivning inte ske förrän två tredjedelar av den i domen bestämda strafftiden har avtjänats, om det bedöms föreligga påtaglig risk för att den dömde efter frigivningen återfaller i brottslighet av samma slag. Enligt den övergångsvis gällande 14 § förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt (KvaF) och övergångsbestämmelserna till den lagstiftning som trädde i kraft företar nämnden i anslutning till verkställighetens början beträffande intagen som dömts före ikraftträdandet en första prövning (s.k. initialprövning). Prövningen sker på grundval av det material som då finns tillgängligt, såsom dom, strafftidsbeslut och handlingar med vilka ärendet i förekommande fall kompletteras. Om nämnden vid initialprövningen finner anledning till att anta att 26 kap. 6 a § bör tillämpas, dvs. att villkorlig frigivning får ske först efter att två tredjedelar av strafftiden har avtjänats, beslutar nämnden enligt 14 § KvaF att, om inte ny prövning föranleder annat, frågan om villkorlig frigivning skall prövas på nytt när högst återstår till dess den dömde har avtjänat halva strafftiden (s.k. sexmånadersprövning). inträffar dock att ärenden inkommer så sent att den nämnda sexmånaderstiden har börjat löpa och att ärendet därför får avgöras utan föregående initialprövning. Om nämnden vid initialprövningen inte finner anledning att anta att 26 kap. 6 a § skall tillämpas, beslutar nämnden normalt att den intagne skall villkorligt friges när det tidigast kan ske, dvs. i dessa fall den dag han har avtjänat halva strafftiden. Enligt 14 § tredje stycket KvaF skall en kriminalvårdsanstalt underrätta om förhållanden som kan ge nämnden anledning att ändra ett beslut om villkorlig frigivning. Nämnden erinrar i beslut om villkorlig frigivning, vid initialpröv- ningen och vid sexmånadersprövningen, ifrågavarande anstalt om skyldigheten att underrätta nämnden om omständigheter som kan medföra en ändrad bedömning. I sina beslut anger nämnden att den intagne skall villkorligt friges när halva strafftiden respektive två tredjedelar av strafftiden har avtjänats. Datum för frigivningen anges inte. Anstalten ansvarar för att den villkorliga frigivningen sker vid rätt datum enligt aktuellt strafftidsbeslut. skedde initialprövning i 28 fall. I 8 av dessa meddelades beslut om villkorlig frigivning när halva strafftiden har avtjänats och i 20 fall meddelades beslut om sexmånadersprövning. skedde sexmånadersprövning i 275 fall. I 41 av dessa meddelade nämnden beslut om villkorlig frigivning efter halva strafftiden och i 232 fall meddelades beslut om villkorlig frigivning när två tredjedelar av strafftiden avtjänats. Två ärenden utgick för komplettering eller bordläggning. omprövade tidigare beslut om villkorlig frigivning i 92 fall. I 84 av dessa ändrades inte det tidigare beslutet. I två fall beslöt nämnden om frigivning efter halva strafftiden och i resterande sex fall innan två tredjedelar verkställts (s.k. del på delen). I 20 fall har intagna som har dömts efter ansökt om villkorlig frigivning. Dessa ansökningar, som inte lagligen kunnat prövas av nämnden, har avvisats. Enligt förarbetena till övergångsbestämmelserna (prop. 1997/98:96 s. 211) omfattar bestämmelserna endast dem som dömts till fängelse , vilket innebär att de nya reglerna skall tillämpas beträffande den som dömts till fängelse på livstid och efter ikraftträdandet genom nåd får sitt livstidsstraff omvandlat till en tidsbestämd påföljd. I propositionen Från anstalt till frihet (prop. 2000/01:76 s. 27) sägs att det inom finns stor kompetens och långvarig erfarenhet när det gäller individuella risk- och farlighets- bedömningar. Vidare uttalas att sedan möjligheten till halvtidsfrigivning avskaffats har nämndens största arbetsuppgift försvunnit och nämndens arbetssituation därmed väsentligt förändrats. Mot den bakgrunden är det enligt vad som uttalas nödvändigt att noga överväga nämndens roll . 5Riskbedömningar avseende återfall i brott 5.1Beaktande av risk för återfall i brott enligt gällande rätt Risken för återfall i brott beaktas i flera olika sammanhang. När det gäller frågan om en person skall häktas kan risken för återfall i brott få betydelse. Enligt 24 kap. 1 § får den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse eller däröver häktas, om det med hän- syn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållanden eller någon annan omständighet finns risk för att han bland annat fortsätter sin brottsliga verksamhet. Enligt vissa förutsättningar som anges i 24 kap. 3 § får även den häktas som är skäligen misstänkt för brott. Att det finns risk för att den misstänkte fortsätter sin brottsliga verksamhet är en av tre särskilda häktningsgrunder (recidivgrunden). Den grunden infördes i svensk rätt . I förarbetena till den nuvarande lagstiftningen (prop. 1986/87:112 s. 100) angav departementschefen att häktning på grund av återfallsrisk förutsätter att det är fråga om en inte alltför avlägsen risk för återfall. Det skall föreligga risk för att den miss- tänkte, om han försätts på fri fot, begår nya brott innan han hinner lagföras för det första brottet. Det angavs vidare att återfallsrisken självfallet inte får avse vilket brott som helst; det bör i princip vara fråga om brott som i sig skall kunna grunda häktning och i allmänhet bör det röra sig om brott som är besläktade med eller har samband med det häktningsgrundande brottet. Det uttalades också (s. 103) att skälen för häktning bör bli starkare ju mer den befarade brottsligheten kan tänkas kränka enskildas personliga sfär. I förarbetena diskuterades användningen av begreppet risk, som kritiserades av lagrådet. Enligt departementschefen (s. 102 f.) utgjorde dock begreppet risk ett adekvat uttryck för den farenivå som avses. Han hänvisade vidare till annan straff- och process- Riskbedömningar avseende återfall i brott rättslig lagstiftning, bland annat polislagen och vapenlagen, i vilken ordet risk förekom. Ett annat sammanhang där risken för återfall i brott beaktas är vid särskild utskrivningsprövning i samband med rättspsykiatrisk vård. Enligt 31 kap. 3 § får rätten överlämna den som lider av en allvarlig psykisk störning och som har begått ett brott, för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter, till rättspsykiatrisk vård, om det med hänsyn till hans psykiska till- stånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är in- tagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. Om brottet har be- gåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning får rätten be- sluta att särskild utskrivningsprövning enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård skall äga rum vid vården, om det till följd av den psykiska störningen finns risk för att han återfaller i brotts- lighet som är av allvarligt slag. I 16 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård föreskrivs be- träffande den som genomgår rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § med särskild utskrivningsprövning att vården skall upphöra när det inte längre till följd av den psykiska störningen som föranlett beslutet om särskild utskrivningsprövning finns risk för att patienten återfaller i brottslighet av allvarligt slag och det inte heller annars med hänsyn till patientens psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. I lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) finns flera bestämmelser som tar upp risken för återfall i brott. 7 § KvaL handlar om placering av intagna i anstalt. Enligt andra stycket bör en intagen placeras i en öppen anstalt, om inte pla- cering i en sluten anstalt är nödvändig av bland annat säkerhetsskäl. Vid den bedömningen skall bland andra omständigheter beaktas om det finns risk för att den intagne skall avvika eller fortsätta med brottslig verksamhet. I 11 § KvaL regleras i vilken utsträckning en intagen för att underlätta anpassningen i samhället kan medges att vistas utanför anstalten under arbetstid för att utföra arbete, delta i undervisning eller utbildning, erhålla behandling eller delta i annan särskilt an- ordnad verksamhet. En sådan vistelse får dock enligt andra stycket inte medges bland annat om det på grund av viss omständighet kan befaras att den intagne kommer att återfalla i brott. Riskbedömningar avseende återfall i brott Enligt 14 § KvaL skall en intagen ges tillfälle till lämplig fritids- sysselsättning. Om det lämpligen kan ske bör en intagen ges till- fälle att delta i sådan föreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet som är ägnad att underlätta anpassningen i samhället. En sådan vistelse utanför anstalten får dock enligt tredje stycket inte medges bland annat om det på grund av viss omständighet kan befaras att den intagne kommer att återfalla i brott. I 31 § KvaL sägs att regeringen beträffande viss intagen får besluta om avvikelser från reglerna om försändelser, besök och telefonsamtal i 25–30 §§ KvaL om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet eller till risken för att den intagne under verk- ställigheten i anstalt medverkar till brott som innefattar an- vändande av våld, hot eller tvång för politiska syften. 32 § KvaL reglerar den intagnes möjlighet till permission. För att underlätta anpassningen i samhället kan en intagen beviljas tillstånd att lämna anstalten (normalpermission), om det inte bland annat finns påtaglig fara för fortsatt brottslig verk- samhet.