sou · GQB39d2 · 2003-01-01 00:00:00 — sou 2002 9 d2 Bakgrund, underlag och beräkningar 8 Avfall; mängder och hantering Det här kapitlet ger en orientering över vad de metoder för avfalls- behandling som diskuteras i detta betänkande innebär och i vilken omfattning de används . Här diskuteras också trender och po- tentialer för de olika metoderna. 8.1Avfall, avfallshantering och avfallsbehandling 8.1.1Definition av avfall och farligt avfall Vad som är att betrakta som avfall definieras i 15 kapitlet 1 § miljö- balken: Med avfall avses varje föremål, ämne eller substans som ingår i en avfallskategori och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med. Samma definition används även i alla andra EU-länder. Den svenska definitionen följer Europeiska gemenskapens definition som återfinns i det så kallade ramdirektivet för avfall (rådets direk- tiv 75/442/EEG om avfall). Definitionen specificeras i avfallsförordningen (2001:1063). I bilagor till förordningen finns förteckningar över kategorier av av- fall och vilka avfallsslag som räknas till respektive kategori. För- teckningarna återger den så kallade Europeiska avfallskatalogen (European , EWC). Avfallsdefinitionen innebär att även sådant som i dagligt tal inte betraktas som avfall, t.ex. skrotbilar, tidningspapper och överblivna stenmassor, är avfall i lagens mening. Sådant kan ju ha ekonomiskt värde, t.ex. som råvara för träskiveindustrin, begagnade reservdelar, råvara för pappersindustrin och fyllnadsmaterial i vägar. Avfall; mängder och hantering Definition av farligt avfall Vad som avses med farligt avfall definieras också i avfallsförord- ningen (2001:1063), där också regler för hantering och tillsyn av farligt avfall finns. Förteckningen över farligt avfall är integrerad med förteckningen över avfall i en bilaga till förordningen. Avfall som inte återfinns på listan klassificeras som farligt avfall om det har någon eller några av egenskaperna explosivt, oxide- rande, brandfarligt, irriterande, hälsoskadligt, giftigt, cancerfram- kallande, frätande, smittförande, fosterskadande, mutagent eller ekotoxiskt (miljöskadligt). Även annat avfall som utgörs av ämnen eller preparat som avger giftiga gaser i kontakt med vatten, luft eller syra eller som på något sätt, efter omhändertagande, kan ge upphov till ett annat ämne som har någon av de uppräknade egenskaperna räknas som farligt avfall. 8.1.2Hantering och behandling av avfall Enligt 15 kapitlet 3 § avses med hantering av avfall --- en verksamhet eller åtgärd som utgörs av insamling, transport, återvinning och bortskaffande av avfall. I det följande ligger fokus på de behandlingsmetoder som används – dvs. återvinning och bortskaffande av avfall. Med återvinning av avfall menas behandlingsformer där material, näringsämnen eller energi från avfall tas tillvara. Det kan t.ex. ske genom att en ny produkt tillverkas av material från en gammal pro- dukt, genom kompostering om komposten tas tillvara eller genom förbränning om energin i avfallet utnyttjas. De förfaranden som räknas som återvinning listas i bilaga 4 till avfallsförordningen (2001:1063). Med bortskaffande av avfall menas behandlingsformer där mate- rial, näringsämnen och energi från avfallet inte utnyttjas, t.ex. de- ponering och förbränning utan energiutnyttjande. De förfaranden som räknas som bortskaffande listas i bilaga 5 till avfallsförord- ningen (2001:1063). Avfall; mängder och hantering Med deponering menas att avfall läggs på en deponi, som är en upplagsplats för avfall. Tillfällig lagring () av avfall som ska återvinnas räknas inte som deponering enligt . En tillfällig upplagsplats (där avfallet lagras än ) för avfall som senare ska bortskaffas på annan plats räknas inte heller som en deponi. Definitionen innebär att om tillräckligt mycket avfall förvaras på en plats är det definitionsmässigt en de- poni. Organiskt material som deponeras bryts ner genom en rötnings- process. Rötning innebär att organiskt avfall bryts ner av anaeroba bakterier, dvs. bakterier som inte kräver tillgång till syre. Vid ned- brytningen bildas, precis som vid rötning i reaktor eller liknande, gas som innehåller metan och koldioxid. Utsugning av gas från de- ponier görs främst för att minska utsläppen av metan och minska risken för deponibränder. Detta är en mycket viktig miljöåtgärd eftersom sådana bränder kan ge upphov till mycket stora mängder miljö- och hälsofarliga luftföroreningar. Avfallsförbränning (egentligen direkt förbränning) innebär att av- fallet eldas upp. Avfallsförbränning har förekommit länge som en metod att minska mängden avfall som deponeras. Om hushållsavfall bränns återstår efteråt 100–aska och slagg. Förbränning av avfall sker i specialbyggda avfallsförbrännings- pannor. På grund av att avfallet innehåller farliga ämnen finns krav på att det ska brinna ut ordentligt. Avfallet är också ofta ojämnt till konsistens, storlek och värmevärde, vilket i sig ställer stora krav på förbränningsanläggningen. Vanligast är att förbränningen av avfall sker på ett grovt lutande och rörligt galler (rost). Det vanli- gast förekommande alternativet är att förbränna avfallet i en cirku- lerande sandbädd (cirkulerande fluidbädd, CFB). En rosterpanna fungerar utmärkt för blandat avfall med inslag av grövre fraktioner. En CFB-panna behöver däremot ett mer finför- delat avfall där bl.a. slaggbildande ämnen och aluminium måste sorteras ut. Rosterpannor där blandat hushållsavfall och diverse Avfall; mängder och hantering verksamhetsavfall eldas ger därför vanligen upphov till stora ask- mängder och starkt frätande rökgaser. Därmed kräver de betydande reningsutrustning. CFB-pannor ger mindre aska, högre el-utbyten och kräver inte lika omfattande rökgasrening. Skillnaderna beror i första hand på den föregående utsorteringen av vissa avfallsfraktio- ner som är nödvändiga för en CFB-panna. Vid förbränning av avfall kan praktiskt taget hela avfallets ener- giinnehåll utvinnas i form av värme, el och ånga. Värme är den hu- vudsakliga energiprodukten som produceras vid avfallsförbränning och utgör i regel mellan av den utvunna energin. Vissa former av rent biobränsle klassificeras enligt gällande av- fallsdefinition som avfall. Sådant avfall är i vissa fall undantagna från den reglering som gäller vid avfallsförbränning. Vid termisk förgasning hettas avfallet upp med ingen eller begrän- sad tillgång till syre. Vid upphettning utan tillgång till syre brinner avfallet inte upp, utan istället sker en pyrolys. Det innebär att gaser som sedan kan brännas bildas. Även upphettning genom att avfallet delvis förbränns förekommer. Olika metoder ger olika samman- sättning av gasen. Temperaturen är hög och eventuella metaller antingen förgasas så att de kan avskiljas genom behandling av gasen, eller smälter och kan tappas av i botten på kärlet. Om gasen får passera genom en ljusbåge med extremt hög temperatur finns garanterat inga orga- niska ämnen kvar. Tekniken tillåter därför destruktion av miljöfar- ligt avfall. Den gas som framställs vid termisk förgasning består i huvudsak av vätgas, kolmonoxid och en mindre mängd koldioxid. Gasen brinner utmärkt och kan användas för olika ändamål. Om den an- vänds till elproduktion kan av energiinnehållet i bränslet omvandlas till elenergi, vilket är i nivå med vad traditio- nella kondenskraftverk klarar. Det bör framhållas att de gaser som framställs vid termisk för- gasning kan användas till produktion av kemiska produkter. Så sker i stor skala genom termisk förgasning av olja. Det är fullt möj- ligt att använda gaser från termisk förgasning av avfall på ett lik- nande sätt. Avfall; mängder och hantering Vid termisk förgasning måste avfallet vara krossat, finfördelat och torkat. En förgasningsanläggning måste därför innehålla rela- tivt mycket utrustning för bränslepreparation. får inte avfallet innehålla för mycket av alltför små beståndsdelar, eftersom de då riskerar att följa med gasen. Tekniken är ännu inte fullt utvecklad och de anläggningar som finns och planeras får betecknas som utvecklingsprojekt. I finns en mindre anläggning i , och ytterligare 8 anläggningar planeras. I planeras en första anläggning i . Denna typ av anläggning kan byggas för relativt små avfallsmängder (35–50 kton avfall ) och kan därmed vara lämpliga för mindre fjärrvärmenät. Det är möjligt att termisk förgasning kommer att etableras som en avfallsbehandlings- och energiutvinningsmetod på marginalen i . Med biologisk behandling avses kompostering och rötning av av- fall. Även sådan behandling har förekommit länge, dels för att minska den mängd avfall som behöver deponeras och dels för att framställa jordförbättringsmedel (kompost). För att säkerställa en tillräckligt hög och jämn kvalitet på kompost och rötrest krävs i allmänhet en noggrann källsortering av det avfall som ska behand- las biologiskt. Den fasta rötresten från en rötningsreaktor kan vara 25–30 pro- cent av den inmatade vikten om fukthalten i det inmatade avfallet är 65–. Det innebär att mängden avfall, exklusive vatten, mer än halveras. Biologisk nedbrytning sker också spontant i depo- nier med inslag av organiskt avfall från biologiskt material, vilket medför att deponin avger metangas och sjunker ihop. Kompostering innebär att organiskt (eller egentligen biologiskt) avfall bryts ner av levande organismer som bakterier, svampar och maskar som förbrukar syre. Det är egentligen samma process som vid normal humusbildning – skillnaden ligger i att processen på- skyndas genom att betingelserna optimeras. Avfall; mängder och hantering Öppen kompostering är den enklaste metoden och innebär att avfallet läggs i en hög på t.ex. en betong- eller asfaltplatta och under bar himmel eller under enklare tak eller duk. Avfallet vänds sedan med jämna mellanrum, vanligen med traktor och skopa. Metoden kan vara lämplig för trädgårdsavfall, mer tveksam för hushållsavfall och direkt olämplig för slakteriavfall. Behandlings- tiden varierar från 6 månader och uppåt. Sluten kompostering sker inomhus i hallar, tunnlar, trummor, boxar, torn eller dylikt. Dessa metoder är mer kapitalintensiva, men möjligheterna att kontrollera temperatur, syreförsörjning och fuk- tighet är större. Därmed kan kortare komposteringstider åstad- kommas. Andra fördelar är att de kräver mindre plats och proble- men med lukt och buller är mindre. Det gör att metoden kan an- vändas för en större andel av det komposterbara avfallet än öppen kompostering. Vid kompostering bildas kompost som innehåller näringsämnen (kväve, fosfor och kalium) och humusbildande substanser. Om detta återförs, t.ex. genom spridning på mark, är biologisk behand- ling att betraktas som återvinning av avfall. Vid kompostering bildas också gas som främst består av koldi- oxid. Vid begränsad tillgång till syre kan dock anaeroba förhållan- den uppstå varvid metan (som är en starkare växthusgas än koldi- oxid) bildas. Kompostering sker vid så pass låga temperaturer att de flesta organiska miljögifter och även en del sjukdomsalstrande mik- roorganismer överlever. Det innebär att kompostering ställer stora krav på det avfall som används för att det ska vara en lämplig metod ur miljösynpunkt. Rötning innebär att organiskt avfall bryts ner av anaeroba bakterier. Nedbrytningen sker utan tillgång till syre. Här diskuteras rötning i reaktor. Reaktorrötning kan ske i ett eller flera steg. Rötning i ett steg är den vanligaste metoden och förekommer främst inom jordbruket. Där är det i första hand flytgödsel och malt slakteriavfall, dvs. avfall med hög fukthalt, som rötas. Rötning i flera steg innebär att avfal- let först hackas och späds ut med vatten och sedan pumpas in i re- aktoranläggningen. Avfall; mängder och hantering Vid rötning bildas en rötrest som liksom kompost innehåller näringsämnen och humusbildande substanser. Rötresten efterkom- posteras ofta så att slutprodukten blir kompost. Vid rötning bildas också gas som innehåller metan och koldi- oxid. Teoretiskt ger rötning i två steg mer gas. Gasen sugs ut ur rötningsanläggningen genom ledningar som finns inbyggda i an- läggningen. Gasen har ett energivärde och kan användas för upp- värmning, i elmotor eller som drivmedel för fordon. Vid reaktorrötning kan av energiinnehållet i avfallet rötas tas till vara som biogas. Teknik för att utöka utvun- nen gasmängd och förbättra rötningsprocessen finns. I laborato- rieförsök har av energiinnehållet utvunnits som biogas. Material kan återvinnas och användas för tillverkning av nya pro- dukter och för andra ändamål. Glas kan smältas ner och bli nya flaskor, burkar, mineralull eller tillsatsmaterial i betong. Metall kan bli förpackningar och motordelar. För att nämna några exempel. När produkter återanvänds utan någon föregående förädling, i samma fysiska form och till samma ändamål kallas det ibland mate- rialåteranvändning. Även det räknas här som materialåtervinning. Materialåtervinning kan ske som ett resultat av utsortering av återvinningsbara material i samband med andra former av avfallsbe- handling. Det kan ske genom utsortering före behandlingen. Ökad utsortering av material som inte lämpar sig för förbränning, biolo- gisk behandling och deponering kan leda till att materialet i ökad utsträckning återvinns. Återvinning kan även ske efter andra former av avfallsbehand- ling, genom att de produkter som återstår efter behandlingen åter- vinns. Efter förbränning återstår skrot, aska och reningsprodukter. Skrot och bottenaska kan användas till olika ändamål. Flygaska och reningsprodukter måste däremot deponeras. Den rötrest eller kompost som återstår efter biologisk behandling kan användas för täckningsändamål och eventuellt som jordförbättringsmedel. Även sådan användning räknas som materialåtervinning. Avfall; mängder och hantering Behandling av farligt avfall Behandlingsmetoderna för farligt avfall skiljer sig åt beroende på vilken typ av farligt avfall det är fråga om. Vissa kemiska ämnen och metaller kan återvinnas. återvinns t.ex. bly och kadmium genom omsmältning av batterier. Giftiga och svårnedbrytbara ke- mikalier förbränns i speciella ugnar vid höga temperaturer. Förore- nad jord kan saneras genom biologisk nedbrytning. Mängdmässigt är det mesta avfall som klassificeras som farligt förorenade mineraloljor. Sådant avfall destrueras vanligen genom förbränning. Stora mängder avfall behandlas vid kommunala och privata anlägg- ningar som har avfallsbehandling som huvudverksamhet. Sådana anläggningar benämns i det följande avfallsanläggningar. Avfallsbe- handling förekommer också i stor skala inom industrin som i första hand behandlar sitt eget avfall. Tillgänglig statistik innefattar inte jordbruk, skogsbruk, jakt och fiske. Inom jordbruket förekommer bl.a. kompostering, rötning och viss förbränning. Rester från jordbruket kan t.ex. samrötas med annat avfall, och på så vis ge ett sammantaget bättre underlag för rötningsanläggningar. 8.2.1Behandling av avfall vid kommunala och privata avfallsanläggningar ansvarar för den officiella statistiken på avfalls- området och har uppdragit åt () att utarbeta den. Den senaste officiella statistiken avser . Detta är den mest heltäckande statistik som finns över avfallsområdet. Totalt behandlades ca 10 700 kton avfall vid kommunala och pri- vata avfallsanläggningar, varav drygt 300 kton farligt avfall. Avfall; mängder och hantering Tabell 8.1: Icke farligt avfall behandlat på kommunala och privata avfallsanläggningar (exklusive återvinningsanläggningar)1 1998, kton 1)Statistiken över materialåtervinning på återvinningsanläggningar är bristfällig. SCB gör dock en skattning om att återvinningen av skrot och avfall av metall upp- går till ca 2 000 kton. Till de redovisade mängderna tillkommer omkring 400 kton farligt, varav drygt 200 kton från industrin. 2)Återvinning av metaller, övrig återvinning, mellanlagring för bl.a. förbränning. Dubbelräkning kan ske, varför de totala mängderna kan vara överskattade. Det går inte att dra några slutsatser om mängderna som gick till materialåtervinning. 3)SCB skattar att av de 1 700 kton som enligt den officiella statistiken är ospecifi- cerade är en stor del blandat industriavfall, vissa mängder bygg- och rivningsavfall, samt en liten del hushållsavfall. Minst hälften torde vara förbrukningsavfall från industrin. Till de 60 kton förbrukningsavfall som uppges deponeras borde då läg- gas minst 700 kton av det ospecificerade. I tabellen har en omräkning utifrån detta antagande gjorts. 4)Det är inte klart hur mycket av det ospecificerade avfallet som är produktions- avfall, men siffrorna över produktionsavfall underskattar den verkliga mängden. 5)De 1 600 kton ej farliga avfallet från avfallsbehandlingar etc. består av slam etc. från avloppsreningsverk (ca 600 kton), lakvatten från deponier (ca 610 kton) och bottenaska/slagg från förbränning (ca 440 kton). Källa: , Statistiska meddelanden MI 28 . Avfall; mängder och hantering För hushållsavfall har SCB kompletterat statistiken från avfallsan- läggningarna med information om avfall som materialåtervunnits genom särskild insamling. Dessa justerade uppgifter för hushålls- avfall återfinns i tabell 8.2. Tabell 8.2: Behandling av icke farligt hushållsavfall1 1998, kton 1)Mängden hushållsavfall i tabellen inkluderar ca 340 kton avfall som omfattas av producentansvar av vilket gick till övrig be- handling. Till de redovisade mängderna tillkommer behandling av ca 20 kton farligt avfall. 2)Av de 1 012 kton som gick till materialåtervinning var 477 kton för- packningar, 435 kton returpapper och 100 kton elektroniskt skrot/vit- varor. Källa: , Statistiska meddelanden MI 28 . Svenska Renhållningsverksföreingen (RVF) tar fram årlig statistik över de avfallsmängder som behandlas av föreningens medlemmar. De flesta avfallsanläggningar finns med bland föreningens med- lemmar som främst är kommuner och kommunala bolag, men även ett ökande antal privata företag. Statistiken omfattar dock i princip inte anläggningar som inte tar emot hushållsavfall. Avfall; mängder och hantering Tabell 8.3: Total mängd avfall som tillförts deponier och bioceller exklusive planreaktorer vid kommunala och privata avfallsanlägg- ningar, kton Avfall; mängder och hantering Tabell 8.4: Tillförda mängder till förbränning samt energiutvinning vid kommunala och privata avfallsanläggningar Mängd avfall, kton Mängd energi, GWh Avfall; mängder och hantering Tabell 8.5: Behandling av icke farligt hushållsavfall vid kommunala och privata avfallsanläggningar, kton *) Materialåtervinning inklusive kommunalt insamlat skrot, returpapper, well- pappförpackningar. Biologisk behandling inklusive uppskattad mängd hemkom- postering och park- och trädgårdsavfall. Deponering av hushållsavfall utan förbe- handling. 8.2.2Behandling av avfall från industrin Den officiella avfallsstatistiken för innehåller uppgifter över den mängd avfall som uppkom inom svensk tillverknings- och ut- vinningsindustri. Totalt uppkom ca 82 800 kton ej farligt avfall och ca 800 kton farligt avfall inom industrin. Avfall uppkommet inom utvinningsindustrin Icke farligt avfall från utvinning av mineraler och uppgick till ca 63 800 kton, vilket motsvarar av den totala av- fallsmängden från industrin. Praktiskt taget allt avfall från närings- grenen utgjordes av produktionsavfall, som avfall från brytning och anrikning samt annat gruvavfall. Mängden farligt avfall uppgick en- dast till ca 1,5 kton. Avfall; mängder och hantering Avfall uppkommet inom tillverkningsindustrin Icke farligt avfall från tillverkningsindustrin uppgick till ca 19 000 kton. utgjordes av produktionsavfall. Vilken typ av avfall det rör sig om skiljer sig åt mellan näringsgrenarna. Ca 800 kton farligt avfall uppkom. Tabell 8.6: Icke farligt avfall uppkommet inom tillverkningsindu- strin 1998, kton *) Tillfällig lagring, borttransport och export Källa: , Statistiska meddelanden MI 28 . Avfall; mängder och hantering Den officiella statistiken över behandlingen av industriavfall är uppdelad i avfall som behandlats inom respektive utanför arbets- stället. Med arbetsställe menas den fysiska anläggningen och avfall som är behandlat utanför anläggningen kan alltså vara behandlat på en annan anläggning inom samma företag, hos ett annat företag eller på en avfallsanläggning. Därmed finns inga uppgifter över de avfallsmängder som behandlades inom industrin. En jämförelse med statistiken över industriavfall som behandlas vid kommunala och privata avfallsanläggningar visar att detta endast utgör en liten del av det industriavfall som behandlas utanför arbetsstället. Enligt statistiken över avfall som behandlades vid kommunala och privata avfallsanläggningar uppgick deponeringen av industri- avfall där till ca 1 200 1998. En grov uppskattning kan då göras att av de ca 2 570 kton avfall som uppkom inom tillverk- ningsindustrin så deponerades ca 1 370 kton inom industrin (2 570 minus 1 200 kton). Skattningen är inte helt korrekt, eftersom det som deponeras vid avfallsanläggningar också inkluderar avfall från andra näringar än tillverkningsindustrin. Någon bättre skattning finns dock inte att tillgå. Motsvarande grova uppskattning som för deponering kan även göras för övriga behandlingsformer. Mängden avfall som behand- lats inom tillverkningsindustrin kan då uppskattas till omkring 6 120 kton genom förbränning, 250 kton genom biologisk behand- ling och 7 570 kton genom annan återvinning och mellanlagring. , eller ca 62 000 kton, av avfallet från utvinningsindu- strin deponeras inom det egna arbetsstället. 8.2.3In- och utförsel av avfall Enligt förordningen (1995:701) om gränsöverskridande transporter av avfall, delas avfall upp på tre olika listor, grön, gul och röd lista, beroende på avfallets farlighet. Vid införsel av avfall enligt röd och gul lista måste anmälan göras till . Därmed finns officiell statistik över in- och utförsel av sådant avfall. För avfall som kan betraktas som mindre farligt och därmed återfinns på grön lista finns inte motsvarande uppgifter. har dock Natur- vårdsverket låtit göra en studie av in- och utförsel av avfall enligt Avfall; mängder och hantering den gröna listan. (Studien återfinns som bilaga A till betänkandets bilaga 3.) Tabell 8.7: In- och utförsel av avfall till/från , kton 115 (53) 128 (58) 182 (110) 263 (200) 400 (300) 1 665 (600) *) Mängder till energiutvinning inom parentes. Källa: (Uppgifterna för åren 1996–1997 bedöms av som osäkra och sannolikt underskattade. Data för åren 1998–2000 är mer tillförlitliga.) Av det avfall på gul och röd lista som gick till energiutvinning gick, enligt Profus bedömning (bilaga 3 till betänkandet), , eller ca 42 kton, till avfallsförbränningsanlägg- ningar och , eller ca 158 kton, till biobränsleel- dade värmeverk. Det utländska avfallet som transporterades till svenska avfallsförbränningsanläggningar utgjorde då av det avfall som förbrändes där. Av avfallet på gul och röd lista som fördes in till 1999 kom merparten från . Det mesta av detta gick till biobränsleeldade värmeverk. Nämnvärda mängder avfall till biobränsleeldade värmeverk fördes i övrigt in från Neder- länderna och . Införseln av avfall till avfallsförbrännings- anläggningar kom huvudsakligen från (bilaga 3). Transporterna av avfall från till ökade från 110 1998 till 339 1999, när den norska skatten på deponering och förbränning av avfall infördes (CESAM, 2001). Endast en mindre del av detta utgjordes av hushållsavfall. Huvuddelen av införseln enligt grön lista som gick till energiut- , ca 550 kton, utgjordes av returpapper, returfibrer, obe- handlat trä, kork, fruktkärnor etc. Av det som gick till material- återvinning var drygt hälften skrot till metallindustrin och knappt Avfall; mängder och hantering Inga mängder redovisas gå till biologisk av- fallsbehandling. upprättar statistik och prognoser på ener- giområdet. Där särskiljs sopor, vilket motsvarar avfall som för- bränns i avfallsförbränningsanläggningar. Denna statistik redovisas i kapitel 13. 8.3Framtida utveckling av avfallsmängder och avfallsbehandling