sou · GQB310 · 2003-01-01 00:00:00 — Begreppet räddningstjänst innefattar således inte åtgärder för att förebygga olyckor eller skador. Enligt RäL skall kommunen utan att uppgiften faller på något särskilt organ inom kommunen svara för att åtgärder vidtas för att förebygga bränder och skador till följd av bränder. Inom den statliga räddningstjänsten har Luftfarts- verket att svara för vissa förebyggande räddningsinsatser som rör luftfartyg och lufttrafiken. I övrigt gäller enligt RäL att det läggs en skyldighet på kommunen att utan eget ansvar främja olycks- och skadeförebyggande verksamhet i kommunen. Någon motsvarande bestämmelse i RäL om att främja förebyggande åtgärder finns inte med avseende på den statliga räddningstjänsten. Krav ställs på att i första hand kommunens roll skall bli mer framträdande när det gäller att främja förebyggande verksamhet. Ansvaret är ofta reglerat i särskild lagstiftning. Exempel på detta är plan- och bygglagstiftningen, lagstiftningen om brandfarliga och explosiva varor och arbetsmiljölagstiftningen. Kommunens roll när det gäller förebyggande åtgärder är i dessa sammanhang bl.a. att se till att det förekommer ett samarbete mellan ansvariga organ och myndigheter så att brister i skyddet mot olyckor och skador kan rättas till. RäL:s reglering av det allmännas ansvar för räddningstjänst befri- ar inte den enskilde från ansvar och kostnader för ingripanden vid Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen - en bakgrund Syftet med RäL har således inte varit att föra över ansvar och kostnader till samhället. Som har berörts tidigare gäller som princip att det allmänna har skyldighet att ingripa först när den enskilde inte själv klarar av att skydda sitt liv eller sin egendom. Sålunda föreligger det skyldighet för samhället att ingripa endast om det med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hota- de intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt är påkallat att staten eller kommunen svarar för insatsen. Var och en av dessa förutsättningar, kriterier, måste föreligga för att den statliga eller den kommunala räddningstjänsten skall vara skyl- dig att ingripa. En avvägning mellan skadornas omfattning och kostnaderna sker i praktiken endast när materiella värden står på spel. När det gäller fara för människors liv eller hälsa är ett ingri- pande alltid motiverat och går före andra intressen. Med uttrycket omständigheterna i övrigt avses främst de möjligheter som den hotade egendomens ägare kan ha att själv avvärja eller begränsa skadorna. (Se prop. 1985/86:170 s. Det övergripande målet för eller kravet på samhällets räddnings- tjänst är att de skilda räddningstjänstinsatserna - statliga som kommunala - skall kunna påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett effektivt sätt. Det innebär ett allmänt krav på att verksamheten skall planeras och organiseras så att målet uppfylls. För varje kommun skall det finnas en räddningstjänstplan som an- ger organisation i kommunen och beredskap för insatser. I övrigt har kommunerna och de statliga myndigheterna, som svarar för räddningstjänst, haft att utforma en effektiv verk- samhet med ledning av lokala behov och förutsättningar. I fråga om sjö- och flygräddningstjänst och miljöräddningstjänst till sjöss grundas kraven på dessa tjänster även på internationella överens- kommelser. De olika formerna av räddningstjänst kan inte bedrivas isolerade från varandra eller från andra myndigheter som berörs av verksam- heten. Kommunerna och de statliga myndigheter, som svarar för räddningstjänst, har därför att samarbeta med varandra och med andra som berörs av denna. Alla tillgängliga resurser skall kunna utnyttjas. Sålunda har det ansetts nödvändigt att de som har ansva- ret för olika delar av räddningstjänsten samordnar sin verksamhet. Det gäller såväl administrativt som operativt. (Se prop. 1985/86:170 s. 18 f. och 65 f.) För alla delar av såväl den kommunala som den statliga rädd- ningstjänsten gäller att det skall finnas anordningar för alarmering av räddningsorganen. Vidare skall det vid varje räddningsinsats fin- Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen - en bakgrund nas en räddningsledare, som har att leda insatsen och bestämma hur den skall bedrivas och vilka räddningsåtgärder som skall vidtas. I den kommunala räddningstjänsten är räddningschefen eller den som denne har utsett räddningsledare. Syftet med att en räddningsledare skall utses är att räddningsin- satsen skall bli så effektiv som möjligt och att det inte får råda nå- gon tvekan om vem som har den absoluta ledningen av insatsen. Till sin hjälp i ledningen av räddningsinsatsen kan räddningsledaren bilda en stab med rådgivande experter t.ex. byggnadsteknisk exper- tis i samband med brand i en anläggning, kärnkraftsteknisk expertis vid utsläpp av radioaktiva ämnen eller befälhavaren eller sjösäker- hetsexperter i en sjöräddningssituation. Det är emellertid rädd- ningsledaren ensam som leder och bestämmer vid räddningstjänst om kriterierna för räddningstjänst enligt RäL är uppfyllda. Sålunda utgör RäL speciallagstiftning som är exklusiv i förhållande till an- nan lagstiftning som t.ex. kan innehålla bestämmelser om att rädda liv eller egendom såsom sjölagens (1994:1009) regler om befälhava- rens ansvar om fartyget råkar i sjönöd. Räddningsledaren har också i RäL, i syfte att räddningsinsatsen skall bli så effektiv som möjligt, givits stora befogenheter i sin led- ning av räddningsinsatsen. Det är härvidlag bl.a. fråga om åtgärder som innefattar myndighetsutövning. Sålunda gäller att statliga och kommunala myndigheter under vissa förutsättningar är skyldiga att på räddningsledarens anmodan delta i en räddningsinsats med per- sonal och utrustning. Räddningsledaren har också möjligheter att förordna om fullgörande av tjänsteplikt för envar som är att medverka i räddningstjänst. Räddningsledaren kan vidare företa sådana ingrepp i annans rätt som är försvarliga med hänsyn till omständigheterna och ta i anspråk utrustning och annan egendom. Generellt kan sägas att ansvars- och uppgiftsfördelningen mellan staten och kommunerna när det gäller räddningstjänsten innebär att staten genom lagstiftning formulerar medborgarnas krav på sä- kerhet och skydd mot olyckor och skador genom att ställa upp övergripande mål samt fördela ansvar, uppgifter och befogenheter samt resurser mellan stat och kommun. Staten ansvarar för rädd- ningstjänståtgärder som fordrar särskilda resurser eller speciellt kunnande som kommunerna svårligen kan hålla. Staten ansvarar även för åtgärder som i allmänhet inte går att hänföra till en be- stämd kommuns geografiska område. Sålunda skall staten enligt RäL, i första hand länsstyrelserna, i enskilda fall och vid mer om- fattande räddningsinsatser kunna ta över ansvaret för den kommu- Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen - en bakgrund Om räddningsinsatserna även innefattar statlig räddningstjänst kan komma att svara för sam- ordningen av insatserna. Staten ger ersättning till kommunerna för stora och kostnadskrävande räddningsinsatser eller saneringsåtgär- der. Staten svarar också för utbildning av personal inom det kom- munala räddningstjänstområdet. Kommunerna har generellt sett ett allmänt ansvar för rädd- ningsinsatser och skall utföra de åtgärder som bäst kan skötas på lokal nivå. Kommunen har också att svara för att skadeförebyggan- de åtgärder vidtas inom kommunen. Principen om själv- styrelse skall emellertid ligga till grund för de åtgärder som stats- makterna enligt RäL ålägger kommunerna på räddningstjänstområ- det. Mot bakgrund av den kommunala självstyrelsen gäller också att kommunerna själva beslutar om vilka resurser man vill använda för verksamheten. (Se bl.a. SOU 1983:77 s. 290 ff. och SOU 1998:59 s. Staten svarar för tillsynen av verksamheten inom räddnings- tjänstområdet mot bakgrund av statens allmänna och övergripande ansvar. Även samordningen av och utnyttjandet av samhällets ge- mensamma resurser för räddningstjänst motiverar statens tillsyn. Syftet med tillsynen som riktar sig mot kommunens verksamhet är att följa upp tillämpningen av statsmakternas föreskrifter och be- döma om dessa ger avsett resultat. Tillsynen skall bedrivas med be- aktande av den kommunala självstyrelsen. Kommunerna har den omedelbara tillsynen över och kontrollen av att den enskilde efter- lever lagen och givna föreskrifter. (Se SOU 1983:77 s. 294 f. och prop. 1985/86:170 s.58.) 2.2Närmare om den nuvarande räddningstjänst- lagstiftningen Som redan har framhållits delar RäL in samhällets räddningstjänst i och statlig räddningstjänst. De fem för- sta paragraferna i innehåller inledningsvis gemensamma be- stämmelser för de båda slagen av räddningstjänst. I 1 § RäL anges att lagen innehåller föreskrifter om hur samhäl- lets räddningstjänst skall organiseras och bedrivas. Lagen reglerar emellertid inte bara samhällets räddningstjänst. Sålunda påpekas det i 1 § att det i lagen även finns bestämmelser om olycks- och ska- Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen - en bakgrund deförebyggande åtgärder och om sanering efter utsläpp av radioak- tiva ämnen, som således är åtgärder som faller utanför begreppet räddningstjänst. Vidare påpekas det i 1 § att det i lagen finns be- stämmelser om rättigheter och skyldigheter för enskilda. I 2 § RäL definieras begreppet räddningstjänst som en verksam- het som består av åtgärder som skall vidtas vid olyckor och över- hängande fara för olyckshändelser för att hindra och begränsa ska- dor på människor eller egendom eller i miljön. Till räddningstjänst hänförs enligt 2 § också räddningsinsatser som görs bl.a. såsom flygräddningstjänst enligt 26 § i lagen och sjöräddningstjänst enligt 27 § i lagen utan att det har inträffat någon olycka eller föreligger en överhängande fara för en olyckshändelse. Vidare framgår det av 2 § att samhället har skyldighet att ingripa först om den enskilde inte själv kan bemästra en olyckssituation. I paragrafen anges de tidigare nämnda fyra kriterierna som skall föreligga för att staten eller kommunen skall svara för räddningsinsatsen nämligen behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. I 2 a § RäL anges att med sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen avses i lagen sådana åtgärder som staten skall vidta för att göra det möjligt att åter använda mark, vatten, anläggningar och annan egendom som har förorenats genom utsläpp av radioaktiva ämnen. Skyldighet för staten att vidta saneringsåtgärder föreligger dock endast om den enskilde inte själv kan bemästra situationen. Således krävs det för att staten skall vara skyldig att ingripa att det med hänsyn till följderna av utsläppet, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt är påkallat att staten svarar för åtgärderna. Andra utsläpp av radioaktiva ämnen än sådana som avses i 2a §, t.ex. från sjukhus, industrier eller for- don som transporterar kärnämnen, omfattas av rädd- ningstjänst (se prop.1991/92:41 s. Enligt 3 § RäL gäller lagen inte hälso- och sjukvård som avses i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Enligt 6 § sistnämnda lag hör sjuktransporter till hälso- och sjukvården. om- fattar därmed i princip inte sådana transporter. Som framgår nedan gäller dock ett uttryckligt undantag i fråga om sjöräddningstjäns- ten. I 4 § RäL anges det övergripande målet för samhällets rädd- ningstjänst. Sålunda skall statliga eller kommunala räddningsinsat- ser kunna påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett ef- fektivt sätt. Det kräver att verksamheten planeras och organiseras Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen - en bakgrund så att målet kan uppfyllas och att räddningsorganen håller en hög beredskap. En effektiv räddningstjänst kräver också att de som har ansvaret för olika delar av räddningstjänsten samordnar sin verksamhet. I 5 § RäL anges därför att kommunerna och de statliga myndigheter, som svarar för räddningstjänst, skall samarbeta med varandra. Det gäller såväl administrativt som operativt. Paragrafen innehåller även en uppmaning till samarbete med andra som berörs av verksamhe- ten. RäL innehåller i de följande 6 – 24 §§ särskilda regler för enbart den kommunala räddningstjänsten och inledningsvis bestämmelser om kommunens ansvar. Sålunda föreskrivs i 6 § RäL att varje kommun skall svara för all räddningstjänst inom kommunen som inte är statlig. Enligt 7 § skall kommunen även svara för förebyggande åt- gärder när det gäller bränder och skador i samband med bränder. I övrigt skall kommunen enligt bestämmelsen, utan eget ansvar för att åtgärder vidtas, främja annan olycks- och skadeförebyggande verksamhet. I 31 § RäF ges vad som uppfattas som kompletteringsbestäm- melser till kommunens skyldighet enligt 7 § RäL att främja olycks- och skadeförebyggande verksamhet. Bestämmelserna innefattar rapporteringsskyldighet för personal som i samband med rädd- ningstjänst, brandsyn eller sotning upptäcker brister eller missför- hållanden som kan leda till en annan olyckshändelse än brand. I 8 och 9 §§ RäL föreskrivs om samarbete mellan kommuner och om att det i varje kommun skall finnas en räddningskår. Kommu- nerna skall ta till vara möjligheterna att utnyttja varandras resurser för räddningstjänst och för den förebyggande verksamheten. Kommunerna skall emellertid själva och utan inblandning från sta- tens sida bestämma innehållet i och formerna för samarbetet. Kommunen får komma överens med en annan kommun om att ha en gemensam räddningskår eller att uppgifterna i räddningstjänst- verksamheten helt eller delvis skall skötas av en annan kommuns räddningskår. (Se prop. 1985/86:170 s. 67). I 10 och 11 §§ RäL ges bestämmelser om att den politiska styr- ningen av den kommunala räddningstjänsten utövas genom en eller flera nämnder och om nämndens möjligheter att delegera beslutan- Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen - en bakgrund För en sådan nämnd, som tidigare benämndes räddnings- nämnd, gäller vad som är föreskrivet i kommunallagen (1991:900). Särskilda bestämmelser om kommunens räddningskår finns i 12 – 14 §§ RäL. har enligt 12 § RäL till uppgift att sköta hela kommunens räddningstjänst. Kommunen får enligt samma paragraf överlåta åt annan och då även åt ett enskilt organ att göra vissa räddningsinsatser som kräver särskild kompetens. Kommunen behåller dock alltid ansvaret för ett räddningsingripan- de. skall enligt 13 § RäL bestå av en räddningschef och en eller flera räddningsstyrkor. I kan också ingå räddningsvärn. Räddningsstyrkan skall enligt 14 § RäL bestå av på heltid eller deltid anställd personal som genom utbildning och erfarenhet har nödvändig kompetens för sina uppgifter. Rädd- ningsvärnet består enligt samma bestämmelse av personal som har tagits ut på grund av tjänsteplikt (se 44 § RäL). RäF innehåller i 2 – 5 §§ detaljerade föreskrifter angående rädd- ningskåren. Här anges de krav som ställs på räddningschefens kompetens samt dennes uppgifter (2 och 3 §§) och att det skall finnas en eller flera ställföreträdare (4 §). Vidare anges kompetens- kraven och kraven på utbildning för personalen som ingår i rädd- ningsstyrkan (5 – 15 §§). I 15 – 20 §§ RäL ges föreskrifter om förebyggande åtgärder mot brand i form av brandsyn och sotning. Bestämmelserna tar sikte på skyldighet för kommunen att svara för att brandsyn och sotning utförs regelbundet (15 §). Brandsynen innefattar en kontroll av att ägare eller innehavare av byggnader eller anläggningar upprätthåller ett brandskydd och att kommunen utser särskilda brandsyneför- rättare för att utföra kontrollen (16 §). Bestämmelserna om sotning innehåller detaljerade föreskrifter om rengöring av eldstäder m.m. och om att brandskyddskontroll skall göras i samband med rengö- ringen (17 §). Vidare ges bestämmelser (18 och 19 §§) som bl.a. tar sikte på avgifter för brandsyn, sotning och kontroll av brandskyd- det, samt om tillträde till den anläggning som berörs av de förebyg- gande åtgärderna. Brandsyn och sotning innefattar vissa åtgärder som är att anse som myndighetsutövning. Enligt 20 § meddelar re- geringen, en myndighet eller kommunen bl.a. föreskrifter om fris- ter för brandsyn m.m. Detaljerade föreskrifter om brandsyn och sotning samt om kompetens hos och utbildning av personal för brandsyne- och sot- ningsverksamheten finns i 16 – 30 §§ RäF. I 31a och 31b §§ RäF ges bestämmelser om behörighet för befattning inom räddnings- tjänst eller inom verksamhet för brandsyn eller sotning för ut- Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen - en bakgrund ländska medborgare med utbildnings- eller kompetensbevis från annat land. I 21 – 24 §§ RäL ges bestämmelser om räddnings- tjänstplan. Enligt 21 § åligger det varje kommun att upprätta en räddningstjänstplan för räddningstjänsten. Planen skall vara grundläggande för verksamheten. Den syftar förutom att vara in- formation till allmänheten även bl.a. till att vara utgångspunkten för den statliga tillsynen över den kommunala räddningstjänsten (se prop. 1985/86:170 s. 74). Av planen skall det bl.a. framgå hur är organiserad, vilken kompetens som krävs för att vara befäl i , insatstider till kommunens olika delar (tidsåtgång från alarmering av insatsstyrkan till dess räddningsar- bete kan påbörjas), minsta antal övningar som skall hållas med per- sonalen och hur allmänheten skall varnas och informeras vid allvar- liga olyckshändelser. Av bestämmelsen i 21 § första stycket punkt 8 framgår att RäL är en heltäckande lag för räddningstjänstens verk- samhet under såväl fred som under höjd beredskap (se prop. 1994/95:7 s. 59 och 120). För sådan verksamhet som omfattas av kravet på säkerhetsrapp- ort enligt 10 § lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor, den s.k. Seveso- lagen, skall kommunen enligt 69 § RäF upprätta en särskild insats- plan. Planen skall utgöra en del av den räddningstjänstplan som an- ges i 21 § RäL. Räddningstjänstplanen skall enligt RäL antas av kommunfull- mäktige och den skall tillställas bl.a. tillsynsmyndigheterna (22 §). I övrigt (23 och 24 §§) ges bestämmelser rörande samråd vid upp- rättande, ändring i eller tillägg till en räddningstjänstplan. Sålunda skall kommunen på lämpligt sätt och i den omfattning som behövs samråda med de myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Vidare kan regeringen på framställning av den myndighet som regeringen bestämmer ändra en räddningstjänst- plan. Enligt 32 § RäF skall kommunens räddningstjänstplan tillställas och , i deras egenskap av tillsyns- myndigheter, och de kommuner eller andra med vilka samverkan i räddningstjänst är aktuell. I 32 § RäF anges att är den myndighet som enligt 24 § RäL får göra framställning till re- geringen om ändring i en räddningstjänstplan. Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen - en bakgrund 25 – 29 §§ RäL innehåller regler som enbart rör statlig räddnings- tjänst. Därvid gäller 25 § fjällräddningstjänst, 26 och 27 §§ flyg- respektive sjöräddningstjänst, 27 a § polisens efterforskning av för- svunna personer i vissa fall och 27 b § miljöräddningstjänst till sjöss samt 28, 28 a och 29 §§ räddningstjänst i samband med utsläpp av radioaktiva ämnen och regler om sanering efter sådana utsläpp. Enligt 25 § RäL skall polisen efterforska och rädda den som har försvunnit i fjällområden under sådana omständigheter att det kan befaras att det föreligger fara för dennes liv eller allvarlig risk för dennes hälsa. Polisen skall också inom fjällområden rädda den som har råkat ut för en olycka eller drabbats av en sjukdom och som snabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp. I dessa fall är det inte fråga om efterforskning. En förutsättning för ingripande i dessa sammanhang är att det är fråga om allvarliga fall. Ingripan- den som kräver att någon snabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp kan i och för sig innefatta sjuktransport som avses i hälso- och sjukvårdslagen (HSL). Genom bestämmelserna i 3 § är RäL emellertid i princip inte tillämplig på sjuktransporter. Be- stämmelserna i 25 § begränsar således inte principiella ansvar enligt 6 § HSL för sådana transporter. (Se prop. 1985/86:170 s. I 36 § RäF finns bestämmelser om att det vid aktuella polismyn- digheter skall finnas en plan för fjällräddningstjänsten. Planen skall enligt samma bestämmelse innehålla uppgifter om tjänstens organi- sation, beredskap och ledning samt om de resurser som står till förfogande. De grundläggande krav som ställs på planering och or- ganisation av verksamheten framgår av 4 § RäL. Enligt 26 § RäL skall svara för räddningstjänsten vid flyghaverier i havet, kustvattnen och de tre största insjöarna med undantag för hamnar. Enligt samma paragraf svarar Luftfarts- verket även för förebyggande räddningsinsatser mot skador, när ett luftfartyg är nödställt eller när fara hotar lufttrafiken. Verket svarar också för efterforskning av luftfartyg som saknas. ansvar för räddningstjänsten är i dessa hänseenden inte begränsat till havet, kustvatten och de tre största insjöarna utan avser även landområdet och andra inre vatten. När haveriplatsen har lokalise- rats till inre vatten eller till land ligger emellertid ansvaret för rädd- ningstjänsten i enlighet med bestämmelserna i 6 § RäL på kommu- nerna, som då har att ta över ansvaret för själva räddningsinsatsen. (Se prop. 1985/86:170 s. 37 f. och 76.) Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen - en bakgrund rats till fjällområden ankommer dock räddningsinsatsen enligt 25 § RäL på polisen. Utanför svenskt territorium och ekonomiska zon skall eller den som verket enligt 107 § luftfartsförord- ningen (1986:171) utser leda flygräddningstjänsten över de delar av havet, där flygräddningstjänsten enligt internationella överens- kommelser ankommer på svenska myndigheter. Enligt samma be- stämmelse skall flygräddningstjänsten inte begränsas med hänsyn till luftfartygets nationalitet eller nationaliteten hos de ombordva- rande. En erinran om dessa bestämmelser i luftfartsförordningen ges i 37 § RäF. regleras i 27 § RäL. Enligt bestämmelsen ankommer det på att med samma geografiska av- gränsning till svenskt territorium och svensk ekonomisk zon som enligt 26 § RäL gäller i fråga om flygräddningstjänsten svara för efterforskning och räddning av människor, som är eller kan befaras vara i sjönöd. svarar således på motsvarande sätt som i fråga om flygräddningstjänsten för räddningsåt- gärder som är knutna till havet, kustvattnen och de tre största sjö- arna med undantag för hamnar. Vid olyckshändelser i inre vatten faller ansvaret för räddningstjänst på kommunerna i enlighet med bestämmelserna i 6 § RäL på samma sätt som i fråga om flyghaveri- er. (Se prop. 1985/86:170 s. 38 ff. och 76 ff.) Utanför svenskt sjö- territorium skall svara för räddningsinsatser i enlig- het med 27 § RäL där räddningstjänst enligt internationella öve- renskommelser ankommer på svenska myndigheter. Bestämmelser om detta ges i 43 § RäF. Enligt 27 § RäL omfattar sjöräddningstjänsten även sjuktrans- porter från fartyg. Bestämmelsen innebär ett undantag från den tidigare berörda huvudregeln enligt HSL att sjukvårdshuvudman- nen har ansvaret för sjuktransporter. Någon motsvarande uttryck- lig bestämmelse om sjuktransporter i samband med annan rädd- ningstjänst finns inte. I Utredningens delbetänkande SOU 2000:63 föreslås vissa änd- ringar med avseende på tillämpningsföreskrifterna i 38, 39 och 43 – 45 §§ RäF till RäL:s bestämmelser om sjö- och flygräddningstjäns- terna. Förslaget syftar till en samordning av de båda tjänsterna och innebär bl.a. att det skall finnas en för tjänsterna gemensam rädd- ningscentral. Vidare skall det på motsvarande sätt som gäller enligt 36 § RäF för fjällräddningstjänsten finnas bestämmelser om upp- rättande av en gemensam plan för sjö- och flygräddningstjänsterna och om innehållet i planen. Den nuvarande räddningstjänstlagstiftningen - en bakgrund