sou · GQB372 · 2003-01-01 00:00:00 — Polisens erfarenheter från försöksverksamheten tyder också på att åkerierna ser till att deras förare har tillgång till kontokort vid en poliskontroll så att en betalning av eventuella trafikböter eller liknande kan ske omgående, allt i syfte att fordonen skall undvika att bli stillastående. En längre tids transportavbrott är något som åkerierna försöker undvika i största möjliga mån. Om emellertid polisen inte har någon möjlighet att ta emot betalning med kontokort eller om en enskild fordonsägare inte på plats kan erlägga en större förskottsbetalning skall alltså polisen besluta om hinder av fortsatt färd för fordonet. Även i dessa fall finns emellertid skäl att anta att betalning kommer att ske så snart som det är möjligt, t.ex. genom att polisen följer med fordonsföraren till en bank eller uttagsautomat. I vissa fall kan betalning komma att ske genom att fordonsföraren kontaktar åkaren som i sin tur betalar förskottet, kanske med utnyttjande av bankernas datasystem eller genom utnyttjande av någon kontaktperson i . Som också kommer att utvecklas mer nedan (under avsnittet 7.5.3) skall polisen handlägga ett ärende om överlastavgift utan dröjsmål om ett beslut om hinder av fortsatt färd gäller. 7.5.3Länsstyrelsens nya handläggning av överlastavgifter Förslag: Även om ett förskott för överlastavgift har beräknats och betalats skall besluta i frågan om påförande av överlastavgift. Polisens beslut om hinder av fortsatt färd skall inte kunna överklagas. Om ett beslut om hinder av fortsatt färd gäller skall emellertid överpröva ett beräknat förskott och skall ha möjlighet att helt eller delvis nedsätta förskottet. Om polisen har beräknat ett förskott skall det inte vara möjligt att påföra en överlastavgift som uppgår till ett högre belopp än förskottet. Om ett hinder av fortsatt färd gäller skall handläggning av överlastärendet ske utan dröjsmål. Det kan konstateras att om en person betalar ett förskott för överlastavgift och accepterar såväl förskottet som att en överträdelse har begåtts, så är det inte särskilt sannolikt att den personen har något intresse av en fortsatt process i . Den personen anser antagligen saken som utagerad i och med att han eller hon betalar förskottet för överlastavgiften till polisen. Att i ett sådant fall slutligt fastställer överlastavgiften ter sig som administrativt onödigt och ett system liknande det vid föreläggande av ordningsbot vid trafikbrott skulle i stället kunna vara mer ekonomiskt och snabbt eftersom ett ärende därigenom skulle kunna avslutas genom ett godkännande. Eftersom det emellertid i de flesta fall är fordonsägaren som är ansvarig för överlastavgiften och denne inte alltid eller sällan är närvarande vid en överlastkontroll kan inte en polisman i dessa fall erhålla något bevis för att den som är ansvarig för överlastavgiften verkligen godkänner avgiften. Även om det får antas att en förare av ett fordon i kommersiell trafik i många fall kan ha en fullmakt att agera för fordonsägarens räkning så kan detta inte alltid fastställas av polisen på plats. Det är enligt utredningen därför nödvändigt att det alltjämt är som i samtliga fall slutligt avgör frågan om överlastavgiften, även om det alltså skulle kunna hållas för troligt att en överlastansvarig kan anse saken som utagerad i och med att han eller hon har erlagt sin förskottsbetalning till polisen. Det kan antas att beslut om hinder av fortsatt färd endast kommer att behöva meddelas i relativt få fall eftersom det kan förutses att den kommersiella trafiken i stor utsträckning kommer att betala förskott för överlastavgifter för att inte drabbas av några kostsamma störningar i sin verksamhet. Av samma anledning kan det i de fall där ett beslut om hinder av fortsatt färd trots allt behöver meddelas förväntas att ett sådant beslut endast blir kortvarigt. Behovet av överprövning av polisens beslut kan därför i praktiken förväntas bli mycket litet. I likhet med vad som allmänt gäller på trafikrättens område bör ett beslut om hinder av fortsatt färd inte kunna överklagas särskilt. En motsatt ordning skulle för övrigt ha inneburit att beslutet om hinder av fortsatt färd skulle få avgöras separat från själva ärendet om påförande av överlastavgift. En sådan separat ordning framstår inte som lämplig. Det framstår också som mer naturligt att , som har en lång erfarenhet av hur överlastavgifter skall beräknas, endast överprövar själva förskottsbeloppet än att den tar en särskild befattning med beslutet om hinder av fortsatt färd. Däremot bör när som helst kunna nedsätta ett beslutat förskott helt eller delvis, om den anser att polisens beslut om förskott av någon anledning är felaktigt. En sådan felaktighet skulle t.ex. kunna bestå av att polisen har gjort en felaktig bedömning av den överlastsavgiftsansvariges hemvist och att något förskott egentligen över huvud taget inte skall utgå. Om gör en sådan bedömning skall den således nedsätta förskottet helt. En annan felaktighet skulle kunna bestå av att polisen har räknat fel när den har beräknat förskottet för överlastavgiften. I en sådan situation skall delvis nedsätta förskottet för överlastavgiften i enlighet med sina egna beräkningar. Man kan också tänka sig att i ett undantagsfall redan tidigt i sin handläggning skulle kunna se att en överlastavgift skall nedsättas eller efterges enligt befintliga regler i 8 § andra stycket. bör även i ett sådant fall kunna besluta att helt eller delvis nedsätta förskottet innan överlast- avgiften, delvis nedsatt eller eftergiven, slutligen påförs. Beslut som sagts påverkar även beslutet om hinder av fortsatt färd. förskottet ned delvis behöver den betalningsansvarige enbart betala det nedsatta beloppet för att få fortsätta färden. Sätts förskottet ned helt föreligger inte längre något hinder av fortsatt färd. Det bör emellertid tilläggas att överprövning av polisens beräknade förskott endast skall behöva göras i de fall där ett beslut om hinder av fortsatt färd alltjämt gäller. Om så inte är fallet, t.ex. för att ett förskott har betalats till fullo, så skall inte nedsätta ett förskott även om den anser att överlastavgiften kommer att bli lägre än förskottet. En återbetalning av mellanskillnaden får då i stället ske när väl beslutet om överlastavgift har vunnit laga kraft. Ärenden om överlastavgift handläggs med en viss skyndsamhet. Utredningen anser emellertid att såväl polisen som i de fall där ett beslut om hinder av fortsatt färd gäller bör hantera den fortsatta handläggningen av ärendet med förtur framför de övriga ärenden om överlast i vilka ett sådant beslut inte gäller. Polisens rapporter om överlast kommer in till behörig länsstyrelse inom ungefär en eller efter rapporterings- tillfället. Innan polisen lämnar in sin rapport till gör den en utredning om ansvarssituationen vilken kan ta , speciellt när fråga är om utländska fordon eftersom det kan vara omständligt att få in relevanta registeruppgifter från utlandet. Utredningen anser inte att det är möjligt att ålägga polisen att inom en viss angiven tid redovisa sin rapport till . kan ändå inte besluta i ärendet förrän polisen är klar med sin utredning. Men självklart måste saken behandlas skyndsamt. Det bör därför i lagtexten uttryckas att såväl polisen som skall handlägga ärendet om överlastavgift utan dröjsmål i de fall där ett beslut om hinder av fortsatt färd gäller. Härigenom får ärendet en förturskaraktär och i vart fall eventuella onödiga tidsutdräkter kan förväntas bortfalla. Handläggningen skall ske utan dröjsmål endast i de fall där ett beslut om hinder av fortsatt färd gäller. Om vid sin handläggning av ärendet alltså helt nedsätter ett förskott eller om ett förskott betalas under polisens eller handläggning så förlorar ärendet direkt sin speciella förturskaraktär och skall handläggas i samma ordning som gäller . Beslutet om hinder av fortsatt färd gäller då nämligen inte längre. Om inte anser att polisens beslut om förskott är felaktigt kommer den inte att använda sig av sin möjlighet att nedsätta förskottet utan handlägger i stället ärendet som , dock med förtur och utan dröjsmål. När sedan påför en överlastavgift bör det bli själva överlastavgiften som blir betydelsefull för att hindret av fortsatt färd skall upphöra att gälla. Det blir då själva överlastavgiften som till fullo måste betalas och inte förskottet för överlastavgiften. Som har anförts kan förtursärendena vid förväntas bli mycket ovanliga eftersom betalning av ett förskott i de flesta fall kan förväntas komma att ske redan på ett tidigt stadium. Det torde inte finnas något generellt hinder mot att påför en högre överlastavgift än polisens beräknade förskott. I princip anses det nämligen inte föreligga några hinder att ändra ett betungande beslut vare sig i mildrande eller skärpande riktning (se t.ex. , Allmän förvaltningsrätt, 21:a upplagan, s. 72). Av verkställighetsmässiga och pedagogiska skäl förordar emellertid utredningen att en överlastavgift inte bör få bestämmas till ett högre belopp än ett beräknat förskottsbelopp. Enligt utredningen framstår det nämligen inte som särskilt meningsfullt att i de fall där ett förskott har beräknats av polis och förskottet har betalats på plats kan komma att påföra en högre överlastavgift än polisens förskott. Ett sådant påförande skulle i flertalet fall endast utgöra ett administrativt slag i luften. Förskott beräknas endast i de fall där verkställighetsproblem förefinns med utländska trafikanter. Utsikterna att få betalt för ett av påfört tillägg av en utländsk fordonsägare som har betalat sitt förskott på plats kan förväntas vara ytterst små. Det tjänar då föga till att administrera en ordning som inte kan förväntas leda fram till några praktiska resultat. För att den föreslagna ordningen skall vara så enkel som möjlig anser utredningen att regeln även bör omfatta de fall där ett förskott för överlastavgift inte har betalats på plats. Det framstår som klarast och mest överskådligt att det förskott som polisen räknar fram på plats också är det belopp som högst kan bli aktuellt att slutligt betala för förseelsen. kan naturligtvis, med eller utan invändningar från den enskilde, komma fram till att överlastavgiften blir lägre än förskottet och att en återbetalning i sådana fall skall ske. 7.5.4En ny möjlighet till avräkning Förslag: skall kunna avräkna ett belopp som kan komma en person till godo efter en förskottsbetalning för överlastavgift om staten har en motfordring för annan skatt eller avgift. Enligt tidigare bestämmelser kunde en avräkning mellan å ena sidan skatt eller avgift som skulle komma en gäldenär till godo (utbetalningar) och å andra sidan annan skatt eller avgift som gäldenären inte hade betalat (motfordringar) i stort sett endast göras om respektive skatt eller avgift var av samma slag. Genom lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter, som trädde i kraft , utvidgades emellertid det allmännas möjligheter att ta i anspråk återbetalningar av skatter och avgifter för betalning av fordringar som det allmänna har på den återbetalningsberättigade. Lagen innebär att det allmänna i princip inte skall behöva betala ut ett skatte- eller avgiftsbelopp till någon som står i skuld för skatter eller avgifter. Lagen skulle ses mot bakgrund av de växande svårigheter att få fordringar betalda genom exekutiva åtgärder och ansågs utgöra ett viktigt led i strävandena att effektivisera kronofogdemyndigheter- nas arbete (prop. 1984/85:108 s. 1) . Motfordringarna anges generellt i lagens 2 § och utgörs i stort sett av alla fordringar på skatter, avgifter och böter som har överlämnats till en kronofogdemyndighet för indrivning, d.v.s. i princip de fordringar som vid indrivning handläggs som s.k. allmänna mål. Hit hör t.ex. obetalda överlastavgifter. Utbetalning- arna räknas däremot upp uttömmande i lagens 1 § och i den uppräkningen saknas en hänvisning till bl.a. lagen (1972:435) om överlastavgift. Genom det förskottsinstitut som utredningen föreslår skall införas i lagen (1972:435) om överlastavgift kan det teoretiskt uppstå situationer där ett belopp som har erlagts i förskott i efterhand visar sig vara för stort och där en återbetalningssituation därför blir aktuell. T.ex. kan polisen av misstag ha uppskattat ett förskott för överlastavgift till ett för högt belopp eller gjort en felaktig bedömning av att förskott över huvud taget skall utgå. Det kan i dessa fall inte uteslutas att fordonsägaren visar sig vara registrerad för indrivning i svensk indrivningsdatabas avseende någon annan avgift eller skatt. Det kan då av praktiska skäl inte förutsättas att berörda myndigheter utan vidare skulle ta sådana kontakter med varandra att en verkställighet avseende den restförda avgiften eller skatten skulle kunna ske i överskottet från förskottet för överlastavgiften, t.ex. genom beslut om utmätning av en kronofogdemyndighet. I sådana situationer tjänar lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter som en länk genom att den ålägger en utbetalande myndighet att först undersöka om det allmänna har någon motfordring som kan aktualisera en avräkning och om så är fallet, uppmärksammar kronofogdemyndigheten på situationen. är alltså i sig ingen exekutiv åtgärd utan anses i stället vara ett clearingförfarande mellan en skatt- eller avgiftsskyldigs olika konton hos svenska myndigheter (se prop. 1984/85:108 s. 73). Man kan i och för sig ställa sig frågan om det kan finnas några betänkligheter mot att införa en möjlighet till avräkning av ett belopp som har erlagts under tvång. Erläggs inte ett förskott för överlastavgift skall ju polisen besluta om hinder av fortsatt färd för fordonet, ett beslut som den kommersiella trafiken i största möjliga mån kan förväntas vilja undvika. Härvid skall emellertid erinras om att möjligheten till avräkning av skatter och avgifter finns även beträffande bötesstraff genom 5 § bötesverkställighetslagen (1979:189). I förarbetena till den lagen uppmärksammades att förskottsbetalningar avseende bötesstraff i regel tillkom på initiativ av den myndighet som utreder brottet och att den misstänkte kan befinna sig i en tvångssituation, t.ex. när ett personellt tvångsmedel övervägs på grund av att den misstänkte kan befaras undandra sig straff (prop. 1978/79:40 s. 28) Även om personella tvångsmedel i praktiken sällan meddelas vid t.ex. ringa trafikbrott så har den bakgrunden ändå beaktats vid beredandet av bötesverkställighets- lagen. I specialmotiveringen till lagen anfördes också att det inte borde anses finnas något formellt hinder mot att överskott som har uppkommit vid uppbörd avräknas på böter för vilka den bötfällde häftar hos kronofogdemyndigheten (prop. 1978/79:40 s. 31). Utredningen ser därför inga formella hinder för att avräkna även överskott vid uppbörd för överlastavgift. Återbetalning av erlagt förskott för överlastavgift kommer troligtvis att bli aktuellt endast i en högst begränsad utsträckning eftersom det kan antas att polisens beslut om förskott för överlastavgift inte kommer att vara felaktiga i någon större omfattning. Om man emellertid inför ett förskottsinstitut i lagen (1972:435) om överlastavgift torde det med ledning av det i övrigt anförda ändå saknas anledning att sistnämnda lag inte fullt ut skall omfattas av lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter. Utredningen föreslår därför att en sådan möjlighet till avräkning införs. Utredningens bedömning: De framlagda lagförslagen bör kunna träda i kraft . De ändringar som föreslås kräver inga särskilda förberedande åtgärder innan de kan träda i kraft. Tidpunkten för ikraftträdande är därför beroende av tidsåtgången för remissförfarandet samt beredningsarbetet i och i . Utredningen föreslår att de nya bestämmelserna träder i kraft . Utredningens bedömning: Det förslag som läggs fram i betänkandet kommer inte att få några egentliga praktiska konsekvenser för berörda myndigheter. Förslaget kan antas ge statskassan en viss förstärkning och förväntas medföra en effektivare verkställighet av påförda överlastavgifter. De föreslagna ändringarna i lagen (1972:435) om överlastavgift bör enligt utredningen inte medföra några ökade kostnader för berörda myndigheter. Ett visst merarbete påförs polisen som övervakande myndighet genom att den åläggs att i vissa fall beräkna ett förskott för överlastavgift. Detta nya åliggande bör enligt utredningen emellertid utan större problem kunna infogas i polisens befintliga resursramar för verksamheten. Utredningen har förordat att polisen utrustas med elektroniska kortdragare för kontokorts- betalning. I ett inledande skede kan uppskattas att ungefär 30 apparater skulle behöva införskaffas, således till en samlad kostnad av . De föreslagna ändringarna kan emellertid förväntas medföra såväl kostnadsbesparingar som ökade intäkter för det allmänna. Framför allt kan här pekas på att de överlastavgifter som påförs utländska fordonsägare förväntas komma att bli betalda i en klart större utsträckning än vad som är fallet. I kapitel 4 har ovan redovisats att avseende svenska fordon hade under en viss betalning för överlastavgift ej erlagts i av fallen medan siffran för fordon från länder utanför var . Det torde på goda grunder kunna antas att kostnaden för kortdragare till polisen kan finansieras genom statens intäktsökning avseende påförda överlastavgifter för fordon från länder utanför . Genom att alltfler överlastavgifter avseende fordon från länder utanför kan förväntas komma att bli betalda på grund av det föreslagna förskottsinstitutet kan också de administrativa kostnader och det merarbete för indrivning som annars är kopplade till denna kategori av överlastavgifter förväntas bli något lägre. Det kan också förväntas att antalet överlastade utländska fordon blir något färre än vad som i vart fall skulle ha varit fallet utan den föreslagna ändringen i lagen. Detta leder i sin tur till en relativ minskning avseende kostnader för underhåll av de svenska vägarna. Även berörs av den föreslagna ändringen och kan komma att behöva ta befattning med det föreslagna förskotts- institutet. Denna befattning bör emellertid kunna ske inom ramen för den befintliga verksamheten och förväntas inte bli frekvent förekommande. Om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen, skall konsekvenserna i det avseendet anges i betänkandet. Detsamma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsätt- ning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen (15 § kommittéförordningen, 1998:1474). Utredningen konstaterar att det förslag som lämnas inte kommer att få någon betydelse för den kommunala självstyrelsen, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Vad avser förslagens betydelse för brottsligheten kan påpekas att en viss relativ minskning av antalet brott relaterade till överlast enligt trafikförordningen kan förväntas om förslaget leder till en viss relativ minskning av antalet överlastade utländska fordon. Vad avser förslagens betydelse för små företags arbetsförutsätt- ningar vill utredningen understryka att förslagen inte har några menliga konsekvenser för svenska små företag eftersom endast fordonsägare med hemvist utanför omfattas av bestämmel- serna. Förslagen påverkar över huvud taget inte svenska små företag i en negativ riktning. Utredningen är emellertid inte övertygad om att förslagen heller har någon i vart fall större ekonomisk positiv effekt för svenska små företags internationella konkurrensförmåga (se ovan under avsnittet 5.4), eftersom en bristande efterföljd av lagar och regler i sig endast försumbart anses påverka de ekonomiska kostnadsskillnader som föreligger mellan svenska och utländska företag. Förslagen kan emellertid verka positivt på svenska företag av rent principiella skäl. 10.1Förslaget till ändring i lagen (1972:435) om överlastavgift 8 a § Om den som enligt 7 § skall påföras överlastavgift inte har hemvist i , , , eller skall polisman vid kontrollen beräkna ett förskott för överlastavgift med stöd av bestämmelserna i 2–5 §§ i denna lag. Bestämmelsen gör det obligatoriskt för polisen att vid en överlastkontroll och under angivna förhållanden beräkna ett förskott på den överlastavgift som kan förväntas komma att påföras av . Polisen skall göra en självständig beräkning vid kontrollplatsen och därvid beräkna storleken av överlastavgiften. Utredningen har funnit att den ordning där är den beslutsfattande myndigheten för överlast- avgifter bör bibehållas och att beslutsbefogenheten inte skall överföras till polismyndigheten (se ovan under avsnitt 7.4). Även om en polisman beräknar ett förskott skall precis som besluta i frågan om överlastavgift skall påföras. Bestämmelsen om förskott utgör ett led i ett föreslaget regelverk som syftar till att i en större utsträckning förmå utländska fordonsägare att erlägga betalning för påförda svenska överlastavgifter. Detta genomförs enligt utredningen bäst genom att förskott för överlastavgiften begärs in vid kontrollplatsen (se ovan under avsnitten 7.2–7.4). De personer som har hemvist i något av de länder som räknas upp i paragrafen skall undantas från bestämmel- sen om förskott för överlastavgiften. Bestämmelsen är härvid utformad med ledning av de avtal om handräckning i skatteärenden som har med övriga nordiska länder. Om en fysisk eller juridisk person som är ansvarig för en överlastavgift har hemvist utanför men i någon av de övriga i paragrafen uppräknade länderna kan verkställighet av den påförda överlastavgiften ske mot denna person med stöd av lagen (1990:226) om handräckning i skatteärenden mellan de nordiska länderna och förordningen (1997:1157) om handräckning i skatteärenden mellan de nordiska länderna. För personer med hemvist i dessa länder finns det därför inget behov av förskottsbetalningar av överlastavgiften. Detta gäller givetvis också för personer med hemvist i . Vid polisens bedömning av en fordonsägares hemvist faller det sig förvisso naturligt att fordonets registrering får en stark presumtiv verkan. Motbevisning mot denna verkan måste emeller- tid kunna tillåtas genom att föraren av fordonet eller någon annan gör gällande för polisen att personen som är ansvarig för överlastavgiften har ett hemvist i något av de länder som finns uppräknade i paragrafen, trots att fordonet inte är registrerat i det landet. Överlastavgiften beräknas med stöd av 2–5 §§ i lagen (1972:435) om överlastavgift. Polisen skall även beräkna förskottet med stöd av dessa bestämmelser och skall därvid tillämpa även bestämmelsen om förhöjd avgift vid återfall i överlastning som återfinns i 5 § andra stycket. Någon hänvisning för polisens bedömning av förskottet för överlastavgiften till 8 § andra stycket görs inte. Polisen har därför, till skillnad från , inte någon möjlighet att meddela beslut om nedsättning eller eftergift av en överlastavgift. En fordonsägare som anser att han eller hon på grund av särskilda omständigheter bör ursäktas från en överlastavgift får därför precis som göra gällande sin sak för och ej för polisen. Accepterar fordonsägarens invändning kommer den inte att påföra någon överlastavgift eller endast påföra en reducerad sådan och det belopp som har erlagts i förskott för överlastavgiften skall helt eller delvis återbetalas. 8 b § Förskott för överlastavgift skall betalas till polisman. Om full betalning inte erläggs skall polismannen hindra fordonets fortsatta färd. Ett beslut om hinder av fortsatt färd gäller till dess att full betalning har erlagts för förskottet eller, om överlastavgift har bestämts, för denna avgift.