sou · GQB329d5 · 2003-01-01 00:00:00 — När jag tittade på i Agent 007 med rätt att döda tyckte jag att Moneypenny var en attraktiv tjej. A N D E R S G Ä R D E R U D jag minns också hur jag betraktade henne som en gammal tant när filmen hade premiär tidigt . FÖRSTA GÅNGEN jag över huvud taget reflekterade över att åren satt sina spår var när en artig yngling frå- gade om farbror vill sitta på ett fullsatt pendeltåg. Men jag har aldrig egentligen grubblat över åldrande, inte betraktat det som någon begränsning, även om jag är väl med- veten om att vi blir allt färre som skall försörja allt fler. Och vad detta eventuellt kan innebära om så där en när det lär bli än färre som skall försörja allt fler. När jag tar del av debatten om hur äldre personer får det svårare på arbetsmarknaden så undrar jag om inte mycket bott- nar i att allt skall gå så rasande snabbt. Bort med bromsklossar- na, säger man. Med vilket jag förstår att det är vi äldre som avses. Fast egentligen är det ju tvärtom. Bromsklossar är vad som behövs. Personer med erfarenhet och förmåga att stanna till och reflektera lite innan nästa steg in tas. Ofta är det just den äldre medarbetaren som har den förmågan och som därför borde betraktas som en tillgång snarare än ett hinder. Man vet ju dessutom att i de mest effektiva och lönsamma arbetsgrupperna blandas kön, ålder och kulturer. , den kloke, säger att bakom de flesta konflikter hittar man motsättningen mellan kort och lång sikt. Och däri har han helt rätt. A N D E R S G Ä R D E R U D Född 1949 i , . Har bland annat arbetat som socialsekretera- re och, , som svetsare men är författare på heltid. Betecknad som arbetarförfattare, glesbygdsförfattare, kvinnoförfattare och med böckerna Ytspänning (1999) och Om hjärtat ännu slår, utsedd till bästa svenska kriminalroman 2000. En ny deckare, Se dem inte i ögonen, kommer . Jag hoppas att den dag ska komma när alla ser fram emot åldrandet med samma förtjusning som jag själv just nu gör. När jag var ung var folk i den åldern last- gamla och färdiga för bårhuset. Så var det också med min mor, som dog . Hon grämde ihjäl sig, fattig och olycklig. Jag var och trodde aldrig att jag själv skulle bli äldre än hon. Livet var en dyster sak, det gällde att härda ut. har jag överlevt min mor med och jag känner mig yngre och vitalare . Vad är det som händer? Att åldras verkar vara som att vandra i bergen, man tror man nått den sista toppen men väl där breder bara ett vackert land- skap, med nya toppar, ut sig. Det finns inget slut ty döden kan man inte tänka. Om man är frisk och mår bra vill säga. JAG ÄR EN PRIVILEGIERAD PERSON som gjort en klassresa. Sämst hade jag det i tonåren, spillrorna av min ursprungsfamilj utgjor- de ingen trygghet och jag fick klara mig bäst jag kunde. Jag räd- dade mig genom att fly från till den stora staden där ingen kände mig. Anonymiteten blev till en befri- else. kunde jag skaffa mig ett nytt liv. Jag bär den privilegierades alla kännetecken i åldrandet. Jag har inga förslitningsskador, utan är frisk och rörlig. Mitt arbete är min viktigaste intellektuella och själsliga stimulans. Jag har bra ekonomi. Jag lever i en frisk familj och vi tycker om varand- ra. Det är så präktigt och gott och bra på alla sätt att jag börjar undra när straffet ska komma. A I N O T R O S E L L För det finns folk för vilka livet tar motsatt väg. I fyrtioårsål- dern börjar kroppen säga ifrån och sedan kommer den kroniska värken. Arbetet har inneburit tunga lyft eller statisk belastning. Läkarna har sagt Motionera, Gymnastisera, Styrketräna, men har man en låg självbild så förstår man inte att man är värd någon särskild omsorg. De dagliga påfrestningar man tvingas utsätta sig för talar också ett annat språk, att man inte ska ha det bättre än så här. Klass, kön, dålig arbetsmiljö och identitet hör samman. Arbe- tarens åldrande börjar när hjärnan inte längre tas i anspråk, det vill säga väldigt . På många arbetsplatser behandlas folk fortfarande som barn och därför kan det hända att de ibland även beter sig som sådana. HAR DU ETT ENFORMIGT JOBB så har du också av någon anledning ofta en enformig fritid. Du orkar inte engagera dig. Du är trött. Människan vill vara behövd, vill känna sig uppskattad, vill känna att hon fyller en funktion. När hjärnan inte får arbeta och även alla tecken i övrigt – lön, arbetsmiljö, inflytande – visar att du inte är värd särskilt mycket så urholkas självkänslan. Du finner dig till rätta där nere vid skoskaften och tror du dig inte om att klara någonting alls. Men du sköter i alla fall ditt arbete och suger åt dig de smulor av erkännanden du kan få, om inte annat så när du får guldklockan som bevis på din för- måga att stå ut. År ut och år in står du vid din maskin. När så pensionsdagen kommer breder inget lockande land- skap ut sig framför dig. I stället öppnar sig en avgrund – vad ska du syssla ? A I N O T R O S E L L I synnerhet männen kan längta tillbaka, också till en död maskin. De känner sig tryggare med maskinerna än med sina egna fruar, om de fortfarande har några. Kvinnorna har lättare att njuta av vilan, kanske har de lyft patienter och har själva ont i axlar och knän, de sätter sig med ett handarbete och låter teven stå på. Sedan reser de sig och vispar till något gott till sin gubbe, en sockerkaka. Medan han bara sitter – utan att veta vad han ska göra. I allmänhet lägger han sig sedan ner och dör i brist på vettigare alternativ och så står hon där plötsligt ensam med allt det nybakta. Hur ska vi få slut på denna gubbdöd? Ja, inte bara klass utan även kön är betydelsefullt i åldrandet. Vilka kommer när det är författarafton? Kvinnorna så klart, de som är femtio plus. Gubbarna sitter hemma framför teven, redan halvdöda. Deras fruar genomgår en andra blomning nu när barnen är utflugna och frihetens timma slår. De är nyfikna och frågvisa och glittrande vackra som kvällstunga pioner men deras gubbar verkar inte lägga märke till detta. I all synnerhet som de inte ens är där. Fotboll är väl också kultur, säger de och nickar åter till där borta framför teveapparaterna. DET ÄR ETT VÄLKÄNT FAKTUM att klassamhället följer oss ända in i döden och även bortom dess gräns, det räcker att gå runt på en kyrkogård för att konstatera detta. Åldrandet är de privilegi- erades efterfest medan socialgrupp tre och där bortom vid det laget lider av diverse krämpor av såväl fysisk som psykisk natur varefter de dör , i varje fall om man jämför. I ett globalt perspektiv är vi nämligen alla överklass. A I N O T R O S E L L vi nu bor i detta underbara land borde också en underbar ålder- dom komma alla till del. Jag hoppas att den dag ska komma när alla ser fram emot åldrandet med samma förtjusning som jag själv just nu gör. Änt- ligen känner jag mig trygg inuti, ja, jag är säker, att göra bort mig skrämmer mig inte oavsett situation. Jag är också en erfaren människa, jag vågar dra slutsatser och jag tror mig om att se komplexa mönster. har fantasin börjat blomma på allvar, som författa- re blir det lättare och lättare för mig att få igång den inre leken. Jag tycker mig också ha blivit mer vidsynt med stigande ålder, jag är inte så rigid utan mer öppen och mer nyfiken än jag någonsin var som ung. Jag har därtill blivit mer ödmjuk, numera känner jag den tunna hinnan var jag går. När som helst kan allt vara över. Jag förundrar mig. Det är så lite mänskligheten förstår och en av gåtorna är hur det kan komma sig att vi föds ovetande och sedan lagrar på oss alltmer erfarenheter och kunskaper tills vi slutligen dör, spränglärda som professorer. Var har denna jättelika professur sitt säte egentligen? Jag tror inte på . Men jag tror på hjärnans och uppfattningsförmå- gans begränsningar. Det finns mer. Men om det får vi ingenting veta så länge vi lever. Och troligtvis inte därefter heller. JAG SKA SKRIVA OCH VERKA än om jag får leva och ha hälsan men den dag jag passerar sextiofemårsstrecket kommer ändå att innebära ett kvalitativt kliv i en efterlängtad riktning. Efter den dagen hoppas jag att jag enbart ska skriva av lust och A I N O T R O S E L L att jag fullständigt ska få strunta i om det så bara är en handfull som är intresserade av vad jag då har på hjärtat. Ja, när pensio- nen kommer – om den inte är uppäten då? – ska jag unna mig att skriva både långsamt och smalt. Jag ser dessa avlägsna skriv- projekt som exotiska resmål och jag längtar redan dit. Livets mest magnifika efterrätt är ändå att få se hur det går för barnen, och barnbarnen om man får några. Som äldsta genera- tion ser jag fram emot att få utgöra ett stöd, att vara den som står längst ut på piren och tar emot. Få vara den som skyddar mot det skrämmande mörkret – utgöra en mot evighe- tens ofattbara köld. Ty döden skrämmer mig inte. Fast jag vill gärna leva klart för- stås – mycket vill ha mer. NEJ, DÖDEN kommer aldrig lägligt. Inte vill jag känna att nu har jag levat färdigt. Jag vill njuta var sekund tills hovmästarn helt enkelt släcker ljuset och står där och skramlar med nycklar- na. Då får man väl resa sig och inse att festen faktiskt är över. Men att man gärna hade fortsatt ett tag till om så hade varit. Så ska ålderdomen vara – som en gigantisk efterfest och den ska inte vara för några få utan för alla. Mat och vin och dans och musik, sång och skratt och fullmogen romantik. Och dåligt samvete ska man inte ens kunna stava till. Så vill jag att det ska vara att bli gammal i . A I N O T R O S E L L Född 1933 i , . Var anställd av , dels inom äldreomsorgen, dels som städerska på daghem. Sektionsordförande i , är nu aktiv i . Ledamot i det kom- munala pensionärsrådet i . dog mormor därhemma i kammaren. Året därpå blev morfar sjuk och Mor fick sköta honom som ett barn under . Allt detta för att det var skamligt att hamna på . Något sjukhem fanns ju inte heller. TA VARA PÅ DE ÄLDRES KOMPETENS Mitt första arbete var i en . Månadslönen var , varav drogs i skatt. är jag och har slutat arbeta. Jag föddes i , ett samhälle i södra där jag fortfarande bor. Min skolgång var sjuårig folkskola. Jag ville helst ha fortsatt att studera. Drömmen var att få läsa till små- skolelärarinna, som det hette då. Men eftersom den ekonomis- ka situationen hemma var svag, så måste jag börja jobba och tjäna lite pengar. Far arbetade i skogen och på ett sågverk på som- maren. Tunga arbeten, som resulterade i att han blev sjuk vid ålder. Han fick då i sjuker- sättning eftersom han var med i den frivilliga sjukkassan. erhöll han sjukpension. Mor hjälpte till med eko- nomin genom att sy och ibland hjälpa till på någon bondgård. NÄR JAG VAR TRETTON ÅR flyttade vi hem till mormor och mor- far. Mormor låg till sängs, så Mor skulle sköta om henne. Både mormor och morfar var , vilket var en hög ålder . Vi blev en familj på sju personer den vintern. Vi bodde i ett stort kök och en liten kammare. I kammaren låg mormor som var sjuk och morfar sov där också. Jag och mina två yngre brö- der och Mor och Far, alla sov vi i köket. S I V J O N S S O N dog mormor där hemma i kammaren. Året därpå blev morfar sjuk och Mor fick sköta honom som ett barn under . Allt detta för att det var skamligt att hamna på . Något sjukhem fanns ju inte heller. Jag växte upp och fick två barn. När de var små arbetade jag och , för då kunde maken se efter dem. Det fanns ingen barnomsorg här i då. Arbetade också som hemsamarit. Det var Röda korset som startade den verksamheten . Jag gick även en utbildning i Röda korsets regi. arbetade jag på ortens ålderdomshem och fick då vårdbiträdesutbildning bekostad av arbetsgivaren, arbetade där . Fick arbete som städerska på ett daghem. Jag jobbade där och blev då facklig företrädare för i . Jag hade det uppdraget till min pension. När jag var mellan femtiofem och började en viss arbetströtthet ge sig till känna. prata- de jag om friår (som är aktuellt) för oss som jobbat länge och närmade oss pensionsåldern. Jag kände att jag vill göra något annat, studera, resa eller bara vila för att orka till pension. Men det var inget man fick gehör för då. Då inriktade jag mig i stället på att ta delpension vid , men den reformen försvann innan jag fyllde sextio. Det var en besvikelse! Jag tycker att det hade varit en bra möj- lighet för oss äldre att få trappa ner till halvtid och orka fram till sextiofem. I stället såg jag hur många blev utslitna och förtids- pensionerade. S I V J O N S S O N Delpension hade inneburit att jag kunnat få behålla kontak- ten med arbetet och arbetskamraterna och börja fylla fritiden med något meningsfullt som jag kunde få glädje av när pensionsåldern infann sig. GENOM ATT JAG arbetade både fackligt och inom äldrevård och barnomsorg fick jag en god inblick i hur människor hade det. Jag tog del av många funderingar från medlemmar som skulle gå i pension. Jag märkte då att många var oroliga för hur det skul- le bli att mista kontakten med arbetslivet. Alltför många tappar fotfästet när de från den ena dagen till den andra går från arbets- gemenskap till pensionärstillvaron. Månaderna efter jag fyllt sextio fick jag hjärtinfarkt med en hel del komplikationer . Jag fick halv sjukpen- sion fram till sextiotre då jag slutade och tog ut tjänstepension. Det blev inte som jag tänkt mig när jag kom tillbaka till arbe- tet efter sjukskrivningen. Jag trodde att jag med mina kunskaper och erfarenheter skulle vara till hjälp för de yngre som skul- le träda in. Men i stället kändes det som jag bara var i vägen. Jag tror att det är så på de flesta arbetsplatser, att de äldres kunskaper och erfarenhet inte tas tillvara av de yngre. De har större teoretiska kunskaper, men de saknar livserfarenheten. Äldre och yngre borde ha så mycket att ge varandra, men tyvärr fungerar det inte så. Inte heller blev det riktigt som jag tänkt mig när jag väl gick i pension. Äntligen skulle jag ha tid att vara tillsammans med min sambo som hade varit pensionär . Jag skulle också få tid S I V J O N S S O N över till mitt barnbarn – men framför allt tid för mig själv. Tänk att få bestämma vad man själv vill göra! Jag skulle gå på studie- cirklar och läsa engelska och mycket annat sådant. Men första månaderna levde jag kvar i att jag skulle iväg till jobbet och skötte alla hemsysslor i den takt jag gjort när jag job- bade. Och fick min sambo en hjärninfarkt med en lindrig afasi som följd. Ytterligare sålde vi vårt hus och flyttade till en lägenhet. Arbetet med trädgården och huset blev för tungt för oss båda. Ändå upplever jag att jag lever ett bra liv. Vi har skaffat en liten hund och måste jag gå ut på promenad , oav- sett vilket väder det är. Jag är med i en sångkör och leder en cir- kel för äldre där vi läser om vad som hänt i gamla kommun långt tillbaka. Emellanåt hjälper jag min dotter och umgås med mina två barnbarn. Av Svenska kommunalpensionärernas för- bund har jag blivit vald som ombud i kommunens pensionärs- råd. HUR SKA VI klara av att ta hand om de äldre när vi blir fler och fler och lever ? Jag tror att både offentliga och privata arbetsgivare måste anlita och ta till vara de äldres kompetens. Till exempel som stödpersoner när problem uppkommer. Om gamla får känna sig delaktiga och behövda håller de sig friska längre. Själv vill jag få möjlighet att delta i olika aktiviteter och även få vara med i samhällsdebatten. Yrket att vårda äldre måste göras mer attraktivt för den yngre generationen. Unga och äldre måste få en bättre gemenskap och förståelse för varandra. Varför inte börja redan i S I V J O N S S O N med att ta in någon äldre som kan berätta hur samhället har varit och hur man upplever det att bli äldre. Jag vill inte att framtiden för både äldre och unga ska vara lika dålig som den var . Och vad jag absolut inte vill är att mina barn och barnbarn skall uppleva mig som en belastning om jag skulle bli handikappad på något sätt. Då vill jag att samhället jag lever i ska kunna hjäl- pa mig att leva ett bra liv. Jag vill även då få ses som den mor och mormor jag är . S I V J O N S S O N Född 1943 i . Universitetsstudier i , professor i etno- logi i . Har bland annat forskat kring klass och kulturmönster och den nationella identitetens förvandlingar. Leder en dansk- svensk forskargrupp som undersöker roll för integrationen mellan och . Två sena böcker är On Holiday. A History of Vacationing och Kulturanalyser (tillsammans med ). Inte bryr jag mig om att man blir äldre brukade jag frejdigt säga tills min hustru påpekade att jag jämt gick runt och gissade åldern på folk. Ålderstrappan hette en väggbild som var populär i svenska hem. Här såg man förvandlingen från nyfödd till åldring i jämna trappsteg med femtioårsdagen som krönet på livet, sedan bar det utför med jämna kliv. Men varken då eller nu har verkligheten varit så välordnad. Hur hänger ålder och åldrande ihop? Jag fick en handfast lek- tion i detta oklara samband, då jag en höst var kallad till repöv- ning. När det var dags att hämta ut utrustningen ställdes hela kompaniet upp i en lång ringlande kö i exakt åldersordning, högsta personnumret först, lägsta sist. Under den sega väntan hade jag god tid att se mig omkring på mina generationskamra- ter – ett utsnitt av det svenska samhället. Det var ganska chock- erande. Där stod 40-åringar av vilka en del såg ut som utslitna gubbar, andra som vältränade 30-åringar. Där fanns golvläggaren vars ansikte redan blivit svampigt av lösningsmedel, en hopsjunken lärare, här blandades tjocka och smala, böjda och raka kroppar. Några saknades sedan förra övningen, ett par hade supit ihjäl sig, andra fått frisedel på grund av sjukdom och förtidspension. Det var en provocerande bild av hur en och samma generation kan åldras i så olika takt. Inte minst blev jag påmind om hur klass, livsvillkor och åldrande hänger samman. Jag kan inte låta bli att fundera över hur kön skulle se ut, nu när vi alla är på väg mot de sextio. På nyårsnatten när festen sakta glidit över i eftertänksamhet O R V A R L Ö F G R E N sade någon i sällskapet: Tänker ni nånsin på att vi håller på att bli gamla. Inte upplevde jag någon trettioårs- eller fyrtioårskris, men det där med att fylla femtio och snart sextio ... Det känns inte bra. Det blev mycket tyst i soffgruppen. Visst tänkte vi andra på detta. om nätterna ligger vi vakna och funderar om ålder- domen och det liv som ligger framför oss. Efter femtio börjar många räkna åren – vad är det egentligen jag måste hinna med fram till pensionen. Livet börjar få karaktären av något utmätt, inte bara en svindlande tillgång . VEM VILL BLI GAMMAL? lista är knappast uppmuntrande: ålderstigen, bedagad, kommen, moss- belupen, gubbig, utlevad, förlegad, antik, insnöad ... Jag tillhör den fyrtiotalistgeneration som tidigt bestämde sig för att aldrig bli gammal. Det finns många sorters fyrtiotalister, men gemensamt har vi haft en trumf på hand: vi är flest. Många av oss började söka jobb , då ekonomin gick på högvarv och den offentliga sektorn expanderade. Jag och mina genera- tionskamrater strömmade in i det offentliga och blev socialarbe- tare, dagispersonal, tjänstemän och lärare. På där jag arbetar blev vi särskilt många. Resultatet är att ungefär en tredjedel av universitetsfolket går i pension under det komman- de decenniet i en skådad massutvandring. Men vi skulle ju inte bli gamla. Vi skulle besvärja åldrandet, hålla stilen, om än alltmer tunnhåriga, överviktiga och stelben- ta. Aldrig skulle vi bli tanter eller farbröder, det öde som drab- O R V A R L Ö F G R E N bat tidigare generationer. För andra kan detta bli lite komiskt: är du så gammal att du kallar dig tjej, som tjugoåringarna bru- kar säga. Men det är svårt att besvärja åldrandet. För äldre har vi onek- ligen blivit. Jag ser mig omkring bland mina jämnåriga och upp- täcker att vi letar efter läsglasögonen, klagar över tryck över bröstet, kollar blodtrycket och rynkorna, drar in magen framför spegeln. Senast i förrgår kände vi oss fortfarande osårbara, aldrig skulle vi bli en belastning för vårdapparaten. Själv har jag varit ett praktexempel på detta åldersförnekande. Inte bryr jag mig om att man blir äldre, brukade jag frejdigt säga tills min hustru påpekade att jag jämt gick runt och gissa- de åldern på folk. Han där borta måste åtminstone vara en del år äldre än jag ... Tar livet slut vid sextiofem eller börjar det då? Det beror på vem du frågar. Budskapen i dagens samhälle är minst sagt motsägel- sefulla. har idén med pensionssparande skapat en nästan absurd fokusering på den avlägsna tidpunkt då folk skulle gå i pension. Här installerades en ny oro: hur ska det bli för mig? I en nordbohuslänsk kommun deklarerade man stolt att där hade man till och med fått tjugoåringarna att börja pensions- spara. I reklamkampanjer slet trettioåringar upp kuvert och satte sig gråtande på sängen sedan de räknat pensions- poängen. Ungdomar trädde fram i annonser och berättade om allt roligt de skulle hitta på efter sextiofem. O R V A R L Ö F G R E N något att uthärda i väntan på belöningen. Åldrandet blev en hägrande frihet: då skulle ingen kunna bestämma över ens tid. Pensionen kunde inte komma snabbt nog och ligger den enligt statistiken närmare sextio än sextiofem. Men det är riskabelt att drömma om allt självförverkligande som ska ske vid pensioneringen, då folk äntligen ska köpa mot- orcykel, gå på målarskola, resa jorden runt, skriva poesi, flytta till . Vänta bara är en magisk formel som inte all- tid fungerar ... livet pågår oavbrutet . Det har ofta och länge talats om att det borde finnas mer flex- ibla övergångar mellan heltidsjobb och pension. Vi vet att de få som får lov att leva ett liv, där övergången till pensionen inte innebär någon abrupt förändring, trivs ganska bra. De bara fort- sätter att fixa och dona oavsett om de är sextio eller sjuttio. Min bekant brandmannen går snart i pension vid sextio, men vet att då ska han ta upp sitt gamla målerijobb på allvar igen. Grannarna på sommarön kan inte tänka sig att leva utan fiske- båten fast de närmar sig åttio. På finns samma glidande övergång. Vid sextio- fem blir jag inte pensionär utan emeritus, som det så vackert heter. Många talar förväntansfullt om pensionsdagen – då kan man verkligen börja forska och skriva böcker med full kraft, utan att störas av administration och annat otyg. Det där med emeritustiteln är ingen dum idé. Den kunde gott föras vidare i andra arbetsmiljöer, men det strandar ofta på det oflexibla sätt som vårt arbetsliv ännu organiseras. Konjunktu- rerna växlar blixtsnabbt, ena året är det fruktansvärt handikapp att vara femtio plus och värdelös på arbetsmarknaden, O R V A R L Ö F G R E N talas det bara om hur man ska få sextiofemåringarna fortsätta att jobba för att rädda . ETT SÄTT ATT PROBLEMATISERA denna utveckling är att se på människor och miljöer där flexibilitet och inflytande skapar arbetslust även bland de äldre och fundera över det faktum att många inte slutar jobba vid sextio eller sextiofem, de byter bara jobb, antingen de väljer att kalla det hobby eller extraknäck. I åldrandet rör vi oss mellan ängslan och förväntan, mellan föreställningar om både en ökad och minskad frihet. Som äldre behöver man inte längre vara så ängsligt välanpassad, kanske man kan våga börja göra det som passar en ... men tänk om det blir den bräckliga kroppen som tar kontrollen över ens liv efter det att stämpeluret kopplats ur? Det är denna vacklande förvän- tan som gör vägen in i ålderdomen så oförutsägbar och den väl- ordnade ålderstrappan till en drömbild. Det är med ålderdomen som med tonåren, den kan bli vår värsta eller bästa tid. O R V A R L Ö F G R E N Född 1929 i , . Arbetade på Asea i som han utbildade sig till ingenjör och jobbade i yrkeslivet på SKF Mekan i . Var fackligt verksam i SIF och TCO och politiskt aktiv i SAP. Är nu pensionerad och ordförande för i och förtroendevald revisor i kommun. Det är viktigt att hålla igång, då mår man bättre. Det är också bra om man har något intressant att se fram emot. Det kan vara en liten händelse som man väntar på med spänning, ett möte med en människa som man inte har sett på .