sou · GQB31d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Vad som bör övervägas i detta sammanhang är om arbetsgivaren skall ges rätt till kompensation avseende både lagstadgad och avtals- baserad sjuklön och om denna rätt skall vara inskränkt till att gälla vad som utgetts eller också omfatta tid där- efter. Till grund för beräkningen läggs den lön som normalt skulle ha utgått om arbetstagaren hade varit i arbete, t.ex. prestationslön och inplanerad övertid. En arbetstagare som drabbas av sjukdom eller olycksfall kan också ha rätt till ersättning från olika av arbetsgivaren finansierade försäkringsanordningar. Vi anser inte att det finns skäl att överväga någon rätt för arbetsgivaren att kräva ersättning för sådana kostnader, exempelvis premie för AGS-försäkringen. Vad gäller det ekonomiska värdet för den enskilda arbetsgivaren av en rätt till kompensation för utgiven sjuklön så kan det konstateras att utbetalningarna från den försäkring mot sjuklönekostnader som försäkringskassorna förmedlar till mindre arbetsgivare avser mycket små belopp.21 I sammanhanget måste dock beaktas att försäkringen inte ersätter efter karensdagen i varje sjuklöneperiod och att många av de anslutna företagen inte utnyttjar försäkringen alls; i praktiken är det endast högriskföretag som utnyttjar försäkringen. Uppgifterna tyder dock på att kostnaderna för sjuklön för de mindre företagen skulle vara förhållandevis små. måste hållas i minnet att en enskild skadehändelse, t.ex. ett rån, som leder till att en person blir sjukskriven med all säkerhet medför kostnader för dennes arbetsgivare som motsvarar betydligt mer än de som var det genomsnittliga belopp som utbetalades från försäkringen . 21 Se avsnitt 7.1.1. Regressrätt eller annan rätt till kompensation för arbetsgivare Om den förlängda sjuklöneperiod som föreslås av utredningen för ökad hälsa i arbetslivet införs medför det natur- ligtvis ökade kostnadsrisker för arbetsgivarna, vilket ytterligare kan motivera en rätt till kompensation.22 bör erinras om att de flesta sjukfall beror på andra förhållanden än att det finns en skadevållare. Ett annat skäl för att ge arbetsgivaren en rätt till kompensation skulle kunna vara att överflyttningen av betalningsansvaret till den skadeståndsskyldige medför att antalet skadefall minskar, dvs. risken för att stå ansvaret för sjuklönen skulle ha en avhållande eller preventiv effekt på presumtiva skadevållare. Detta förutsätter att det finns ett samband mellan risken att bli skadeståndsskyldig och beteendet. Kommittén har i avsnitt 6 funnit att det finns en preventiv effekt som är knuten till det förhållandet att en ansvarig person pekas ut men att alla antaganden måste bli ganska osäkra. Vid produktskador kan man i och för sig tänka sig en preventiv effekt om en och samma tillverkare av en produkt eller vara orsakar en mängd sjukfall. En utökning av skadeståndsansvaret genom en rätt till kompensation för sjuklönen skulle emellertid i övervägande antalet fall få ytterst marginella effekter från preventionssynpunkt. Det är därför sannolikt att antalet skador inte skulle minska nämnvärt om arbetsgivaren fick rätt till kompensation för sjuklön. Preventionseffekten är alltså inget avgörande argument för att införa en sådan rätt. Som argument för att arbetsgivaren skall ha rätt till kompensation för sjuklön kan också anföras rättviseskäl; det kan anses orättvist att arbetsgivaren skall ersätta en förlust som orsakats av någon annan. Detta kan bli ännu mer påtagligt om sjuklöneperioden skulle förlängas. När skadan vållats genom uppsåtligt brott kan det till och med upplevas som direkt stötande att arbetsgivaren skall bära kostnaden för sjuklönen utan rätt till återkrav mot skadevållaren. Detta skäl för att införa rätt till kompensation för sjuklön har tidigare 22 Se avsnitt 7.5. Regressrätt eller annan rätt till kompensation för arbetsgivare avfärdats med att det skulle medföra en återgång till en äldre uppfattning att skadeståndsskyldighet är en rättvis reaktion på skuld och att detta i sig utgör en tillräcklig grund för skadeståndsansvar.23 Från andra håll har gjorts gällande att det finns tecken på en förändrad syn på preventionstanken, t.ex. i förslaget till ny försäkringsavtalslag, Ds 1993:39. Förslaget har tolkats som ett tecken på en renässans för tanken att ersättningsreglerna också skall ha en preventiv funktion av främst moralbildande karaktär och att frågan då är om vi inte kan gå ytterligare ett steg tillbaka, nämligen till skuldtanken.24 Vi vill dock inte se saken på detta sätt. Den avgörande frågan blir i stället vem som skall stå för den uppkomna kostnaden, skadevållaren eller den arbetsgivare som inte haft någon del i den skadeorsakande händelsen. Särskilt på en liten arbetsplats kan det också vara ägnat att skapa olust och missämja om arbetsgivaren drabbas av en betydande kostnad därför att en anställd har råkat ut för en trafikolycka eller skadats vid ett brottsligt angrepp. Inte minst för den anställde själv kan detta framstå som otillfredsställande. Ett skäl mot en rätt till kompensation för sjuklön är att transak- tionskostnaderna för att utöva rätten mot enskilda skadevållare kan bli högre än de belopp som kraven gäller. Det är vidare antagligt att de belopp som skulle överföras till den enskilde arbetsgivaren genom en sådan rätt blir förhållandevis små. Rättens värde för den arbetsgivare som betalat sjuklön skulle därmed bli begränsat från ekonomisk synpunkt. Särskilt gäller detta i de fall rätten inte kan göras gällande mot ett försäkringssystem eller mot någon som har ansvarsförsäkring och det därför är ovisst om den ansvarige har betalningsförmåga. 1994/95:229 s. 19. 24Se Bladini, Preventionstanken i den skadeståndsrättsliga utvecklingen, till , 1996 s. 61 f. Regressrätt eller annan rätt till kompensation för arbetsgivare Administrationen av arbetsgivarens ersättningskrav Det uppkommer ett praktiskt problem i de fall arbetsgivaren inte känner till orsaken till sjukskrivningen. När det är aktuellt med en utbetalning från en försäkring är det troligt att det förekommer vissa kontakter mellan skaderegleraren och arbetsgivaren för att bestämma samordningsförmånernas storlek och det är möjligt att arbetsgivaren härigenom får underlag till ett eventuellt krav. Hanteringen av sådana uppgifter medför emellertid också särskilda problem när det gäller den enskilda personens integritet. Enligt 8 § sjuklönelagen är arbetsgivaren skyldig att utge sjuklön fr.o.m. den sjunde dagen efter sjukanmälan endast om arbetstagaren företer läkarintyg. Intyget behöver dock inte innehålla närmare uppgift om vilken sjukdom arbetstagaren lider av. Motsvarande reglering finns i 9 § avseende den skriftliga försäkran om sjukdom som arbetstagaren skall lämna till arbetsgivaren. Av förarbetena framgår att departementschefen inte ansåg att man i lag borde upp- ställa ett krav på att läkarintyget eller försäkran skulle innehålla närmare uppgift om sjukdomen. Om arbetsmarknadens parter ansåg att en sådan regel skulle vara av värde borde emellertid möjlighet finnas att genom kollektivavtal åstadkomma detta.25 Enligt 2 § andra stycket kan sålunda avvikelse göras med stöd av kollektivavtal på förbundsnivå eller motsvarande. På detta sätt gavs alltså arbetsgivaren möjlighet att begära att ett intyg eller en försäkran som arbetstagaren inger skall innehålla närmare uppgift om sjukdomen. Enligt förekommer det enbart ett fåtal avtal som föreskriver att läkarintyg och försäkran skall innehålla uppgift om sjukdomsorsak. I och för sig är det inte något som hindrar att ett i angiven ordning träffat kollektivavtal också föreskriver skyldighet att lämna sådana uppgifter om skadan som behövs för att arbetsgivaren skall kunna utnyttja sin regressrätt. Enligt 18 § samma lag gäller tystnadsplikt för den som i arbetsgi- vares personaladministrativa verksamhet handhar frågor som gäller rätten till sjuklön för de anställda. Tystnadsplikten omfattar uppgifter om den anställdes hälsotillstånd eller personliga förhållanden i övrigt som lämnas genom intyg från läkare eller tandläkare eller genom sådan försäkran som en anställd lämnar angående sin sjukfrånvaro. Bestämmelsen gäller endast i enskild verksamhet. Föreskrifter om sekretess i det allmännas verksamhet finns i sekretesslagen, t.ex. i 7 kap. 11 § tredje och fjärde styckena. 25 Se prop. 1990/91:181 s. 45 f. Regressrätt eller annan rätt till kompensation för arbetsgivare Som framgår av tidigare avsnitt har kommittén stannat för att behålla de väsentliga dragen i det nuvarande ersättningssystemet och inte låta det allmänna få möjligheter att regressa. Det kan då förefalla inkonsekvent om sjuklönen särbehandlas. Argument har framförts att sjuklönen kan jämställas med socialförsäkringsförmånerna och att det skulle kunna ses som ett främmande inslag i systemet att i detta fall införa en återkravsrätt.26 Sjuklönen ingår emellertid inte i den allmänna försäkringen. Att arbetsgivaren är förhindrad att framställa regresskrav följer av 5 kap. 3 § SkL, medan förbudet för det allmänna att regressa även följer av ett uttryckligt förbud i lagen om allmän försäkring. De skäl som åberopas till stöd för detta förbud bör inte tillerkännas giltighet för en begränsning av arbetsgivarens rätt till återkrav utan frågan är närmast om det finns skäl att frångå huvudregeln att regress är tillåten. För arbetsgivaren handlar det om en kostnad i verksamheten som kopplas till en direkt skadehändelse orsakad av en utomstående men som arbetsgivaren måste stå för. Sådana förluster kan vara särskilt kännbara för småföretagare, framförallt när de inte försäkrat sig mot kostnaden enligt 17 § sjuklönelagen och alltså definitivt får svara för lönebeloppet. Som nämnts ovan underlåter också många arbetsgivare att teckna försäkringen då den anses för dyr. Ett skäl för att införa en rätt till kompensation är att det framstår som orättvist att arbetsgivaren slutligen skall svara för en förlust som orsakats av en ersättningsskyldig skadevållare. När skadan vållats genom uppsåtligt brott måste detta, som tidigare framhållits, synas särskilt stötande. Men inte heller annars, t.ex. när den skadelidande i princip har rätt till trafikskade- eller patientskadeersättning, är avsaknaden av rätt till kompensation särskilt tilltalande. Även om betydelsen av en sådan rätt är begränsad från ekonomisk synpunkt finner vi att dessa argument är tillräckligt starka för att motivera att arbetsgivare ges möjlighet till kompensation. Detta innebär vidare att vi får en reglering som liknar den som gäller i de övriga nordiska länderna Även om avsaknaden av en rätt till kompensation kan upplevas som särskilt stötande i vissa situationer bör möjligheten till återkrav finnas i alla lägen där det finns en ersättningsskyldig eftersom ett enhetligt system är att föredra. Om möjligheten skall utnyttjas får sedan avgöras från fall till fall i den praktiska tillämpningen. I detta sammanhang bör noteras att en rätt till kompensation vid uppsåtliga brott troligen får en 26 Ds 1994:73 s. 15. Regressrätt eller annan rätt till kompensation för arbetsgivare begränsad ekonomisk betydelse för arbetsgivaren. Vad gäller uppsåtliga gärningar täcker nämligen ansvarsförsäkringen som regel endast handlande av barn och av psykiskt sjuka. Hos vissa försäkringsbolag täcker dock ansvarsförsäkringen även skada som anställd i tjänsten orsakat med uppsåt. Om ersättning för sjuklön utgått från en av arbetsgivaren hos tecknad försäkring kan i försäkringsvillkoren föreskrivas att arbetsgivarens rätt till återkrav övertas av kassan. Eftersom försäkringen har kan framställa krav fr.o.m. fjärde dagen i sjuklöneperioden. Arbetsgivarens rätt till återkrav bör omfatta vad som utgetts i lagstadgad och avtalsbaserad sjuklön . Det bör inte komma i fråga att behandla lagstadgad och annan sjuklön olika. Att utsträcka rätten till att avse annan tid än sjuklöneperioden kan medföra diverse komplikationer och är därför inte lämpligt. Vidare framstår det som rimligt att rätten till kompensation även skall omfatta de arbetsgivaravgifter som är hänförliga till utbetald sjuklön. Med en regressrätt kan emellertid arbetsgivaren inte kompenseras för sådana kostnader. Det förefaller onödigt komplicerat att laborera med en regressrätt för sjuklönen och en självständig skadeståndsrätt för arbetsgivaravgifterna. Det är därför lämpligare att arbetsgivaren genom en särskild bestämmelse i skadeståndslagen ges en självständig rätt att framställa skadeståndsanspråk för allt som kan återkrävas. Genom en sådan lösning undviker man också att det uppkommer två regelsystem för samordningen, ett bruttosystem för utgiven sjuklön och ett nettosystem för övriga fall. Arbetsgivaren kan naturligtvis få andra kostnader genom arbets- tagarens skada än att han tvingas utge sjuklön, t.ex. om han måste inställa sin egen verksamhet när han saknar hjälp av kvalificerad anställd eller om han måste anställa en vikarie. Det får emellertid anses ligga utanför vårt uppdrag att behandla frågor om rätt till ersättning för tredjemansskador av sådan art. En komplikation ligger i att arbetsgivaren inte alltid har kännedom om orsaken till sjukskrivningen, vilket är en förutsättning för att rätten till kompensation skall kunna utnyttjas. Vi anser emellertid att det av hänsyn till den enskildes personliga integritet inte bör komma i fråga att genom lagstiftning ålägga den skadade själv att ge arbetsgivaren upplysningar i saken. Man får här lita till att sådana upplysningar lämnas på frivillig väg. Som ovan nämnts finns dessutom, enligt 2 § andra stycket sjuklönelagen, möjlighet för arbetsmarknadens parter att Regressrätt eller annan rätt till kompensation för arbetsgivare genom kollektivavtal införa bestämmelser om att läkarintyg m.m. skall innehålla närmare uppgift om sjukdomen. Vad gäller den lagtekniska lösningen bör arbetsgivarens rätt till kompensation för sjuklön och arbetsgivaravgifter regleras i en särskild bestämmelse i 5 kap. SkL. Av denna bör framgå att det är fråga om en ersättning på grund av personskada.27 Detta innebär att den som är skadeståndsskyldig för personskada också blir skyldig att betala ersättning till den skadades arbetsgivare. Med denna konstruktion blir bl.a. reglerna om trafikskadeersättning och patientskadeersättning, vilka hänvisar till 5 kap. SkL, automatiskt tillämpliga.28 Placeringen av bestämmelsen i 5 kap. SkL är vidare naturlig då regeln från den skadeståndsskyldiges synpunkt utgör ett extra tillägg till hans förpliktelser såvitt avser skadeståndets bestämmande. Genom att arbetsgivaren tillerkänns en självständig rätt till ersättning blir han att betrakta som skadelidande och får därmed ställning som målsägande vid rättegång mot skadevållaren. kan ges rätt att rikta ersättningskrav mot skadevållaren för vad som utbetalats från en försäkring mot sjuk- lönekostnader. En föreskrift om kassans rätt till återkrav bör tas in bland villkoren förordning om försäkring mot kostnader för sjuklön enligt 17 § lagen om sjuklön. Vidare behöver reglerna om jämkning på grund av medvållande i 6 kap. 1 § SkL och 12 § trafikskadelagen kompletteras så att det står klart att ersättningen till arbetsgivaren kan jämkas om den anställde uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. I patientskadelagen krävs ingen ändring eftersom det i 8 § i den lagen hänvisas till bl.a. 6 kap. 1 § SkL. Någon särskild reglering av medvållande torde inte heller krävas i produktansvarslagen, då skadeståndet vid produktskador kan jämkas efter vad som är skäligt, om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan.29 Kommittén har tidigare kommit fram till att brottsskadeersättning inte skall kunna utgå till arbetsgivaren.30 Eftersom 5 § brottsskade- lagen hänvisar till 5 kap. 1-5 §§ SkL krävs en ändring så att den nya bestämmelsen inte omfattas av hänvisningen. 27Jfr regleringen i 5 kap. 2 § SkL. 28Jfr 9 § trafikskadelagen och 8 § patientskadelagen. 2910 § produktansvarslagen. 30Se avsnitt 4.4.6. Regressrätt eller annan rätt till kompensation för arbetsgivare Patientskadeersättningen begränsas genom en självrisk. Skall ar- betsgivaren kunna få patientskadeersättning behöver klargöras hur självrisken skall avräknas. Eftersom arbetsgivarens förlust kommer att utgöra en ersättningsgill tredjemansskada förefaller det följdriktigt och mest logiskt att självrisken inte går ut över arbetsgivaren som utomstående part. Patientskadelagen bör alltså ändras så att detta klart framgår. Självrisk kan även förekomma i trafikförsäkringens villkor.31 Någon ändring krävs inte i denna bestämmelse då det redan nu av lagtexten framgår att självrisken kan krävas åter av försäkringstagaren. Enligt 15 kap. 27 § sjölagen får krav på ersättning för personskada endast framställas av passageraren eller dennes rättsinnehavare. Även denna bestämmelse måste ändras så att arbetsgivare ges möjlighet att framställa krav på ersättning för utgiven sjuklön. Av allmänna grundsatser följer att de nya bestämmelserna blir tillämpliga i fråga om ersättning som utgår med anledning av skadefall som inträffat efter lagstiftningens ikraftträdande. övergångsbestämmelse behövs inte. 31 21 § trafikskadelagen. 8Samordning av ersättnings- förmåner Ett syfte med personskaderegler var att skadeståndet skulle så nära som möjligt motsvara den faktiska förlust som uppkommit. Skadeståndet borde samordnas med andra förmåner till följd av skadan så att såväl över- som underkompensation undveks.1 Denna utgångspunkt skall gälla även fortsättningsvis men enligt direktiven skall vi pröva om bestämmelserna i 5 kap. 3 § SkL om avräkning bör ändras och en fråga i sammanhanget är om nettometoden bör behållas eller om avräkning i stället bör ske enligt bruttometoden. En annan fråga gäller avgränsningen av de förmåner som skall avräknas enligt nuvarande ordning. Vidare tar 5 kap. 3 § SkL enbart sikte på skadeståndsposterna inkomstförlust och förlust av underhåll. Kommittén skall enligt di- rektiven överväga om det finns skäl att föreskriva avräkning även när det gäller ersättning för kostnader och ideell skada. En ytterligare fråga gäller hur utländska anställnings- och försäk- ringsförmåner beaktas vid avräkningen och om någon lagändring behövs i den delen. Före tillkomsten av 5 kap. 3 § SkL fanns inga enhetliga regler om förhållandet mellan skadestånd och andra förmåner som utgår vid personskada. I vissa fall följde det av regler utanför skadeståndsrätten att samordning skulle ske, t.ex. avräknades förmåner från socialförsäkringen, såväl ersättning för kostnader som för inkomst- förlust, när skadeståndet bestämdes. Även förmåner på grund av anställningsavtal som sjuklön och pension som utgavs direkt av arbetsgivaren räknades av eftersom arbetsgivaren hade rätt att kräva detta åter av skadevållaren. Andra ersättningar avräknades också i den 1 Se prop. 1975:12 s. 125. mån det förelåg regressrätt. Förmåner ur personförsäkring för anställd liksom förmåner ur egen personförsäkring avräknades inte i den mån dessa var summaförsäkringar.2 I förarbetena till 5 kap. 3 § SkL angav departementschefen att dåvarande samordningsregler medförde att den skadelidande ofta blev överkompenserad. Därmed togs inte samhällets resurser till vara på ett rationellt sätt. Målet var även att minska skadeståndsrättens betydelse i fråga om personskada. Det framhölls att rätten till skadestånd ofta berodde på tillfälliga omständigheter. Skadestånd borde i ökad utsträckning samordnas med andra förmåner som en skadelidande kunde ha rätt till. Därmed skulle sådana förmåner som den skadelidande får oberoende av om han kan få skadestånd öka i betydelse.3 Som metod för samordning av ersättning för inkomstförlust och förlust av underhåll valdes nettometoden. Denna metod innebär att skadeståndet bestäms till ett belopp som motsvarar skillnaden mellan den totala skadan och de förmåner som skall avräknas. Metoden ansågs underlätta skaderegleringen väsentligt då den innebär att parterna redan från början med säkerhet kan beräkna skadeståndets storlek. Följden av nettoavräkning är nämligen att regressrätt inte finns för förmånerna och att en förändring av dessa inte påverkar skadeståndet. Det påpekades bl.a. att nackdelen med nettometoden är att det kan vara svårt att beräkna utvecklingen av samordningsförmånerna men att en omprövning av skadeståndet för inkomstförlust respektive förlust av underhåll kan ske vid väsentligt ändrade förhållanden.4 De förmåner som avräknas är dels socialförsäk- ringsförmåner som t.ex. sjukpenning, förtidspension och arbetsska- delivränta, dels anställningsförmåner som t.ex. sjuklön och ersätt- ningar ur försäkringar som arbetsgivaren har bekostat.5 Förmåner som är resultatet av den skadelidandes sparande omfattas inte av bestämmelserna i 5 kap. 3 § SkL. I förarbetena framhölls att man skulle närma sig ett system med skälighetsprövning av skadeståndet med hänsyn till den skadelidandes ekonomiska förhållanden, om samordningen skulle omfatta även försäkringsformer 2Se SOU 1973:51 s. 205 ff. och a. prop. 3Se a. prop. 4Se a. prop. s. 128 f. kan omprövning även ske av övriga ersätt- ningsposter, se 5 kap. 5 § SkL. 5Se avsnitt 3.6.2. som innefattar ett sparande. En sådan samordning ansågs föra för långt.6 Vid avräkningen skall inte ske en sammanblandning av olika er- sättningsposter. En eventuell överkompensation för ideell skada - om en sådan skulle kunna konstateras – skall sålunda inte avräknas från skadestånd för inkomstförlust. Om ersättning utgår från en arbetsgivarfinansierad sjuk- eller olycksfallsförsäkring skall denna avräknas från skadeståndet enbart om den utgår som periodisk er- sättning. Engångsbelopp ur sådana försäkringar anses nämligen ersätta såväl ekonomisk som ideell skada. Förfarandet skulle kompliceras avsevärt och bli i viss mån godtyckligt om avräkning skulle göras för den del av ett sådant engångsbelopp som motsvarar ekonomisk skada. Av samma skäl skall avräkning inte ske för förmåner i form av kapitalbelopp från livförsäkring även om försäkringen inte innefattar sparande.7 När det gäller den skadelidandes privata sjuk- eller olycksfalls- försäkringar anförde departementschefen under förarbetena till skadeståndslagen att det ofta skulle vara stötande om skadevållaren kunde dra fördel av den skadelidandes förtänksamhet. ansåg han att avräkning kunde vara befogad i många fall för att undvika överkompensation och föreslog därför en bestämmelse om att avräkning skulle ske i den utsträckning det var skäligt med hänsyn till ersättningens art och storlek.8 Förslaget mötte dock motstånd i lagutskottet som menade att det torde vara nästan ogörligt att göra en skälighetsgradering av överkompensationens storlek och att en allvarligare skada sällan uppvägs av den ekonomiska ersättningen. Vidare framhöll utskottet att dessa frivilliga försäkringar karakteriseras av att de är avsedda att tillgodose den försäkrades speciella situation och hans behov av trygghet. En avräkning efter skälighet för egna försäkringar skulle inte heller vara helt förenlig med det för den skadelidande gynnsamma synsätt som annars gjorde sig gällande i de föreslagna reglerna.9 Resultatet blev att den föreslagna bestämmelsen om avräkning efter skälighet för egna sjuk- eller olycksfallsförsäkringar inte godtogs av . Ersättning ur sådana försäkringar skall därför samordnas med skadeståndet endast i de fall där det är möjligt för försäkringsgivaren LU 1975:16 s. 31 f. Jfr även a. prop. 7Jfr bl.a. SOU 1973:51 s. 208 f. och prop. 1994/95:229 s. 8. 1975:12 s. 126 f. LU 1975:16 s. 32 f. att framställa regresskrav för ersättningen, något som i praktiken är ovanligt.10 I förarbetena betonades att det var angeläget att undvika över- kompensation även vid ersättning för kostnader och ideell skada. Departementschefen ansåg dock att det saknades tillräckligt underlag för att ta ställning till hur en mera långtgående samordning skulle utföras.11