sou · GQB3122d5 · 2003-01-01 00:00:00 — Argumenten för en sådan använd- ning var att gasen var det enda eller ett av få hjälpmedel som stod till buds för att flytta eller skingra en folksamling och att skade- risken för den enskilde var relativt låg. Tårgasanvändningen fick emellertid på samtliga orter endast begränsad avsedd effekt. I stället ledde den till en rad negativa verkningar. En sådan, som såväl poliser som demonstranter på de olika orterna berättat om, var att den retade upp förhållandevis lugna folksamlingar vilket ledde till allvarliga ordningsstörningar och att våldsanvändningen eskalerade. En annan verkan var att folksamlingar bara skingrades tillfälligt för att sedan återkomma med förnyad kraft på en närbelägen plats. Många poliser har också Kommitténs slutsatser och förslag omvittnat problemet med vindförhållandena. För att tårgas skall få avsedd effekt måste vindriktningen vara den rätta. I annat fall kan polisen själv eller tredje man drabbas. Detta inträffade under aktuella polisinsatser. I fick exempelvis en utomhus belägen matmarknad stänga efter det att maten hade för- störts av tårgas. Enligt uppgift var dessutom en stor del av demon- stranterna på de olika orterna utrustade med gasmask eller liknande skydd. Det medförde att tårgasanvändningen inte fick annan effekt än att polisen också blev tvungen att arbeta iförd gasmask, vilket gjorde arbetet både tyngre och svårare. Det finns således en rad argument som talar emot att tårgas används i samband med insatser mot ordningsstörande folksam- lingar. Ett ytterligare skäl är att tårgas syftar till att skingra folk, vilket påtagligt försämrar polisens möjligheter att ingripa mot och lagföra dem som begår brott. Mot bakgrund av erfarenheterna från händelseförloppen i , , och anser vi inte att det är lämpligt eller effektivt att använda tårgas som ett reguljärt hjälpmedel vid insatser mot ordningsstörande folksamlingar. har föreslagit att tårgas skall kunna användas mot ordningsstörande folksamlingar i nödsituationer. En sådan användning förekommer i . Huruvida polisen i nödsituationer bör använda sig av tårgas vid insatser mot ordnings- störande folksamlingar får ankomma på polisen att bestämma efter det att en nationell modell utarbetats. Rådande ordning och pågående utvecklingsarbete Vattenkanoner används inte i svensk polisverksamhet även om det varken i lag eller förordning finns något som hindrar en sådan användning. har beslutat att en polis- myndighet endast får använda sådana särskilda hjälpmedel vid våldsanvändning som godkänts av (Rikspolis- styrelsens föreskrifter och allmänna råd om polisens särskilda hjälp- medel vid våldsanvändning RPSFS 2002:3, FAP 933-1). Vatten- kanoner utgör inte något godkänt hjälpmedel. Frågan om vattenkanoner bör användas som ett hjälpmedel vid polisinsatser mot ordningsstörande folksamlingar har också över- vägts inom taktikprojektet (se avsnitt 7.2.3). Kommitténs slutsatser och förslag inställningen till vattenkanoner tveksam. Det har angetts att inte har något behov av vattenkanoner och att detta hjälpmedel inte passar in i den taktik som har förespråkats på området. Som nämnts är rapporten nu föremål för beredning inom . Frågan om vattenkanoner skall användas under polisinsatser mot ordningsstörande folksamlingar i har aktualiserats efter i . Som nämnts finns det inte heller i detta avseende några lagliga hinder mot en sådan användning. Inget nordiskt land använder vattenkanoner. Av länderna i övriga har vi inhämtat information om förhållan- dena i , , , , , och . Vattenkanoner används inte i Stor- men däremot i alla de andra länderna. Vattenkanoner användes i , och (se kapitel 4). Argumenten för att använda vattenkanoner var desamma som för tårgasanvändning, dvs. vattenkanoner är ett av få hjälpmedel som står till buds för att flytta eller skingra en ordningsstörande folk- samling och medför bara relativt låg skaderisk för den enskilde. Användandet av vattenkanoner fick, enligt de uppgifter som vi tagit del av, inte lika negativa bieffekter som tårgasen. I både och fick vattenkanonerna stor betydelse för att skydda avspärra- de områden från inträngningsförsök. När det däremot gällde att skingra ordningsstörande demon- stranter på gatorna var vattenkanonerna inte särskilt effektiva. Många har berättat att vattenbesprutningen endast ledde till att demonstranterna förflyttade sig till ett annat kvarter för att fort- sätta sin ordningsstörande verksamhet. Beträffande de mobila vattenkanonerna har synpunkter framförts om att dessa stora och tunga fordon är svåra att manövrera i stadsmiljö där framkomlig- heten normalt är begränsad. Förflyttning av sådana fordon under de närmast kaotiska förhållanden som ofta råder i dessa situationer innebär risk för att poliser, demonstranter och andra kommer till skada. Erfarenheterna från händelserna i , och talar enligt vår uppfattning inte för att svensk polis bör använda sig av mobila vattenkanoner, dvs. fordon utrustade med vattenkanoner, vid insatser mot ordningsstörande folksamlingar. Kommitténs slutsatser och förslag nackdelar som nämnts vill vi även framhålla att en sådan användning riskerar att trappa upp våld och skadegörelse. Ett annat tungt vägande skäl mot en dylik användning är det som vi också pekat på då vi diskuterat tårgasanvändning, nämligen att ingripande mot personer som begår brott därigenom förhindras eller försvåras. Vi anser således att mobila vattenkanoner inte heller bör användas som ett reguljärt polisiärt hjälpmedel vid insatser mot ordningsstörande folksamlingar. Däremot visar erfarenheterna att fasta vattenkanoner, dvs. vattenkanoner i fasta positioner, kan vara ett betydelsefullt hjälp- medel för att förhindra att demonstranter och andra tränger igenom polisens avspärrningar t.ex. runt en möteslokal. Vatten- kanoner som endast används i syfte att försvara en avspärrad plats torde inte heller vara förenade med de nackdelar som vi redovisat. I stället torde det innebära att polisresurser frigörs, vilket är särskilt viktigt i där vi har relativt få poliser. Som exempel kan nämnas att det under i avdelades cirka 550 poliser för den yttre bevakningen av (se avsnitt 6.2.6.7 under rubriken till ). Om fasta vattenkanoner placerats ut vid avspärrningarna runt hade sannolikt ett antal av dessa förhållandevis välutbildade poliser i stället kunnat hjälpa till med ordningshållning i centrala staden. Vattenkanoner i fasta positioner vid möteslokaler och andra avspärrade områden kan bidra till att bättre klarar ordningen vid stora evenemang. Såväl hästar som hundar används i polisinsatser. Denna verksamhet regleras delvis i föreskrifter (bl.a. RPSFS 2000:4, FAP 214-1 föreskrifter och allmänna råd om Polisens hundverksamhet). I våra direktiv nämns under rubriken m.m. sär- skilt att hundar och hästar används i polisverksamheten. Vi berör endast kort denna användning. Kommitténs slutsatser och förslag Vi har inhämtat information om fem länders – , , , och – användning av hundar och hästar. Samtliga länder utom använder både hästar och hundar under insatser mot ordningsstörande folk- samlingar. Den danska polisen använder endast hundar, dock i begränsad omfattning. Som redogjorts för i kapitel 6 användes såväl hundar som hästar under polisinsatserna vid i . Vi ser inte någon anledning att föreslå några ändrade regler vad gäller polisens användning av hundar och hästar vid insatser mot ordningsstörande folksamlingar. Rådande ordning och pågående utvecklingsarbete Den svenska polisen har inga skyddade fordon som kan an- vändas vid allvarliga ordningsstörningar. I taktikprojektets huvudrapport har framhållits att svensk polis har ett stort behov av både lätt säkrade fordon och säkrade fordon. Med lätt säkrade fordon avses mindre bussar som kan förses med gallerskydd för fönster, strålkastare och blåljus. Polisen har redan sådana men gallerskydd saknas och bör enligt rapporten köpas in. Med säkrade fordon avses skalskyddade mindre bussar som ger större skydd än lätt säkrade fordon och exempelvis kan stå emot brandbomber. Behovet av skyddade fordon som kan användas vid insatser mot ordningsstörande folksamlingar har aktualiserats efter EU-topp- mötet i . Utomlands används skyddade fordon i stor utsträckning. Säkrade och lätt säkrade bussar nyttjas bl.a. i , , , , , och . Företrädare för den danska polisen har framhållit att skyddade fordon har flera fördelar. Det är lättare och säkrare att ingripa mot enskilda personer som stör ordningen i en folksamling. Fordonen kan hålla sig i bakgrunden för att snabbt kunna göra en insats och sedan återigen dra sig tillbaka. Detta upplevs av demonstranter och andra i en folksamling som mindre provocerande än ett stort antal Kommitténs slutsatser och förslag Det är dessutom betydligt säkrare för de enskilda poliserna att ha skyddade fordon när de skall förflytta sig. Vi finner mot denna bakgrund att ett antal starka skäl talar för att den svenska polisen bör få tillgång till säkrade fordon i enlighet med vad som rekommenderats av taktikprojektet i det påbörjade arbetet med en nationell modell. Polisen förfogar över fyra olika radiosystem. De två huvud- systemen är det landsomfattande S 70 M och storstadssystemet S 80, som används i , och . Båda dessa är konstruerade specifikt för polisen. Systemen är gamla, S 70 M är och S 80 är . System S 70 M beräknas kunna var i drift . System S 80 däremot till- verkas inte längre och det finns inte heller några reservdelar eller ny utrustning. Dessutom bedrivs system S 80:s radiotrafik på samma frekvensområde som s.k. Tetra-radiotrafik (Terrestrial trunked radio) inom bedrivs på. Med anledning härav initierade åtgärder för att hålla frekvensbandet fritt för sistnämnda typ av radiotrafik. Polisen vägrade emellertid att lämna frekvensbandet och frågan avgjordes genom en dom i Kammarrätten i . Domen innebär att polisen måste lämna sina frekvenser för system S 80 . Ett utbyte av frekvenser medför mycket stora investeringar, något som polisen bedömt inte vara ekonomiskt försvarbart med hänsyn till de brister systemet är behäftat med. Framtagandet av ett nytt radiokommunikationssystem aktualiserades frågan om ett gemen- samt radiokommunikationsnät för samhällsviktiga verksamheter. Regeringen tillsatte en utredning med uppgift att bl.a. klargöra förutsättningarna för och konsekvenserna av ett gemen- samt radiosystem för polisen, den kommunala räddningstjänsten och hälso- och sjukvården m.fl. Utredningen redovisade sitt upp- drag i betänkandet Ett tryggare – Ett gemensamt system för mobil kommunikation (SOU 1998:143). Kommitténs slutsatser och förslag Utredningen föreslog bl.a. att regeringen omgående skulle tillsätta en upphandlingsorganisation så att ett gemensamt digitalt radio- kommunikationssystem baserat på Tetrastandard skulle kunna komma till stånd. gav regeringen i uppdrag att genomföra en upphandling av ett gemensamt och landstäckande radiokommunikationssystem för skydd och säkerhet och att dess- förinnan utreda ett antal frågor i anslutning härtill. Rikspolis- styrelsen deltog i Statskontorets uppdrag. åter- kallade regeringen uppdrag eftersom bedömningen gjordes att det saknades förutsättningar att finansiera ett fullt ut- byggt och landsomfattande radiokommunikationssystem. beslutade att inleda ett projekt för att anskaffa ett nytt, nationellt, digitalt radiosystem för polisen. I projektdirektiv daterade uppges att den nationella uppbyggnaden delats in i tre etapper och att den första etappen utgörs av län där problemen är mest akuta. Projektet avser upphandling, migration och driftsättning av systemet under etapp ett under förutsättning att fattar beslut om att fullfölja en påbörjad upphandling. Målet för etapp ett upp- ges vara operativ driftsättning . Ambitionen uppges även vara att systemet skall kunna utgöra ett myndighets- gemensamt radiokommunikationssystem för skydd och säkerhet. bemyndigade regeringen statsrådet att tillsätta en förhandlare för uppdrag i frågan om ett natio- nellt radiokommunikationssystem baserat på Tetrastandard eller annat likvärdigt system. Förhandlarens uppgift var att föra en dialog med tänkbara användare av ett nationellt radiokommunika- tionssystem och att redogöra för dessas intresse för systemet. Där- utöver skulle förhandlaren presentera tänkbara modeller för finansiering. Förhandlaren redovisade sitt uppdrag i en rapport daterad . I rapporten föreslogs bl.a. att regeringen skulle uppdra åt att förbereda en upphandling i för ett rikstäckande, allmänt basnät och att regeringen skulle uppdra åt en kommitté att överta polisens ansvar för basnätet. Vidare föreslog förhandlaren att regeringen skulle besluta antingen om direkt- finansiering via budgeten eller lånefinansiering av basnätet. I detta sammanhang påtalades att polisen redan för måste få den första etappen direktfinansierad eller få en utökad låneram och bemyndigande för denna. Enligt förhandlaren uppskattade polisen investeringskostnaden för ett kommunikationsnät i till cirka Kommitténs slutsatser och förslag , exklusive polisspecifika investeringar. För , och uppskattades investeringen till , exklusive polisspecifika investeringar. Om täck- ningsgraden skulle utvidgas till att avse även , inland och kunde kostnaderna enligt förhandlaren beräknas till ytterligare . Eftersom polisens behov på något sätt måste tillgodoses med statliga medel i storstadsområdena ansåg förhandlaren det vara både rationellt och klokt att satsa på den större täckningsgraden. Investeringskost- naden för ett rikstäckande, nationellt basnät uppskattades totalt till . tillsatte regeringen en särskild utredare med uppgift dels att presentera ett underlag till regeringsbeslut om att genomföra en upphandling av ett avtal för ett gemensamt radio- kommunikationsnät för skydd och säkerhet, dels att efter beslut av regeringen genomföra en sådan upphandling (dir. 2002:78). Upp- draget skall utföras stegvis och den första redovisningen skall ske /03. För den operativa polisverksamheten utgör radiokommunikation en förutsättning för ledning av verksamheten och säkerhet för personalen. Vi har i avsnitt 6.3.3.5 under rubriken the City på redogjort för de stora och allvarliga störningar som polisens radiokommunikationssystem drabbades av under insatsen vid . Systemet var under långa perioder i princip helt utslaget och insatschefen kunde inte via radio nå de cirka 700 poliser som befann sig i närområdet. I stället fick mobiltelefoner användas där så var möjligt och i annat fall skickades mellan polisenheterna. Om radiosambandet fungerat hade enligt flera poliser, däribland kommenderingschefen och insatschefen, mycket av det våld som förekom och som kulmi- nerade med att flera skott avlossades sannolikt kunnat undvikas. Även vid andra tillfällen under i drabbades radiokommunikationssystemet av kraftiga störningar. Störningarna orsakades framför allt av utomstående personer som sände falska larmanrop, bekräftade påhittade uppdrag, spelade musik m.m. men handhavandefel inom polisen förekom emellertid också. Kommitténs slutsatser och förslag Nuvarande huvudsystem är gamla. Ett av dem tillverkas inte längre och det går inte heller att få tag i reservdelar eller annan utrustning till det. Systemen är inte kompatibla, de handhas inte på samma sätt, de är inte krypterade och de är relativt lätta att störa ut. Dessa brister är allvarliga och kan leda till att polisens radio- samband helt slutar fungera vilket kan få ödesdigra konsekvenser. Som framgått har inte mindre än fem olika initiativ tagits för att modernisera polisens radiosystem . Ingenting har dock hänt. Vi anser därför det vara nödvändigt att svensk polis får ett nytt modernt radiosystem, gärna i samverkan med andra myndigheter och aktörer. Det är en förutsättning för att bl.a. skall kunna åta sig att arrangera evenemang som i . 7.4Polisens dialog med politiska organisationer och andra opinionsgrupper inför stora evenemang Syftet med den praktiska dialogen kan t.ex. vara att diskutera och finna gemensamma lösningar mellan polis, myndigheter och demonstrationsansvariga om det som berör formen för opinions- yttringarna så att dessa kan ske utan våldsamheter. Det bör även leda till att demonstrationer och andra manifestationer kan genom- föras på ett bättre sätt. Inför och under Göteborgsmötet förde som beskrivits i avsnitt 6.2.6.7 under , 6.3.1.3, 6.3.3.3 och 6.3.4.3 polisen en dialog med de organisationer och opinionsgrupper som arrangerade eller deltog i demonstra- tioner och andra manifestationer. Vi har i uppgift att överväga förutsättningarna för hur en sådan dialog skall kunna utvecklas och förstärkas. I samband med att tillstånd till demonstrationer, andra manifesta- tioner eller opinionsmöten på offentliga platser söks tar polisen i många fall kontakt med anordnaren av sammankomsten för att diskutera de närmare villkoren för denna. Diskussionerna kan röra mötesplatsen, demonstrationsvägen, tider för sammankomsten, ordningshållningen m.m. Någon dialog i den mening och omfatt- ning som skedde inför demonstrationerna och opinionsmötena i Kommitténs slutsatser och förslag har dock inte förekommit i i sådana sammanhang tidigare men förekommer i andra länder. Däremot har polisen i syfte att bättre kunna förebygga och bekämpa oroligheter vid större idrottsevenemang, framför allt i fotbollssammanhang, en fortlöpande dialog med idrottsföreningarna och supporterklubbarna. Vi är övertygade om att polisens dialog med politiska organisa- tioner och andra opinionsgrupper är av stor betydelse för att förhindra allvarliga ordningsstörningar i samband med demonstra- tioner och andra opinionsyttringar. Genom en dialog kan polisen och arrangörer diskutera och finna gemensamma lösningar på olika praktiska frågor kring arrangemanget. Nästan alla vi talat med både här i och utomlands – poliser, demonstranter och andra – har i grunden varit positiva till dialogen som ett sätt att söka förhindra våldsamheter och ordningsstörningar. Efter händelserna i ökade – trots dialogen – förtroendeklyftan mellan en del grupper och polisen. Kommittén anser att det är avgörande att försöka brygga över denna förtroendeklyfta och finna former för en fungerande dialog. Vi har uppmärksammats på en del svårigheter rörande förutsätt- ningarna för en dialog mellan demonstrationsarrangörer och polisen. De är inte jämbördiga parter i en förhandlingssituation. Polisen företräder en myndighet med de maktbefogenheter det innebär. Det är polisen som sätter gränserna för vad som skall tillåtas. Därtill kommer att polisen ofta har information om planerade åtgärder som den inte delar med sig av. Dessa svårigheter måste båda parter ha klart för sig när mandatet läggs fast. Utifrån de förutsättningar som kontaktgruppen och nätverken hade måste dialogen som fördes i betraktas som en mycket god början. Eftersom varje evenemang med sina olika aktörer är unikt tror vi dock inte att det går att använda samma dialogmodell eller metod vid alla tillfällen. Det finns emellertid vissa grundläggande principer som bör följas. Erfarenheterna från visar att det är viktigt att dialogen påbörjas före evenemanget. Det tar tid att bryta ned ömsesidig misstänksamhet, vilket kräver en god förmåga till kommunikation hos alla parter. De som från polisens sida sätts att föra dialogen bör ha en ordentlig utbildning samt vara lämpade för och väl förtrogna med uppgiften. Kommitténs slutsatser och förslag Polisen bör arbeta aktivt för att dialogen som metod skall bli en självklar del i organisationen. Det är också värdefullt att polisen fördjupar sin förståelse av samhället utanför den egna organisa- tionen. Parternas mandat och dialogens syfte måste tydligt klar- göras. Det är vidare viktigt att gjorda överenskommelser är klara och entydiga så att missförstånd och misstroende undviks liksom att parterna följer dessa överenskommelser. Det är kommitténs mening att en väl genomförd dialog kan leda till färre oroligheter vid demonstrationer och andra opinionsyttringar. Vår uppfattning är att polisen skall utveckla dialogen som metod. Det internationella polissamarbetet har ökat kraftigt i omfattning. Samverkansformerna har blivit fler och mängden information som utväxlas har också ökat avsevärt. Vi har i avsnitten 3.4.3 och 3.4.4 redovisat internatio- nella samarbete genom medverkan i , Europol och Schengen. Därutöver samarbetar den svenska polisen regionalt med bl.a. staterna i och övriga nordiska länder. beslutade regeringscheferna för staterna i Östersjö- området att tillsätta en särskild aktionsgrupp för att stärka kampen mot grov organiserad brottslighet i regionen (Östersjösamarbetet). Medlemmar är , Europeiska kommissionen, , , , , , , , , och . En representant för EU-ordförandeskapet deltar också i arbetet. Inom ramen för samarbetet har bildats en operativ kommitté som har huvudansvaret för att utveckla den operativa verksam- heten. Kommittén består av företrädare för varje medlemsland, relevanta brottsutredande och gränsbevakande myndigheter samt , och . Olika expertgrupper på områden som rör stulna bilar, illegal invandring, narkotika, penningtvätt, smuggling av vissa varor samt handel med kvinnor rapporterar till kommittén, utbyter information och planerar gemensamma aktioner. Polis- och tullsamarbete för bekämpande av narkotikakrimina- litet i (PTN) bildades efter ett beslut av de nordiska justitieministrarna. Det övergripande ansvaret för PTN- Kommitténs slutsatser och förslag gruppens arbete har respektive länders justitieministerier. PTN var i första hand inriktat mot bekämpning av narkotikabrottslighet, men har tillbaka förändrats till att samarbeta mot all slags gränsöverskridande brottslighet. Inom ramen för PTN-samarbetet har de nordiska länderna poliser och tullanställda placerade som sambandsmän i ett antal län- der. Sambandmännen, som ansvarar för samtliga nordiska länder, har till uppgift att inhämta och förmedla information om narko- tikabrottslighet och även annan brottslighet som direkt eller indirekt påverkar de nordiska länderna. Rikskriminal- polisen ansvarar administrativt och operativt för sambandsmanna- verksamheten. har även internationell samverkan på en rad andra olika områden, bl.a. kommersiell flygsäkerhet och fotbolls- huliganism. Samarbete förekommer också med de amerikanska FBI och (). Finanspolisen, som är en enhet inom , medverkar i internatio- nella projekt mot bl.a. penningtvätt. Även Säkerhetspolisen har ett omfattande internationellt sam- arbete som i de flesta fall växt fram utan formella avtal. Det internationella polissamarbetet har stor betydelse i arbetet med att förhindra brottslighet i samband med demonstrationer. Sam- arbetet har utvecklats och kan förväntas öka markant i omfattning, inte minst vartefter samarbetsformerna ut- vecklas inom främst Schengen och Europol. Vår uppgift är att överväga om det finns behov av ändringar i regelverk, rutiner och annat beträffande det internationella polis- samarbetet. Under vår kartläggning av händelserna i har vi talat med flera poliser inom den öppna polisen och Säkerhetspolisen, som haft befattningar där internationellt polissamarbete varit aktuellt. Det har inte framkommit annat än att det internationella polissamarbetet inför toppmötet i fungerade väl. De till- frågade har vidare understrukit att den främsta förutsättningen för en fördjupning av samarbete över gränserna är ett samarbete byggt på personliga internationella kontakter. Givetvis bör formerna för det internationella samarbetet prövas och utvärderas så att man uppnår bästa möjliga effekt för polis- Kommitténs slutsatser och förslag En sådan prövning torde emellertid ske löpande inom de enheter på som arbetar med dessa frågor. Vi anser således att det i detta sammanhang inte finns någon anledning att föreslå några ändringar i de regelverk, rutiner och annat som berör det internationella polissamarbetet. deltar operativt i Schengen- samarbetet tillsammans med alla EU-länder utom och . Även och , som ju inte är EU-medlemmar, deltar med stöd av ett särskilt samarbetsavtal.