sou · GQB33d2 · 2003-01-01 00:00:00 — – i förekommande fall – målsäganden underställer domstolen en viss gärning till straffrättsligt bedömande.15 Domstolen är i första instans inte bunden av ett eventuellt yrkande i påföljdsdelen. Den centrala utgångspunkten för t.ex. frågor om ramarna för brottmålsprocessen16 och brottmålsdomens rättskraft17 är i stället den åtalade gärningen sådan den framgår av gärningsbeskrivningen.18 Gärningsbeskrivningen, som skall framgå av stämningsansökan, kan i viss utsträckning senare under processens gång justeras eller utvidgas enligt bestämmelserna i 45 kap. 5 § RB. Av 30 kap. 3 § RB framgår att en dom i brottmål inte får avse någon annan gärning än den för vilken en ansvarstalan i behörig ordning har förts. Innebörden av bestämmelsen är att domstolen alltid måste hålla sig inom gärningsbeskrivningen, både vad gäller gärningsrekvisit och ansvarsrekvisit (tidigare objektiva och subjektiva rekvisit). Man får inte döma över andra gärningsmoment än de som åklagaren (eller målsä- ganden) åberopat till stöd för sitt ansvarsyrkande. Den korresponderande regeln om talan återfinns i 20 kap. 1 § RB. Där anges endast att en fråga om ansvar (ansvarstalan) inte får prövas av domstolen, om inte åtal har väckts. Någon definition av begreppet åtal finns varken i själva RB eller i motiven till denna. Begreppets innebörd förutsätts med andra ord vara känt. Åtal innebär enligt ett initiativ till ett straffprocessuellt förfarande varigenom en prövning görs huruvida straff eller någon annan påföljd skall dömas ut.19 Detta initiativ sker genom ett påstående att en person genom att begå en viss konkret gärning gjort sig skyldig till ett brottsligt förfarande och därför skall dömas till ansvar. Som har nämnts innebär emellertid ansvarsyrkandet inte någon begäran om att domstolen skall meddela ett visst domslut (t.ex. döma NN för rån till fängelse). En begäran om att en viss påföljd skall dömas ut är därför inte bindande för rätten i underinstansen20. 15Se t.ex. , Processuella grundbegrepp, s. 120, , Rättegången i brottmål s. 20 f. och , Yrkandet i straffprocessen, TSA 1962 s. 225-234 16Se särskilt bestämmelserna i 30 kap. 3 § och 45 kap. 5 § RB 17Se 30 kap. 9 § RB. Det bör observeras att gärningsbegreppet är vidare enligt 5 § och 30 kap. 9 §, den s.k. res judicata eller rättskraftscirkeln, än vad som är fallet i bestämmelsen i 30 kap. 3 §, som gäller vad domen får behandla , Den åtalade gärningen - några tankar om utformningen av gärningsbeskrivningar utredande - en vänbok till (DUS 1996:1) s. 213-262 19Se SOU 1926:32 s.4 20I överrättsprocessen är domstolen bunden av parternas ändringsyrkanden vilka kan avse även påföljdsfrågan säga att ansvarsyrkandet vad gäller påföljdsfrågan är abstrakt. Det formella yrkandet innebär endast en begäran att någon påföljd eller annan reaktion skall följa på den påstådda brottsliga gärningen, men det är domstolens sak att utifrån sedvanliga bestämmelser om påföljdsbestämningen välja den straffrättsliga reaktionen, låt vara att parterna vanligen argumenterar också i den delen. Domstolen har i brottmål en officialprövning och en initiativrätt som är särskilt betonad med avseende på påföljdsbestämningen. Detta är möjligen en kvarvarande rest från den inkvisitoriska processordning som gällde före RB:s tillkomst. En möjlighet till fastställelsedom i brottmål bör införas Kravet på tillräknelighet för straffrättsligt ansvar innebär i princip att åtalet skall ogillas om detta krav inte är uppfyllt. föreslår vi att den tilltalade – med beaktande av samhälls- skyddsaspekten – även i en sådan situation skall kunna dömas till en samhällsskyddsåtgärd, om han har begått en gärning som har riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa och det med hänsyn till hans psykiska tillstånd föreligger en påtaglig fara för nya sådana gärningar av allvarligt slag. Som framgått bör den tilltalade också kunna åläggas skadestånds- skyldighet i anledning av gärningen samt kunna få egendom eller utbyte som har samband med denna förklarad förverkad. Gärningen kan också leda till att den tilltalade utvisas ur landet eller blir föremål för någon annan särskild rättsverkan. Också i dessa sistnämnda fall är en grundförutsättning att den tilltalade kan konstateras ha begått den åtalade gärningen. Av rättssäkerhetsskäl bör dessutom den tilltalade själv ha möjlighet att få gärningsmannaskapet prövat av domstol i en dom, även om det till följd av otillräknelighet inte följer någon reaktion på själva gär- ningen. Vad som anförts leder oss till slutsatsen att begåendet av den åtalade gärningen, i det följande kallat gärningsspörsmålet, bör kunna prövas även i otillräknelighetsfallen. Den nuvarande ordningen ger emellertid inte utrymme för någon fastställelsetalan av det slag som i så fall skulle krävas. Tvärtom anses det inom den rättsvetenskapliga doktrinen att en ansvarstalan som går ut på att endast fastställa vem som begått den åtalade gärningen skall avvisas i brist på lagstöd.21 Enda undantaget är den bevistalan som i vissa fall med stöd av lag får föras när någon begått brott.22 Denna något kompromisslösa inställning inom den rättsvetenskapli- ga doktrinen kan tyckas märklig mot bakgrund av att det efter rätte- gångsbalkens tillkomst och fram till ikraftträdan- de på sedvanerättslig grund, men utan klart lagstöd, fanns en form av fastställelsedom gällande psykiskt störda lagöverträdare, nämligen avseende dem som blev föremål för straffriförklaring enligt 5 kap. 5 § SL.23 Dessutom innebär ju en ansvarstalan enligt vad som sagts inget annat än att domstolen underställs en påstådd brottslig gärning till straffrättsligt bedömande. Mot bakgrund av inställningen inom doktrinen och de numera star- kare kraven på lagstöd bör dock de föreslagna möjligheterna till fastställelsedom i brottmål regleras i lag. Detta bör enligt vår mening ske genom kompletteringar i 20 kap. 1 § och 30 kap. 3 § RB. Med gärningsspörsmålet avser vi t.ex. frågor om vilken gärning som den tilltalade har begått, tid och plats för gärningen, de yttre omstän- digheterna kring gärningen, effekterna av gärningen och gärningens straffbarhet. Men även omständigheter som utesluter rättsstridighet som nödvärn och samtycke bör omfattas. Det rör sig således om samtliga gärningsrekvisit som ingår i en otillåten eller rättsstridig gärning24. Detta motsvarar vad som förr kallades brottets objektiva sida. Det korresponderar också till de nuvarande förutsättningarna enligt 2 § första stycket LRPU för att kunna besluta om en rättspsykiat- risk undersökning när den tilltalade förnekar gärningen.25 I viss mån bör emellertid också gärningens rubricering och tillämpligt lagrum innefattas i gärningsspörsmålet. Ansvars- eller skuldrekvisiten bör däremot i princip inte omfattas av gärningsspörsmålet. Bristande tillräknelighet innebär ju att ansvarsrek- visiten för gärningen inte är uppfyllda. I den mån frågan om uppsåt eller oaktsamhet påverkar gärningens rubricering, bör dock även dessa rekvisit kunna innefattas i prövningen. Dessa får då prövas utifrån mer objektiva kriterier. I utländsk rätt talas t.ex. inte sällan om naturligt 21Se , Rättegång II, 7 uppl. 1985, s. 117 22Se 38 § LUL 23Se t.ex. m.fl. Nya s. 389 och , Yrkandet i straffprocessen s. 228 f. 24Se Jareborg, Allmän kriminalrätt (2001) s. 33 ff. III s. 31:68 f. och m.fl. Lagen och psykiatrin (1992) s. 144 ff. Se även SOU 2000:70 s. 34 f. uppsåt, t.ex. för att skilja mellan klandervärda gärningar och rena olycksfall.26 För att en fastställelsedom gällande gärningsspörsmålet skall kunna meddelas bör detta yrkas av antingen åklagaren eller målsäganden eller den tilltalade själv. Rätten bör således inte ex officio kunna meddela en sådan dom. Prövningen av om den tilltalade begått den åtalade gärningen skall kunna ske som det prövas om det skall dömas ut någon samhällsskyddsåtgärd enligt 32 kap. 2 § BrB, för det fall åklagaren för talan om en sådan åtgärd. Har något sådant yrkande inte framställts eller ogillas målet i den delen och vinner fastställelsedomen laga kraft, får någon samhällsskyddsåtgärd inte dömas ut till följd av den åtalade gärningen, naturligtvis förutsatt att något extraordinärt rättsmedel inte blir aktuellt. Detsamma bör gälla förverkande och annan särskild rättsverkan som har samband med den åtalade gärningen. Yrkanden om samhällsskyddsåtgärd och särskild rättsverkan bör med andra ord anses som fråga om ansvar i den vidare mening som avses i 30 kap. 9 § RB och följaktligen inte kunna prövas i en annan rättegång mot samma tilltalade eftersom det i så fall skulle röra sig om samma gärning.27 Även enskilda anspråk samt frågor om förverkande, utvisning eller annan särskild rättsverkan bör kunna prövas i samband med en faststäl- lelsedom. När det gäller enskilda anspråk, som betraktas som ett med brottmå- let kumulerat tvistemål, bör dessa kunna prövas med gär- ningsspörsmålet i samma utsträckning som när det gäller andra brott- mål.28 En dom som fastställer att den tilltalade begått den åtalade gärningen får därför, liksom en fällande brottsmålsdom, endast bevis- verkan i en senare tvistemålsrättegång som rör frågan om skadestånds- skyldighet för den begångna gärningen.29 En senare talan om enskilt anspråk för en gärning som har rättskraftigt prövats i brottmålet kan därför alltid väckas som tvistemål, utan hinder av bestämmelsen i 30 kap. 9 § RB, förutsatt att talan om det enskilda anspråket inte har prövats i rättegång.30 26Se t.ex. rörande tysk rätt Schutz-Gärden, . Psychisch gestörte Straftä- ter im schwedischen und deutschen recht (1999) s. 247 f. 27Jfr rättsfallet NJA 1990 s. 401 ang förverkande 28Se 22 kap. RB. Ang skadeståndsskyldighet vid otillräknelighet se även avsnitt 13.2 ovan 29Se NJA II 1943 s. 445, s. 476 och NJA 1996 s. 724 30Rättskraften för det enskilda anspråket följer tvistemålsregeln i 17 kap. 11 § RB varav framgår att den sak varigenom talan väckts (dvs. yrkandet och grunden för den enskilda anspråket) inte får prövas på nytt Den särskilda omröstningsregeln i 29 kap. 6 § BrB om att rättens avgörande av ansvarsfrågan är bindande vid prövningen av det enskilda anspråket gäller om de båda frågorna avgörs i samma rätte- gång. Bestämmelsen bör gälla på samma sätt för de nu berörda fallen. Omröstningsregeln bör därför i förtydligande syfte kompletteras. Om rätten i domen fastställer att den tilltalade begått den åtalade gärningen, skall den således lägga den omständigheten till grund även för pröv- ningen av det enskilda anspråket, om detta prövas i samma rättegång. Dock bör framhållas att bestämmelsen gäller endast i den mån utgång- en av gärningsspörsmålet är av betydelse för bedömningen av det enskilda anspråket. Kommitténs förslag: Vid tillämpning av bestämmelsen i 51 kap. 25 § RB om förbud mot ändring till klagandens nackdel skall en samhällsskyddsåtgärd utan minimitid jämställas med fängelse, en samhällsskyddsåtgärd med minimitid jämställas med fängelse på tid motsvarande minimitiden och en samhällsskyddsåtgärd utan minimitid jämställas med en sam- hällsskyddsåtgärd med minimitid. I 51 kap. 25 § RB finns bestämmelser om det för brottmålsprocessen i högre rätt viktiga förbudet mot ändring till klagandens nackdel, refor- matio in pejus. Här föreskrivs att hovrätten inte med anledning av den tilltalades överklagande eller av åklagarens överklagande till hans förmån får döma till en brottspåföljd som är att anse som svårare eller mer ingripande för den tilltalade än den som tingsrätten dömt till. Hovrätten får dock besluta om överlämnande till särskild vård eller, om tingsrätten beslutat om sådan vård, döma till annan påföljd. Sluten ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a § jämställs med fängelse. En fråga för kommittén att ta ställning till är vilka ändringar som behövs i 51 kap. 25 § RB med anledning av att vi föreslår att samhälls- skyddsåtgärder skall införas som en ny reaktion såväl i otillräknelig- hetsfallen (utan minimitid) som i ansvarsfallen (med minimitid). Utgångspunkten för vårt ställningstagande bör vara att en ändring som ur den tilltalades perspektiv kan upplevas som strängare inte bör få göras av hovrätten. Detta innebär att, om tingsrätten inte har dömt ut en 31Förbud mot ändring till klagandens nackdel, när endast denne överklagat en dom eller beslut frihetsberövande reaktion, så skall inte heller hovrätten kunna göra det. Om tingsrätten har dömt ut en samhällsskyddsåtgärd med en viss minimitid, skall hovrätten naturligtvis inte heller kunna förlänga den minsta tiden på talan av den tilltalade. En svårare fråga att ta ställning till är hur ett fängelsestraff skall värderas i förhållande till en samhällsskyddsåtgärd. Säg att tingsrätten har fällt den tilltalade till ansvar och dömt ut ett fängelsestraff men att hovrätten gör en annan bedömning i ansvarsfrågan och tillämpar 1 kap. 2 a § BrB. Skall hovrätten i den situationen få döma ut en samhälls- skyddsåtgärd utan minimitid? Två närbesläktade frågor att ta ställning till är hur en samhällsskyddsåtgärd med minimitid förhåller sig till ett fängelsestraff och hur en samhällsskyddsåtgärd utan minimitid förhål- ler sig till en samhällsskyddsåtgärd med minimitid. Svårigheten att värdera de nämnda reaktionerna i förhållande till varandra beror på att en samhällsskyddsåtgärd är obestämd i tiden. Verkställigheten av en samhällsskyddsåtgärd utan minimitid kan komma att pågå under kortare, längre eller lika som ett fängel- sestraff för samma gärning. Det går inte att på förhand göra en säker jämförelse. Det enda man kan förutsäga är att en samhällsskyddsåtgärd med minimitid inte kommer att upphävas innan tvåtredjedelar av löpt ut. Däremot kommer sannolikt i många fall samhällsskyddsåt- gärden att upphävas vid just denna tidpunkt. Svårighet att värdera olika frihetsberövande reaktioner i förhållande till varandra finns när det gäller jämförelsen mellan fängel- se och rättspsykiatrisk vård. Frågan har av lagstiftaren lösts så att de båda påföljderna är utbytbara mot varandra. Det ena är alltså inte att anse som svårare än det andra. Samma lösning bör väljas i vårt system. Det innebär att en sam- hällsskyddsåtgärd utan minimitid bör jämställas med fängelse och att en samhällsskyddsåtgärd med minimitid bör jämställas med fängelse på tid motsvarande minimitiden. Slutligen bör en samhällsskyddsåtgärd utan minimitid jämställas med en samhällsskyddsåtgärd med minimitid. Kommitténs förslag: skall innehålla uppgifter om domar varigenom det med stöd av 30 kap. 3 § andra stycket RB fastställts att den tilltalade begått den åtalade gärningen samt domar där en samhällsskyddsåtgärd enligt 32 kap. 2 § BrB dömts ut. damålsbestämmelsen i 2 § lagen (1998:620) om belastningsregister justeras beträffande verksamheten hos de allmänna domstolarna så att den, förutom straffmätning och påföljdsval, får avse val av annan straffrättslig åtgärd. I övrigt görs vissa konsekvensändringar som föranleds av våra förslag. Våra förslag medför behov av ändringar i det regelverk som styr vad som får registreras i belastningsregistret. Enligt gällande rätt skall belastningsregistret enligt ändamålsbe- stämmelsen i 2 § 3 lagen (1998:620) om belastningsregister (belast- ningsregisterlagen) föras bl.a. för att ge information om sådana belast- ningsuppgifter som behövs i verksamhet hos allmänna domstolar för straffmätning och val av påföljd. Innehållet i registret, dvs. vad som får registreras, framgår av 3 § belastningsregisterlagen. Enligt denna skall registret innehålla t.ex. uppgifter om den som genom dom, beslut, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot ålagts påföljd för brott (punkten 1) och om den som med tillämpning av 30 kap. 6 § BrB har förklarats fri från påföljd (punkten 4). Vilka uppgifter som får tas bort ur registret framgår av bestämmel- serna om gallring i 16 och 17 §§ belastningsregisterlagen. Enligt 16 § 1 skall en uppgift i registret gallras, om en överrätt genom dom eller beslut frikänt den registrerade för den åtalade gärningen. Detsamma skall enligt 16 § 2 gälla, om frikännandet sker efter resning. I 17 § finns kompletterande gallringsbestämmelser som medför att uppgifter om en dom på överlämnande till rättspsykiatrisk vård och uppgifter om den som förklarats fri från påföljd gallras efter domen eller beslutet. I den till belastningsregisterlagen knutna förordningen (1999:1134) om belastningsregister, finns kompletterande bestämmelser om vilka uppgifter som registret får innehålla. Enligt 2 § 4 skall registret, förut- satt att förutsättningarna för registrering enligt belastningsregisterlagen är uppfyllda, utöver uppgift om påföljden innehålla uppgifter om att ett brott har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning som avses i 30 kap. 6 § BrB. I 6 § förordningen föreskrivs beträffande den som överlämnats till rättspsykiatrisk vård att registret också skall innehålla uppgifter om intagning i eller utskrivning från en sjukvårds- inrättning. Ändringar som föranleds av våra förslag Enligt gällande rätt är ändamålet med belastningsregistret att det behövs i allmän domstols verksamhet för straffmätning och val av påföljd. Eftersom en samhällsskyddsåtgärd som dömts ut vid otillräknelighet inte räknas som en påföljd, bör ändamålsbestämmelsen justeras så att den, förutom straffmätning och påföljdsval, avser val av annan straffrättslig åtgärd. Uppgifter om att det genom dom enligt 30 kap. 3 § andra stycket RB fastställts att den tilltalade begått den åtalade gärningen bör registreras i registret på samma sätt som det får registreras att den tilltalade förklarats fri från påföljd. Den sistnämnda möjligheten försvinner till följd av att institutet fri från påföljd utmönstras ur systemet. Detsamma gäller uppgifter om att fängelseförbudet enligt 30 kap. 6 § BrB har tillämpats och uppgifter som har anknytning till den avskaffade påfölj- den överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Uppgifter om domar på samhällsskyddsåtgärd enligt 32 kap. 2 § BrB bör registreras i registret, även om den straffrättsliga åtgärden inte betraktas som en påföljd för brott. Belastningsregisterförordningen bör kompletteras med uppgifter om den närmare verkställigheten, t.ex. intagning i och utskrivning från rättspsykiatrisk eller annan psykiatrisk vårdinrättning, LVM-hem, slutet boende eller anstalt samt uppgifter om verkställighet utanför anstalt enligt förslaget till 8 § lagen om verkstäl- lighet av samhällsskyddsåtgärder. Det bör vara obligatoriskt att inhämta uppgifter ur registret innan någon döms till en samhällsskyddsåtgärd, oberoende av om detta sker med stöd av 32 kap. 2 § eller 4 § BrB. Detsamma bör gälla innan det i dom fastställs att någon har begått en åtalad gärning för vilken är föreskriven fängelse. Detta medför också behov av att regeringen gör ändringar i förordningen. I övrigt krävs vissa konsekvensändringar. Kommitténs förslag: bör i sina direktiv få i uppdrag att överväga om den centrala samverkansnämnden skall få tillgång till uppgifter ur det rättspsykiatriska forskningsregistret för sina registerbehov. I övrigt krävs vissa följdändringar i RpfL. Genom RpfL inrättades ett register för behandling av personuppgifter för forskning inom rättspsykiatrin och för utvecklingsarbete. Registret förs av som också är personuppgiftsansvarigt för detta. Registret får enligt 4 § RpfL innehålla endast uppgifter om en per- son för vilken en RPU, ett § 7-intyg eller motsvarande utlåtande eller intygande enligt äldre rätt har inhämtats. En ytterligare förutsättning är att domen i det mål där detta inhämtande skett har vunnit laga kraft. Av 6 § RpfL framgår att uppgifter från det undersökningsförfarande som avses i 4 § får avse bl.a. vilken domstol som begärt undersökning- en, frihetsberövanden i målet, misstänkta brott, förslag till påföljd, samt yttranden från rättsliga råd. Enligt 7 § RpfL får i registret föras in uppgifter ur domen som avser utgången i ansvarsdelen, utdömd påföljd eller meddelad påföljdsefter- gift, samt beslut om utvisning enligt 4 kap. 7 § utlänningslagen (1989:529). Uppgifter om vård enligt LRV får enligt 8 § RpfL registreras beträf- fande varje person som har överlämnats till rättsspykiatrisk vård eller dömts till fängelse eller sluten ungdomsvård. Vårduppgifterna får enligt nämnda bestämmelse avse tidpunkt när den rättspsykiatriska vården har påbörjats, avbrutits eller upphört, på vilka vårdinrättningar som personen har vårdats, samt vilka diagnoser som har ställts i sam- band med utskrivning. Av 10 § RpfL framgår att , och SiS är uppgiftsskyldiga till registret. Det rättspsykiatriska forskningsregistret och den centrala samverkansnämnden Vi har tidigare föreslagit att det skall inrättas en central samverkans- nämnd som skall ha som huvudsaklig uppgift att på nationell nivå samordna den rättspsykiatriska vården. En sådan samordning bör enligt vår uppfattning leda till att det på nationell nivå mera systematiskt samlas in och sammanställs information om t.ex. placering, vårdtider, permissioner, eftervårdskontakter och återfall i brott. För att kunna administrera ett sådant informationssystem och för nämndens utvecklingsarbete i övrigt krävs tillgång till olika former av register. Här kan man överväga om det bör inrättas ett särskilt rättspsy- kiatriskt vårdregister eller om det räcker med att nämnden får tillgång till uppgifter ur redan befintliga register. I det rättspsykiatriska forskningsregistret finns många av de uppgifter som nämnden skulle behöva ha tillgång till för sin plane- rade verksamhet. Det kan därför övervägas om det inte genom ändring- ar och tillägg i RpfL, som ger nämnden tillgång till uppgifter ur regist- ret, går att tillgodose en del av nämndens registerbehov. Eftersom uppgifterna i det rättspsykiatriska vårdregistret uppdateras med viss fördröjning till följd av systemet med inrapporteringar från Socialsty- relsen, och SiS, behöver nämnden dock sanno- likt dessutom ha tillgång till mer aktuella uppgifter ur sjukvårdshu- vudmännens olika regionala och lokala vårdregister. Vilket registerbehov som samverkansnämnden har för sin verksam- het bör övervägas vidare av organisationskommittén. Denna fråga bör därför särskilt beröras i direktiven till kommittén. Ändringar som föranleds av våra förslag Våra förslag i övrigt leder till att vissa ändringar måste göras i regel- verket för det rättspsykiatriska forskningsregistret. Registret bör i det reformerade systemet innehålla uppgifter om en person för vilken det har inhämtats någon form av utredning enligt den föreslagna lagen om rättspsykiatrisk utredning. Dessutom bör det i registret registreras uppgifter om samhällsskyddsåtgärder och om fällande fastställelsedo- mar rörande gärningsspörsmålet. 13.4.3Övriga registerförfattningar och författningar om uppgiftslämnande Kommitténs bedömning: Våra förslag kräver inga ändringar i lagen (1998:543) om hälsodataregister eller i lagen (1998:544) om vårdregister. Hälso- och sjukvårdens register regleras av två övergripande författ- ningar, lagen (1998:543) om hälsodataregister och lagen (1998:544) om vårdregister. Rättspsykiatrisk vård utgör hälso- och sjukvård och omfattas därför av registerförfattningarna. Eftersom rättspsykiatrisk vård och LRV finns kvar i det reformerade systemet krävs emellertid inga ändringar i dessa. Däremot krävs att regeringen gör vissa konsekvensändringar beträf- fande domstols uppgiftsskyldighet i förordningen (1990:893) om underrättelse om dom i brottmål, m.m. Ändringarna avser t.ex. under- rättelse till sjukvårdshuvudmännen när det i ett mål finns vårdbeslut enligt 10 § den föreslagna lagen om rättspsykiatrisk utredning. 13.5Förverkande av rätten att ta arv eller testamente m.m. Kommitténs förslag: Rätten att ta arv eller testamente skall kunna förverkas – förutom vid uppsåtligt brott – om gärningen är sådan som avses i 1 kap. 2 a § första stycket . Motsvarande förverkanderegel skall gälla rätten till ersättning från livförsäkring. Enligt 15 kap. 1 § ÄB får den som genom brott uppsåtligen har dödat någon inte ta arv eller testamente efter denne.