sou · GQB3108d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Successivt avvecklades inom för- svarsmakten sådana funktioner där försvarsmaktens behov kunde tillgodoses av annan myndighet genom köp av tjänster. Resul- tatet av denna förändring blev att en enda myndighet inom totalförsvaret ansvarade för en viss funktion. Militära förband blev härigenom i allt högre grad hänvisade till det civila samhället för att få behoven tillgodosedda. skedde av nyssnämnda skäl inom det civila samhället en utveckling mot stordrift rum. I stället för ett stort antal små anläggningar koncentrerades verksamheten till ett fåtal stora anläggningar. Slogs en sådan ut var redundansen begränsad. I detta avseende påverkade utvecklingen motstånds- förmågan i negativ riktning. 6.7.7Miltärgeografiska och demografiska förhållanden geografiska betingelser underlättade i viktiga avseenden försvaret av landet. De omgivande havsområdena tvingade en angripare till särskilda förberedelser inför ett invasionsförsök mot vår kust och gav försvaret goda möjligheter att bekämpa angriparen redan utanför sjöterritoriet samt under landstigningen. De gav även goda möjligheter till luftbevakning och förvarning vid flygangrepp. Genom sitt läge har ett särskilt värde i dessa sammanhang. Kustområdena var i åtskilliga fall olämpliga för landstignings- operationer. gav skärgårdsområdena och farvattensför- trängningarna goda försvarsmöjligheter. Gränsområden, särskilt i norr hade vägförbindelser och en terräng som var fördelaktig för försvar. De många älvarna utgjorde naturligt försvarslinjer. Förhållandena gav goda möjligheter till förbindelseförstöring m.m., varigenom en angripares fram- trängande försvårades. Hans underhållslinjer blev långa och därmed sårbara för bekämpning. Innanför kust och gräns belägna öppna områdena inklusive där belägna flygfält underlättade för en angripare att luftlandsätta förband bakom kust- och gränsförsvar. Detta ställde krav på förband som snabbt kunde insättas mot sådana deloperationer. långa utsträckning och de stora avstånden mellan södra delen av landet, där såväl huvuddelen av befolkningen bor som väsentliga resurser är lokaliserade, och de norra delarna, ställde emellertid krav på betydande transportkapacitet. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga den ena hotriktningen var i gjorde att en stor del av markstridsförbanden måste avdelas för försvaret av denna landsända. Detta ställde i sin tur krav på såväl omfattande lagring av förnödenheter i området, som omfattande transporter från de södra delarna av landet. De fåtaliga järnvägslinjerna och genom- gående landsvägarna med stor bärighet, vilka har att passera de många älvarna, är sårbara. Via dessa förbindelser skulle både inryckande personal färdas till sina mobiliseringsplatser och hela färdigmobiliserade förband koncentreringstransporteras till sina grupperingsområden. Detta ställde krav på luftförsvar och ingen- jörsförband med brobyggnadsmateriel i beredskap för att ersätta utslagna broar. Problemen med de ovannämnda geografiska förhållandena skulle delvis ha kunnat mötas med transportflyg. Landets militära flyg- transportresurser utöver ett antal mindre flygplan, totalt åtta medelstora transportflygplan (Tp 84 – C 130 ), motsvarade dock inte behovet. SAS/Linjeflygs svenskregistrerade plan, vilka vid en mobilisering skulle ställas till totalförsvarets förfogande, utgjorde visserligen på papperet ett tillskott, men då flygplanen inte var lämpade för transporter av militära förbands materiel, utan endast skulle kunna utnyttjas för transporter av personal med buren utrustning (eller motsvarande lätt materiel), var möjligheterna att utnyttja dem för strategiska omgrupperingar av förband begränsade. hade sålunda från främst strategiska men också taktiska utgångspunkter stort behov av rejäla transport- flygresurser för att kunna genomföra snabba strategiska transpor- ter i krig och i en beredskapssituation. Möjligheterna till sjötransport av militära förband var likaså begränsade. Förbindelserna till var känsliga för störningar. Nämnda förhållanden tvingade överbefälhavaren att i alla krigsfall grundtilldela en betydande förbandsmassa till Övre försvar. Avsaknaden av strategisk transportkapacitet förhindrade en strategi med starka centralt placerade reserver att förflytta till angriparens kraftsamlingsriktning, när denna väl fastlagts. Försvarsmakten har alltid varit ålagd att i fred hålla en viss bered- skap mot kränkningar av territoriet, m.m. För sådana ingripanden liksom för underrättelseinhämtning har endast fredsorga- Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga nisationens resurser kunnat utnyttjas. Regeringens direktiv för det operativa krigsförberedelsearbetet inkluderade kravet att snabba höjningar av beredskapen, såväl med fredsorganisationens resurser som med delar av eller hela krigsorganisationen, skulle kunna ske. För att överbefälhavaren skulle snabbt och enkelt kunna höja beredskapen med fredsorganisationens resurser, jämte viss kontraktsbunden frivilligpersonal, infördes två beredskapssteg, benämnda Lystring och Givakt. Lystring innebar, som framgår av ordet, skärpt bevakning och intensifierad underrättelsetjänst, medan Givakt därutöver innebar konkreta åtgärder av vapenkaraktär såsom förberedelser för utlägg- ning av minor och sprängning av broar, spridning av viktig materiel, förberedande mobiliseringsåtgärder. Den höga beredskap, som Givakt innebar, kunde dock enbart hållas under cirka . Innan var slut, måste beslut ha tagits att antingen återgå till Grundberedskap, eller att kalla in krigsförband, dvs. Genom Värnpliktslagen149 kunde värnpliktiga av regeringen inkallas till en eller flera beredskapsövningar om högst 180 dagar.150 Enligt VL § 28 kunde regeringen då rikets försvar eller dess säkerhet så kräver inkalla alla, eller så många värnpliktiga som bedömdes erfordras, till tjänstgöring, dvs. allmän eller partiell mobilisering. Någon tidsbegränsning fanns ej angiven. Bedömde regeringen att krigsfara rådde kunde den förordna om bered- skapstillstånd. Vid omedelbar krigsfara kunde beredskapstillstånd anbefallas genom beredskapslarm. Beredskapslarm innebar sam- tidigt allmän mobilisering. Gavs beredskapslarm sattes i princip samtliga fullmaktslagar automatiskt i tillämpning. Såväl regeringen som överbefälhavaren hade som grundprincip, att då den säkerhetspolitiska situationen var sådan att inkallande av krigsförband blev aktuellt, inkallelserna skulle ske selektivt. Det vill säga endast de förband, som erfordrades för att uppnå eftersträvad beredskapshöjning eller säkerhetspolitisk effekt, skulle inkallas. Sannolikt skulle överbefälhavaren relativt tidigt i en krisutveckling ha begärt att regeringen inkallade av ÖB föreslagna förband till beredskapsövning, eller i vart fall medgivit ÖB att ge färdig- hållningsorder till personalen vid dessa krigsförband, varigenom en eventuellt kommande inkallelse till beredskapsövning kunde för- väntas resultera i att förbanden var snabbare organiserade. 1491941:967, omtryckt 1969:378. 150VL § 27:2. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga skedde i begränsad skala då tre torpedbåtsbesättningar inkallades under Polen-krisen . I ett läge då ett kuppartat angrepp syntes hotande och tidsförhållanden var sådana att ett selektivt urval av förband inte skulle medhinnas, erfordrades att inkallelser av prioriterade för- band kunde ske med automatik. Två paket var därför planlagda, de s.k. P-mob-alternativen Mindre och Större. Dessa genom- arbetade alternativ var så utformade, att om Mindre hade beordrats skulle det inte fått någon avgörande inverkan på annan verksamhet i samhället. Alternativet omfattade därför maximalt 50 000 värnpliktiga. Siffran motsvarade ungefärligen en åldersklass. Inne- liggande grundutbildningsomgång hemförlovades eller bibehölls för enklare bevakningsuppgifter, beroende på hur pass utbildade rekryterna var en beredskapshöjning var påkallad. Syftet med partiell mobilisering enligt alternativet Mindre var att åstadkomma en snabb men begränsad beredskapshöjning. Alternativet Större omfattade maximalt cirka 200 000 man och syftade till en sådan beredskapshöjning, att ett överraskande inlett angrepp inte skulle ha förutsättningar att uppnå så initiala framgångar att en efterföljande totalmobilisering skulle blockeras. Den valda gränsen för partiell mobilisering enligt alternativ Större hade satts så, att det inte skulle vara nödvändigt att sätta fullmaktslagar i tillämpning. Redan vid en partiell mobilisering av försvarsmakten omfattande mer än omkring 25 000 man måste också övriga totalförsvars- myndigheter genomföra beredskapshöjningar både för att kunna understödja försvarsmakten och för att förbereda den egna myn- digheten för eventuella ytterligare beredskapshöjande åtgärder. De sammanlagda effekterna på samhället skulle bli avsevärda. En all- män mobilisering skulle, trots att myndigheterna redan i fred genomfört en omfattande detaljplanering, ha inneburit en i det närmaste obeskrivligt komplicerad omställning av det svenska fredssamhället, i synnerhet om landet redan då hade utsatts för en angripares krigshandlingar. Trots vetskapen om att tidiga beslut och successiva beredskapshöjningar skulle ge de bästa möjlig- heterna för omställningen från fredssamhället till ett beredskaps- samhälle, fanns alltid en risk att regeringen i det längsta skulle dröja med beslut om mobilisering. Motiven härför kunde vara flera, en förhoppning att krisen kanske skulle lösa sig (vänta och se), de med en mobilisering förenade höga kostnaderna och ovissheten om Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga följderna för samhället av omställningen, samt osäkerheten om hur en svensk mobilisering skulle komma att uppfattas av omvärlden. I regeringens direktiv för den operativa krigsplanläggningen har som en grundförutsättning angivits att försvarsplaneringen skulle utgå från att mobiliseringen var genomförd. Men överbefälhavaren var ålagd att planera för försvar mot ett kuppanfall. Några stående förband kapabla att omgående sättas in i strid ingick, med undantag av flygdivisionerna, inte i systemet. Av naturliga skäl måste flygvapnets flygdivisioner vara bemannande med långtids- tjänstgörande personal, dvs. fast anställt befäl och kontrakts- anställda fältflygare.151 Eftersom flygverksamheten krävde en omfattande verksamhet på marken inkallades och grundutbildades värnpliktiga i fyra omgångar . Härigenom fanns alltid på en flottilj värnpliktiga med tillräckliga kunskaper för att kunna under- stödja flygverksamheten i ett kuppläge. Vissa krigsbaser var också bemannade med bastroppar, som höll respektive bas i sådan beredskap att flygplan kunde landa och starta därifrån (snöröjda banor, etc.). kom (senare benämnd ) att bli styrande för beredskapen mot ett överraskande angrepp. Principen var i korthet att utnyttja freds- organisationens resurser för intensifierad underrättelseinhämtning, bevakning av viktiga totalförsvarsobjekt, vissa mobiliseringsför- beredelser såsom utspridning av viktig materiel, förberedelser för exempelvis utläggning av mineringar i hamnar och förstöring av broar. Utnyttjandet av värnpliktiga under grundutbildning var givetvis beroende av deras utbildningsståndpunkt. Systemet var därför flexibelt. Före och under var i princip all materiel för krigsförbanden lagrad i fredsförbandens förråd. Erfarenheterna från kriget visade på nödvändigheten av att sprida ut viktig materiel så att den inte skulle bli förstörd vid de flyganfall som i händelse av krig säkerligen skulle riktas mot militära installationer. Mobilise- ringsplanläggningen baserades därför på bataljonsvisa mobilise- ringsförråd. Men relativt tidigt, , fanns en strävan att förrådsställa krigsförbandens materiel kompanivis. Orsaken var det växande hotet från luftburna vapen och då i synnerhet risken för kärnvapen. Omställningen var tidskrävande, bl.a. beroende på svårigheten att få tillgång till lokaler som var både 151 Systemet med korttidsanställda fältflygare avskaffades . Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga lämpliga som mobiliseringsförråd och rätt belägna. Exempelvis hade knappt en tredjedel av Södra militärområdets omkring 1000 kompanier egna förråd.152 överfördes den operativa ledningen av marin- och flyg- stridskrafterna från de båda försvarsgrenscheferna till överbefäl- havaren och försvarsstaben. Som en följd av utrednings (FLU) förslag gavs sex militärbefälhavare () under ÖB det odelade operativa ansvaret i fred, kris och krig för försvaret av respektive militärområde. På den lägre regionala nivån utövade försvarsområdesbefälhavare (fobef), fördelningschefer, chefer för örlogsbaser (), bevakningsområden (bo), kustartilleri- försvar (kaf) och flygsektorer den fackmässiga taktiska ledningen av krigsförbanden. Chefen för 1. flygeskadern (attackeskadern E 1) var direkt underställd ÖB. Den förändrade regionala ledningen infördes . Det var detta ledningssystem som fungerade under den tidsrymd, , som är föremål för innevarande utredning. Den svenska neutralitetspolitiken förutsatte att försvaret sökte lösningar som var lämpade för de restriktioner och möjligheter politiken medförde. En nationell försvarsindustri har alltid ansetts vara en viktig förutsättning för att en alliansfria politik skulle uppfattas som trovärdig. Det svenska försvaret har även historiskt eftersträvat att anskaffa svensktillverkade vapen. grundades företag med vapentillverkning som huvud- uppgift. Under avspärrning fanns således ett antal företag med lång erfarenhet av krigsmaterieltillverkning. Det vid krigsutbrottet i många avseenden illa utrustade svenska försvaret behövde snabbt rustas upp. Nya företag grundades medan andra ställdes om för tillverkning av krigsmateriel. Genomgående gjordes då egna konstruktioner, av vilka många visade sig vara effektiva. En grundtanke var att materielen skulle 152 , G. (red.). 1811 1994: ett bygderegementes historia. : , s. 181. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga passa det svenska värnpliktsförsvarets struktur och kunna användas i svensk terräng. Härigenom fick materielen vad som kallades "en svensk profil. Denna tanke har alltsedan dess genomsyrat utvecklingen av svensk krigsmateriel. Tydliga exempel är flyg- planssystemen 37 och 39 . Dessa flygplan konstrue- rades för att kunna starta och landa på korta vägbanor, vilka i det svenska flygbasystemet kunde tjäna som tillfälliga baser. Dessa plan kunde, vid en internationell jämförelse, på mycket korta tider, , klargöras för nytt uppdrag av en klar- göringsgrupp i stort sett enbart bestående av värnpliktiga. Exemplen på materiel med svensk profil är många. Här skall bara redovisas ytterligare ett, robotsystemet 15, som har anskaffats i flera versioner. Robotarna var försedda med en svenskkonstruerad målsökare, vilket tvingade en potentiell angripare i öst (och väst) att utveckla motmedelssystem specifikt konstruerade för att verka mot just denna robottyp. (Den svenska profilen i fråga om materielanskaffning berörs även i avsnitt 6.3 och 7.7.) I svenskkonstruerad tekniskt avancerad försvarsmateriel måste emellertid som regel ingå komponenter, anskaffade från utländsk tillverkare. Andelen importerade komponenter i de svenska vapensystemen ökade av naturliga skäl . Konsekvenserna av detta utlandsberoende har jag behandlat i avsnitten 4.3 och 4.7 rörande försvarsmateriel- samarbetet m.m. Som nämns i annat sammanhang har svenska förband deltagit i olika typer av övningar tillsammans med bl.a. Natostyrkor inom ramen för partnerskapssamarbetet PFF. De modifieringar av den svenska materielen, vilka varit nödvändiga för deltagandet i denna för det svenska försvaret nya samverkan med Nato, har illustrerat den särskilda karaktären och omfattningen av den svenska profilen i fråga om försvarsmateriel (se avsnitt 7.7). Viktigt ur operativ synpunkt var att den materiel som konstruerats och producerats för den svenska försvarsmakten var lämpad för att utnyttjas av svenska värnpliktiga och i svensk terräng. Materielens teknologiska standard var givetvis viktig. I första hand gällde det att få fram försvarsmateriel som var över- lägsen en potentiell angripares motsvarande system och som därigenom bidrog till en hög försvarseffekt. Detta medförde i sin tur att den personal som skulle använda vapensystemen i en krigs- situation hyste förtroende för vapnen, som en eventuell angripare skulle vara medveten om de svenska systemens höga Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Slutligen innebar hög teknologisk standard möjligheter för export, och därmed sänkta kostnader för det svenska försvaret. Svensk försvarsindustri lyckades över tiden utveckla internatio- nellt sett högkvalitativa vapensystem, vilka baserats på unika och okonventionella lösningar. Pansarvärnsrobotsystemet blev ett exempel, den midjestyrda bandvagnen med extremt lågt bandtryck ett annat. Ett tredje visade sig vara ubåtsserierna från . 6.7.11Deltagande i fredsfrämjande operationer Svenska militära enheter och personal (militära observatörer) har alltsedan tidigt 1950-tal medverkat i ett betydande antal freds- främjande operationer. I flera fall har därvid svensk trupp varit inblandad i direkta stridssituationer. Svensk personal och svenska förband har genomgående av utomstående såväl höga civila som militära FN-tjänstemän, liksom av lokalbefolkning i de områden där de svenska enheterna verkat, erhållit goda omdömen för det sätt ställda uppgifter lösts. Detta är hedrande för och har en säkerhetspolitisk betydelse genom att kompetenta och inflytelserika representanter för andra nationer ges en uppfattning om kvalitén på svensk militär trupp när det gäller lösande av sådana uppgifter. FN-tjänstgöring har inom försvarsmakten värderats som en merit. Vid tjänstgöring i ett FN-förband ställs chefer på alla nivåer inför situationer som i många fall är likartade dem man kan ställas inför i kris- eller krigslägen. Då FN:s operationer innebär att förband och enheter från olika nationer gemensamt skall lösa ställda uppgifter, innebär en FN-tjänstgöring alltid kontakter och samverkan med personal och förband från andra nationer, vari- genom svensk personal får möjlighet att inhämta värdefulla intryck och aspekter på hur andra nationers förband löser ställda uppgifter, m.m. Dessa intryck och kunskaper liksom de direkta erfaren- heterna av truppföring i skarpa lägen, som annars inte skulle ha blivit tillgängliga för svenska försvarsmakten, har visat sig vara av stort värde i den egna krigsbefattningen. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Den uppbyggnad av vad som senare kom att benämnas total- försvaret, som beslutades före och under det , kulminerade vad avser det militära försvaret ungefär . hade då ett, sett i ett europeiskt perspektiv, betydande militärt försvar. Fullt krigsorganiserad var den svenska armén numerärt stor och relativt välövad. De under krigsårens förstärkta försvarsberedskap förvärvade kunskaperna och erfarenheterna från tjänst i fält fanns alltjämt levande hos såväl truppbefälet som de åldersklasser som grundutbildats och övats . Fältarmén räknade ca 35 brigader, m.m. och antalet fördelningsstaber uppgick till tio.153 Förbandens materiel var dock i många avseenden av bristande modernitet. sak- nade exempelvis moderna stridsvagnar. Artilleriet var svagt, i huvudsak 10,5 cm-pjäser. Arméns motorisering hade knappast mer än påbörjats. Mobiliseringen skedde bataljonsvis. I armén ingick också hemvärnet, som räknade över 100 000 starkt motiverade men bristfälligt utrustade hemvärnsmän – många var alltjämt utrustade med gevär m/1896. tillfördes marinen ett relativt stort antal fartyg, bl.a. två kryssare och ett antal landskapsjagare. Neutra- litetsvakten och efterkrigsminsvepningarna i våra omkringliggande vatten hade givit befäl och värnpliktiga en hög professionell förmåga. Genom utbildning utomlands och inköp av bl.a. radar- och sonarutrustningar kunde man tillgodogöra sig krigserfaren- heter från främst britterna. Kustartilleriets försvars- och befästningslinjer hade flyttats ut i ytterskärgårdarna. Antalet fasta batterier, m.m. hade utökats avsevärt. Neutralitetsvaktsåren hade också resulterat i välutbildade förband. Många batterier var emellertid av äldre typ och hade en låg skyddsnivå. Det svenska flygvapnet ansågs numerärt vara det fjärde största i världen (efter , och ). Antalet flygdivisioner uppgick till ca 55. Övergången till jetdrift var i det närmaste genomförd med flygplan- typerna 28 Vampire, 33 Venom, 34 och den svenskbyggda 29 Tunnan. Övergången till jetdrift krävde hårdgjorda start- och landningsbanor. De 18 flottiljflygplatserna hade försetts med sådana. 153 En svensk brigads personalstyrka var ca 5000 man. I en pansarbrigad ingick 72 strids- vagnar. En svensk fördelning kan jämställas med en division i andra länder. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga var ännu tämligen enkelt, även om ett betydande antal radar- stationer inköpts, främst från . Det stora lyftet kom först med Stril 60-systemet . Under överbefälhavaren och Försvarsstaben utövade sju militär- befälhavare med militärbefälsstaber den operativa ledningen av arméstridskrafterna, medan cheferna för marinen och flygvapnet utövade den operativa ledningen av marin- respektive flygstrids- krafterna genom marindistrikts- och flygeskadercheferna med staber. Genom detta försvarsbeslut, förberett av försvarsbered- ning, skedde en betydande förändring av det svenska militära försvaret, vars effekter kom att sträcka sig fram till sammanbrottet av det kommunistiska väldet i åren 1989 1990. Beslutet innebar en markant omfördelning av resurser till främst flygvapnet, men också till armén, på bekostnad av marinen och då främst flottan. Den i FB 58 beslutade procentuella fördelningen av medel mellan försvarsgrenarna kom sedan att i stort bibehålles till . Genom beslutet markerade statsmakterna att fortsättningsvis skulle ha starkt och modernt flygvapen, inte minst för luftförsvar; ett allsidigt och modernt luftförsvar kommer att möjliggöras i de för riksförsvaret viktigaste landsdelarna, dock ej inom alla de förberedda områdena.154 Denna position har kunnat bibehållas fram . Ett ytterligare skäl för statsmakternas prioritering av flygvapnet torde ha varit värnandet om svensk flygindustri, dvs. Att landet kunde producera så avancerad försvarsmateriel som stridsflygplan gav omvärlden en tydlig säkerhetspolitisk signal. Försvarsbeslutet innefattade också att ett nytt stridsflygplanssystem skulle utveck- las, nämligen Viggen-systemet. För flottan innebar FB 58 att kryssarepoken avslutades, att två redan beställda stora jagare och ett minfartyg måste avbeställas, trots att betydande materiel redan var inköpt och under tillverkning, samt att övergången till en lätt flotta inleddes. Armén skulle tillföras moderna stridsvagnar, tungt Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Antalet fältbataljoner reducerades emellertid med . Även antalet lokalförsvarsförband minskades I den ÖB-utredning, som föregick försvarsberednings arbete (ÖB 57) föreslogs att skulle utveckla ett eget kärnvapenprogram. Här kan bara konstateras att försvarsmaktens beredskap mot en insats av taktiska kärnvapen då var bristfällig. I nämnda utredning redovisade överbefälhavaren, att om stats- makterna beviljade försvarsmakten medel enligt dennes förslag, så skulle försvarsmakten kunna avvärja en gränsinvasion i övre och en kustinvasion i landets södra del. Emellertid tilldelades försvarsmakten medel som underskred ÖB:s förslag. Departementschefen anförde att invasionsförsvar kan upprättas i två riktningar. Han betonade dock att den givna kostnadsramen endast räcker till ett försvar som svarar mot de omedelbara och väsentliga behoven, varvid uthålligheten måste delvis eftersättas.155 Den fredstida svenska försvarsmakten var i allt väsentligt en utbildningsorganisation. Med undantag av förband ur flygvapnet fanns grundutbildningsförband med sådan färdighet, att de kunde betecknas som insatsberedda, tillgängliga endast under mindre delar av året.