sou · GQB3122d5 · 2003-01-01 00:00:00 — –Att det inom svensk polis saknas ett gemensamt språk, vilket utgör grunden för att kunna förstå och kommunicera inom ämnesområdet. –Att man bl.a. på grund av bristen på ett gemensamt språk blandar ihop olika ämnesområden som exempelvis ledning och taktik. –Att det saknas ett gemensamt synsätt på den strukturella upp- byggnaden och dess innehåll; en nationell struktur saknas. –Att det saknas en nationell modell för kvalitetssäkring av olika metoder till grund för utbildning, utveckling och användning. –Att det saknas att utpekat ansvar med behörighet att kvalitetssäkra olika metoder. –Att projektet inte nått fram till alla mål och att det bedöms som uteslutet att inom projektets ram kunna nå så mycket längre. Kommitténs slutsatser och förslag väsentliga frågor står olika myndigheter allt för långt ifrån varandra varför andra och mer fasta arbetsformer krävs för vidare utveckling. –Att intresset för ämnet taktik och sammanhängande frågor är stort ute vid polismyndigheterna. Störst är intresset från polismän som verkar på basnivå och hos mellanchefer, medan det visade engage- manget från ledningshåll varit svalare. –Att nationella teoretiska grunder avseende ämnet taktik i vid bemärkelse saknas, vilket försvårar diskussionen och utvecklingen i stort inom ämnesområdet. –Att den kvalificerade forskning som finns utanför polisorganisa- tionen inte fått genomslag i eller tagits till vara av polisorganisationen. –Att kunskapen inom svensk polis om andra länders polisorganisa- tioners förutsättningar, kunskaper och förmåga vid komplexa och svårövergripande händelser är begränsad samt att den kunskap som finns hos enskilda inte samlats eller tagits tillvara för en generell utveckling. –Att införandet av ny teknik och utrustning bör ske hand i hand med taktiken och dess utveckling. Skall något ämne prioriteras före det andra bör taktiken vara vägledande i förhållande till teknik och utrust- ning. –Att projektet, trots redovisade brister inom svensk polis, försökt skapa en acceptabel grund beträffande nomenklatur, metoder, synsätt och ett nätverk inom ämnesområdet taktik. föreslog i samma rapport, –Remissrapport–, sammanfattningsvis följande (s. 12 f.). –Att en fast etablering i form av ett taktiskt centrum igångsätts för att bland annat underlätta utvecklingen rent generellt samt skapandet och upprätthållandet av externa kontakter inom och utom landet. –Att de externa kontakter som skapats vidmakthålls och utvecklas så att ett närmare samarbete möjliggörs. Särskilt angeläget är detta med de forsknings- och utvecklingsresurser som finns utanför polis- organisationen. Härutöver bör nya kontakter skapas och upprätthållas. –Att de internationella kontakter som upprättats vidmakthålls och utvecklas samt att nya kontakter skapas och upprätthålls. –Att leda en särskild händelse är speciellt krävande och avgörande samt har en stark knytning till taktik i vid bemärkelse. Ledning under svåra förhållanden bör därför i förlängningen ingå och prioriteras i ett fortsatt taktikarbete. Detta bör kunna ske i nära samverkan mellan och ledarskapscentrum, men inom ramen för ett fortsatt taktikarbete. (– – –) I rapporten –Rapport centrum– föreslår taktikprojektet att ett nationellt polistaktiskt centrum inrättas inom ramen för verksamhet. Huvuduppgiften för ett sådant Kommitténs slutsatser och förslag centrum skall enligt projektet vara att utveckla metoder och koncept inom ämnesområdet taktik. I uppgifterna bör bl.a. ingå att kvalitetssäkra och meddela beslut om godkännande av metoder, att kvalitetssäkra utbildning, utveckling, studier m.m., att sätta upp utbildningsmål som fortlöpande kan utvärderas och anpassas till de metoder som utvecklas, att bedriva utveckling och utbildning av- seende ledning och ledarskap under svåra förhållanden, att ha kunskap om doktriner och annan teoretisk grund, att bedriva egen utvecklings- och forskningsverksamhet samt att skapa och upprätt- hålla internationella kontakter. Ett polistaktiskt centrum bör enligt taktikprojektet organisa- toriskt tillhöra i men det bör bli en självständig institution med placering utanför de tre storstads- områdena. har varit föremål för remissbe- handling. Både den och –Rapport centrum– bereds f.n. inom . I huvudrapportens avsnitt –Ingripande mot folkmassa– redovisas de slutsatser och förslag som arbetsgruppen i delprojektet kommit fram till. redogör där närmare för bl.a. taktik, organisation, faser vid ett operativt agerande, IMF-nomenklatur, tecken och signaler för IMF, ordermall och formeringar samt ut- rustning vid IMF-insatser. Inledningsvis framhålls att det är samhällets demokratiska grundvärderingar som ytterst skall styra valet av taktik. Den polis- taktik som föreslås är icke-konfrontation. Poliserna i en IMF- situation skall enligt rapporten sträva efter att de- eskalera situationen, dvs. situationen bör återgå till ett normalläge. Vid IMF-insatser, liksom vid andra typer av insatser, bör enligt projektet deltagande poliser kunna indelas i tre kategorier med skilda kompetenser för olika funktionsuppgifter. Kategori 1 bör omfatta poliser som genomgått viss grundutbildning vid polishög- skolan eller hemmamyndigheten och blivit godkända. De skall då ha uppnått kompetens för att arbeta när ordningssituationen på platsen är normal eller oklar. Kategori 2 bör omfatta poliser som bedömts lämpliga för funktionsuppgift IMF. Enligt projektet bör de ha uttagits i särskild ordning mot en fastställd kravprofil. Kommitténs slutsatser och förslag Poliserna i denna kategori skall ha uppnått kompetens för att arbeta också då ordningssituationen på platsen bedöms som all- varlig. I kategori 3 bör de poliser indelas som efter en fördjupad lämplighetsbedömning mot en fastställd kravprofil bedömts lämp- liga att arbeta i IMF-situationer. Även de skall kunna sättas in då läget är allvarligt. Till denna kategori bör bl.a. piketpoliserna höra. När det gäller taktikprojektets synpunkter på och förslag om polisens utrustning återkommer vi till dessa i avsnitt 7.3. Polisens planering, förberedelser och organisation inför stora internationella evenemang Vi har i kapitel 6 (se avsnitt 6.5) konstaterat ett antal brister i den planering och förberedelse som föregick i . Någon egentlig samordnad och övergripande planering eller förberedelse på central nivå skedde inte. I stället svarade Polis- myndigheten i i allt väsentligt själv för den plane- ring och förberedelse som ägde rum. Enligt direktiven skall vi överväga om det i polisens nuvarande organisation för planering och förberedelser inför stora inter- nationella evenemang finns brister och i så fall föreslå lämpliga förändringar. Eftersom vi konstaterat sådana brister redogör vi i det följande för våra synpunkter på ansvars- och uppgiftsfördel- ningen dels inom den öppna polisen, dels mellan den öppna polisen och Säkerhetspolisen. Ansvars- och uppgiftsfördelningen inom den öppna polisen När det gäller ansvars- och uppgiftsfördelningen inom den öppna polisen anser vi det i det närmaste vara självklart att den centrala nivån, dvs. , skall ansvara för samordning av planering och förberedelser i samband med stora internationella evenemang. Skälen till detta är flera. Stora internationella evene- mang är relativt ovanliga i . Genom att ålägga Rikspolis- styrelsen ett samordningsansvar optimeras möjligheten att upp- arbeta och upprätthålla erforderlig kompetens för en god planering och förberedelse. Denna möjlighet finns inte i samma utsträckning om de enskilda polismyndigheterna själva får planera och förbereda polisinsatserna. Ett annat skäl är att det är den centrala nivån som Kommitténs slutsatser och förslag har bäst förutsättningar att överblicka landets samtliga polisresur- ser. Vid ett stort internationellt evenemang torde det så gott som alltid krävas omfattande polisförstärkningar. Vidare anser vi att den centrala nivån måste verka för att de poliser som skall delta är utbildade för detta, att de har en gemensam modell att samarbeta kring med gemensam taktik och gemensamt språk samt enhetlig och ändamålsenlig utrustning. Ett uttalat samordningsansvar för torde vara bästa sättet att uppnå dessa mål. Vi har även övervägt om också rent operativt bör leda denna typ av polisinsatser. Möjligheten finns men endast under förutsättning av särskilt regeringsbeslut. Vi ser inte någon anledning att ändra på detta. roll bör vara samordnande och övergripande på planerings- och förbe- redelsestadiet. De brister som vi kunnat konstatera i hänför sig i stor utsträckning till planeringen och förberedelserna. skall enligt sin instruktion svara för samordningen av polisens planering för sådana särskilda händelser där intresset av samordnade insatser är särskilt framträdande (3 § 2 förordningen [1989:773] med instruktion för ). Enligt vår uppfattning måste ett stort internationellt evenemang alltid anses vara en särskild händelse där intresset av samordnade insatser är särskilt framträdande. Vi anser därför inte att någon författningsändring är nödvändig. bör således, i enlighet med gällande regler, ansvara för samordningen av polisens planering inför stora internationella evenemang. Mot bakgrund av erfarenheterna från , finner vi emellertid att detta behöver betonas. En samordning enligt de principer vi här förordat motiverar att medel i varje särskilt fall ställs till förfogande. Ansvars- och uppgiftsfördelningen mellan den öppna polisen och Säkerhetspolisen När det gäller ansvars- och uppgiftsfördelningen mellan den öppna polisen och Säkerhetspolisen har vi uppmärksammat allvarliga brister, främst när det gäller samverkan på ledningsnivå. Dessa har vi redovisat i avsnitt 6.5.3. Samarbetet mellan den öppna polisen och Säkerhetspolisen måste självklart fungera effektivt och Säkerhetspolisens special- kunskap komma till användning särskilt i sammanhang som det här är fråga om. Kommitténs slutsatser och förslag Som nämnts föreslog /rikskrimkommittén att Säkerhets- polisen och skulle slås samman bl.a. mot bak- grund av det revirtänkande som den ansåg fanns inom polisen. För- slaget har inte lett till någon sammanslagning. Däremot fick, som också nämnts, regeringens uppdrag att bl.a. utveckla samverkan mellan den öppna polisen och Säkerhetspolisen samt företa eller föreslå förändringar i fråga om ansvars- och uppgiftsfördelningen. Rikspolis- styrelsen uttalade därvid att det pågår ett arbete med att öka förut- sättningarna för en bättre samverkan men att detta är en lång och omfattande process som bl.a. innefattar att tydliggöra rollför- delningen och förankra den hos personalen. Vår slutsats är att samverkan mellan den öppna polisen och Säkerhetspolisen måste bli betydligt bättre. Om en sammanslag- ning inte genomförs måste förändringar åstadkommas på annat sätt. Det finns uppenbarligen ett stort behov av att de olika myn- digheternas roller förtydligas och framför allt förankras hos all berörd personal. Polisens beredskap och kompetens Vi har vid vår kartläggning och analys av Göteborgshändelserna konstaterat brister när det gäller polisens beredskap och kompetens för att förebygga och ingripa mot allvarliga ordningsstörningar. Det ingår i vårt uppdrag att överväga hur det skall säkerställas att polisen har en god sådan beredskap och kompetens samt också att bedöma behovet av att i större utsträckning koordinera och samöva de olika piketstyrkorna och den . Utbildning och utrustning m.m. Polismyndigheterna är i stor utsträckning självbestämmande, dvs. de har, under förutsättning att gällande författningar följs, egen be- slutanderätt och eget ekonomiskt ansvar. Detta har medfört att polisens vidareutbildning och utrustning skiljer sig åt mellan polis- myndigheterna. Vid kommenderingen i hade de enskilda poliserna varken samma kunskaper eller enhetlig utrustning eftersom de kom från olika polismyndigheter. Deras kunskaper var i många fall otill- räckliga för de uppgifter de fick. Polismännen var inte samtränade. Kommitténs slutsatser och förslag Många hade svårt att förstå ordergivning och att kommunicera med varandra eftersom det vid polismyndigheterna inte finns något gemensamt språk eller gemensam modell för ingripande mot folk- samlingar. har bedrivit ett särskilt taktikprojekt med uppgift att lägga grunden för en nationell hante- ring, utveckling och kvalitetssäkring av den svenska polisens tak- tiska uppträdande, såväl i vardagssituationer som vid särskilda händelser. Projektet, som avslutades , har uppmärk- sammat de brister som finns inte bara när det gäller ingripande mot folksamlingar utan också på andra områden inom svensk polis. Många av de brister som påtalas där har vi också iakttagit. Taktik- projektet har föreslagit att det inrättas ett nationellt polistaktiskt centrum inom ramen för verksamhet. Enligt förslaget bör ett sådant centrum, som nämnts, bl.a. ha i uppgift att utveckla metoder och koncept, dvs. modeller inom taktikområdet, att sätta upp utbildningsmål som fortlöpande utvärderas och an- passas, att kvalitetssäkra utbildning, utveckling och studier, att be- driva utbildning och utveckling av ledning och ledarskap under svåra förhållanden, att bedriva egen utvecklings- och forsknings- verksamhet samt att ha internationella kontakter. Mot bakgrund av de erfarenheter vi gjort av händelserna i finner vi starka skäl att ställa oss bakom principerna i taktikprojektets förslag. I likhet med projektet anser vi att grunden för polistaktik bör vara icke-konfrontation och att poliserna skall verka för en de-eskalering av situationen. Vårt samhälles grund- värderingar skall ytterst styra valet av taktik. Det är nödvändigt att en enhetlig modell utarbetas när det gäller ingripande mot folk- samlingar och en förutsättning för att skall kunna åta sig att arrangera den typ av evenemang som ett är. Denna nationella modell bör inkludera våldsförebyggande strategier i samband med stora möten och demonstrationer. Den bör också, i syfte att massgripanden och massomhändertaganden så långt möjligt skall kunna undvikas, prioritera ingripanden mot enskilda personer. Deltagande poliser måste ha enhetlig utbildning som vilar på en sådan nationell modell med en bestämd taktik och ett gemensamt språk. För detta behöver poliserna hög kompetens i samhällsfrågor (t.ex. kunskap om opinionsrörelser och nya former för opinions- yttringar) men även i kommunikation och konflikthantering i våldsförebyggande syfte. Det är vidare av största vikt att de som skall leda polisinsatser under svåra förhållanden får ordentlig Kommitténs slutsatser och förslag utbildning och träning. Också projektets förslag beträffande egen utvecklings- och forskningsverksamhet samt skapande och upp- rätthållande av internationella kontakter är av stor vikt. Det har framkommit flera exempel på att polisen under kommenderingarna i såväl som använde ett krän- kande språk mot demonstranterna och andra enskilda. Polisled- ningen måste med kraft motverka sådana attityder. Vilken utrustning som skall användas vid ingripan- den mot allvarliga ordningsstörningar bör i första hand bestämmas av polisen efter det att en nationell modell utarbetats. Utrustningen bör naturligtvis vara enhetlig och inköp ske centralt. Vi åter- kommer till polisens utrustning i avsnitt 7.3. Vid de tre största polismyndigheterna finns särskilda piketstyrkor. Piketpoliserna är särskilt tränade för bl.a. insatser i farliga situatio- ner och för att kunna ingripa i och mot ordningsstörande folk- samlingar. Piketpoliserna har av sin tjänstgöring avsatt för utbildning och träning. Till följd av den rådande organisationen inom polisen skiljer sig även piketpolisernas utbildning och utrustning åt. Någon samträ- ning mellan de olika piketstyrkorna förekommer inte annat än undantagsvis. Inte heller finns något annat kontinuerligt samarbete på operativ nivå. Detta har medfört att styrkorna arbetar enligt delvis olika operativa koncept, vilket innebär svårigheter av det slag som nämnts när styrkorna skall arbeta ihop. är organisa- toriskt inordnad under . Styrkans huvuduppgift är att bekämpa terroraktioner i landet. Den får även användas för annan polisverksamhet om det är lämpligt och kan ske med hänsyn till huvuduppgiften. Även de poliser som tjänstgör vid har av sin tjänstgöring avsatt för utbildning och träning. Vi anser att det är anmärkningsvärt att det helt saknas nationell samsyn när det gäller landets särskilda insatsstyrkor. Styrkorna bör i viss mån kunna betraktas som en nationell resurs eftersom det bara finns fyra stycken. De måste kunna förstärka polisen på orter överallt ute i landet där allvarliga händelser inträffar. Även om styrkorna organisatoriskt lyder under skilda myndigheter måste de Kommitténs slutsatser och förslag kunna samarbeta effektivt. Ett sådant samarbete förutsätter viss gemensam utbildning, samträning och enhetlig utrustning. Enligt direktiven skall kommittén också överväga om de be- stämmelser som styr polisens användning av hjälpmedel och annan utrustning vid allvarliga ordningsstörningar är ändamålsenligt utformade. I 10 § polislagen regleras polisens rätt att använda våld (se avsnitt 3.2.3 Polisens skyldigheter och befogenheter). Denna rätt förutsätter alltid att andra åtgärder är otillräckliga och att våldet är försvarligt. Polisens befogenheter när det gäller användning av hjälpmedel och annan utrustning regleras ytterst av polislagens allmänna be- stämmelser om polisingripanden och våldsanvändning. Dessutom finns föreskrifter på lägre författningsnivå som, inom polislagens ram, ger riktlinjer för användningen av vissa typer av hjälpmedel. Som nämnts i avsnitt 3.2.3 finns exempelvis bestämmelser om i vilka situationer en polisman får använda skjutvapen i kungörelsen (1969:84) om användande av skjutvapen i polistjänsten. Vidare finns särskilda myndighetsföreskrifter och allmänna råd meddelade av rörande vissa hjälpmedel såsom skjutvapen (RPSFS 2001:1, FAP 104-2), tårgas (RPSFS 2000:70, FAP 104-3) och expanderbar batong (RPSFS 1999:3, FAP 200-7). Rätten att använda hjälpmedel i en konkret situation kan i vissa fall även grun- das på allmänna straffrättsliga ansvarsfrihetsregler som reglerna om nödvärn. Vid insatser mot ordningsstörande folksamlingar har polisen normalt bara tillgång till batong och skjutvapen. När polisen utsätts för stenkastning och liknande är den i princip utlämnad åt att så gott det går söka skydda sig med hjälp av hjälmar och sköldar. Det var också i samband med stenkastning som ett stort antal poliser blev skadade i . Nedan behandlar vi vissa hjälpmedel vid våldsanvändning – främst vapen mellan batong och pistol, tårgas och vattenkanoner – samt annan utrustning som anses vara av särskild betydelse för frågan hur allvarliga ordningsstörningar i samband med stora evenemang skall kunna hanteras. Kommitténs slutsatser och förslag En nationell modell för förebyggande av och ingripande mot allvarliga ordningsstörningar bör utarbetas. Därefter ankommer det i första hand på polisen att bestämma vilken utrustning som skall användas vid sådana ingripanden. 7.3.2Vapen mellan batong och pistol I har den enskilde polismannen i sin tjänstgöring vid våldsanvändning normalt tillgång till batong och pistol. De ingår i varje polismans personliga utrustning. Däremot saknas vapen som på distans kan oskadliggöra en person utan risk för de dödliga eller allvarliga skador som ett skjutvapen medför. Tårgas och vatten- kanoner är exempel sådana vapen. Dessa behandlas i avsnitt 7.3.3 respektive 7.3.4. Inom pågår ett utvecklingsarbete rörande framtagande av less lethal-weapon, dvs. Arbetet är koncentrerat till tre olika vapentyper. Den första vapentypen omfattar OC-spray (oleoresin capsicum) eller s.k. pepparspray. OC-spray är enligt avsedd att ingå i varje polismans beväpning i syfte att närstrider skall kunna undvikas och därmed även allvarligare våldsutövning. Den sprayburk som är tänkt att användas har enligt gjorda tester god träffsäkerhet och effekt på tre – . OC-spray orsakar smärta i ögonen och irriterar luftvägarna. Fältförsök med OC-spray genomförs vid fem polismyndigheter. Den andra vapentypen utgörs av impact ammunition eller s.k. distansbatonger. Vapentypen består av olika projektiler som av- fyras på håll och som syftar till oskadliggörande genom tillfogande av smärta. Ett sådant vapen, som är föremål för intresse, är en gummiöverdragen projektil som skjuts ut med ett gasvapen. Den kan med god träffsäkerhet användas på ett avstånd om 30–. Ett annat vapen, som tillhör denna vapentyp, och som undersöker närmare är s.k. beanbags – bönpåsar – som består av små kulor i tygpåsar. Påsarna skjuts ut med hagelgevär. Enligt är det framför allt denna Kommitténs slutsatser och förslag vapentyp som är av intresse vid ingripanden mot ordningsstörande folksamlingar. Avsikten är att vapentypen bara skall användas av piketen och . Den tredje vapentypen utgörs av vapen som kan användas när vapen som bygger på smärta inte fungerar, t.ex. då den som skall oskadliggöras tagit droger. Ett sådant vapen som särskilt intresserar sig för är en elpistol. Elpistolen kan med god träffsäkerhet användas på ett avstånd om . Det fungerar enligt så att ström stör ut kroppens nervsignaler vilket får till följd att ingen som träffas klarar att stå upprätt längre än en sekund. Så fort patronen gjorts strömlös kan personen i fråga resa sig och fungera normalt. har uppgett att den skjutning som inträffade vid under och som orsakade att en person blev allvarligt skadad, även med rådande brist på radio- kommunikation, sannolikt hade kunnat undvikas om polisen haft tillgång till s.k. distansbatonger. Vid ingripanden mot personer som allvarligt stör ordningen har polisen egentligen bara två hjälpmedel, batong och skjutvapen. Steget mellan dessa är stort. Det kan leda till att en polisman i ett trängt läge använder sitt skjutvapen även då ett mindre skadligt vapen skulle ha varit tillräckligt för att oskadliggöra en person eller avvärja en farlig situation. Vapen mellan batong och pistol används i andra länder. Avsakna- den i härav är enligt vår mening ett problem. Vi anser därför att det utvecklingsarbete som bedriver på området bör fortsätta. Rådande ordning och pågående utvecklingsarbete Användningen av tårgas i polisens arbete är inte särskilt reglerad i lag eller förordning. har dock som nämnts i avsnitt 7.3.1 meddelat föreskrifter och allmänna råd rörande tårgasanvändning i polistjänst (RPSFS 2000:70, FAP 104-3). I dessa uttalas bl.a. att tårgas bara bör användas om mildare tvång Kommitténs slutsatser och förslag bedömts som otillräckligt och det med hänsyn till uppgiften kan anses försvarligt. Tårgas används endast i vissa situationer, främst vid insatser mot en farlig person som befinner sig inomhus. Gasen används inte mot ordningsstörande folksamlingar. I taktikprojektets huvudrapport (om projektet, se närmare av- snitt 7.2.3) har det föreslagits att tårgas skall kunna användas även vid ingripande mot ordningsstörande folksamlingar. Sådan användning bör dock, enligt rapporten, endast förekomma i nödsituationer. Som tidigare påpekats är taktikprojektets förslag nu föremål för överväganden inom . Efter i har diskussioner förts om svensk polis bör använda tårgas i samband med insatser vid allvarliga ordningsstörningar. Något lagligt hinder mot en sådan användning finns inte. Inledningsvis kan nämnas att samtliga länder vi närmare studerat – , , , och – använder tårgas vid polisinsatser i samband med allvarliga ordningsstörningar. Där- till har vi inhämtat viss information om förhållandena i Stor- , , och . Även dessa länder använder sig av tårgas i ifrågavarande situationer. Under våra studier av rapporter m.m. rörande de demonstra- tioner som ägde rum i samband med mötena i , , och och som redogjorts för i kapitel 4 har vi stött på en rad synpunkter som rör tårgasanvändning i samband med allvarliga ordningsstörningar. Tårgas användes i stor omfattning under polis- insatserna vid samtliga möten.