sou · GQB3122d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Hos polis- och åklagarmyndigheter gäller sekretess framför allt med hänsyn till polisens intresse av att förebygga eller beivra brott (den s.k. förundersökningssekretessen). För att skydda polisens verksamhet gäller för uppgifter som hänför sig till såväl den öppna polisens som Säkerhetspolisens underrättelseverksamhet, att dessa inte behöver lämnas ut om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att syftet med be- slutade åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas (5 kap. 1 § andra stycket). Denna sekretess kan åberopas både gentemot den registrerade och mot annan enskild. Rättslig reglering av betydelse I 9 kap. 17 § sekretesslagen finns korresponderande regler om sekretess till skydd för den enskildes intressen. Uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden i såväl lokala polisregister som i sådan behandling av personuppgifter som inte sker i registerform (särskild undersökning) får inte lämnas ut om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men. Detsamma gäller uppgifter som behandlas av . Denna sekretess gäller inte gentemot den registrerade själv (14 kap. 4 § sekretess- lagen) utan bara mot andra enskilda. I 1 kap. 3 § sekretesslagen finns regler om uppgiftslämnande från en myndighet till en annan. Sekretessbelagda uppgifter får lämnas ut till en svensk myndighet om det följer av lag eller förordning till vilken sekretesslagen hänvisar. Sekretessbelagda uppgifter får inte röjas för en utländsk myndighet annat än om det sker i enlighet med en föreskrift i lag eller förordning eller om uppgiften i mot- svarande fall skulle få utlämnas till en svensk myndighet och det är förenligt med svenska intressen att uppgiften får lämnas ut. De föreskrifter som finns i dessa avseenden har såvitt avser de olika registren redovisats i respektive avsnitt. 3.4.6Polisens rätt att fotografera Det finns i regeringsformen inget direkt uttalat skydd mot foto- grafering, däremot för tagande av fingeravtryck (2 kap. 6 §). En skyldighet att underkasta sig fotografering eller någon därmed jämförbar åtgärd utgör ett sådant ingrepp i den enskildes personliga förhållanden som enligt 8 kap. 3 § regeringsformen kräver stöd i lag. Av intresse är också artikel 8 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- heterna (), se lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna. Enligt artikeln har var och en rätt till respekt för bl.a. sitt privatliv. Rätten till skydd för privatlivet är av mycket allmän karaktär och omfattar skydd mot en mängd åtgärder som exempelvis övervakning av olika slag. Av artikelns andra punkt följer att undantag får göras men också att detta måste ske genom lag. En sådan begränsning får bara ske om det är nödvändigt i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska väl- Rättslig reglering av betydelse stånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Generellt gäller enligt att en begränsning måste stå i rimlig proportion till det syfte som skall tillgodoses genom inskränkningen. Skyddet avser den enskildes privata sfär. Därför torde fotografe- ring vid en demonstration på allmän plats oftast falla utanför skyddet i artikel 8 medan lagstöd krävs exempelvis för att en enskild skall tvingas underkasta sig fotografering på t.ex. en polisstation. Däremellan ryms givetvis ett flertal gränsfall. Frågan om nödvändig lagreglering, beträffande fotografering och annan liknande övervakning, i anledning av praxis bereds f.n. inom Beredningen för rättsväsendets utveckling (Ju 2000:13). Föreskrifter om fotografering under en förundersökning finns i 28 kap. 14 § och förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. Kortfattat innebär regleringen följande. Foto- grafi får tas av den som är anhållen eller häktad. Om det behövs för att utreda brott på vilket fängelse kan följa, får fotografi tas också av den som misstänks för brottet utan att vara anhållen eller häktad för detta samt av den som inte är misstänkt för brottet. gäller regleringen även när polisen använder video- kamera. Beslut om att ta fotografi eller göra en videoupptagning fattas av undersökningsledaren i de fall då åtgärden behövs för ut- redningen av brottet. I övriga fall fattas beslutet av polismyndig- heten. Även i utlänningslagen finns regler om fotografering och finger- avtryck (se närmast följande avsnitt). I övrigt finns i lagen (1988:150) om allmän kameraövervakning och i lagen (1995:1506) om hemlig övervakning bestämmelser om videofilmning i vissa fall. Dessa lagar är emellertid inte tillämpliga på kameror som manövreras på platsen. Användning av kamera i övriga fall, dvs. då handmanövrerad kamera används utanför en förundersökning, är inte reglerad i lag. JO har i ett antal fall uttalat att det inte finns något lagligt hinder för polisen att – i samband med olika spanings- och brottsföre- byggande åtgärder inom polisverksamheten – fotografera och videofilma exempelvis deltagare i en protestaktion. Även Bugg- ningsutredningen fastslog i sitt betänkande Om buggning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46) att det står polisen fritt att använda handmanövrerade kameror, antingen de är dolda eller Rättslig reglering av betydelse Kännetecknande för dessa fall är fotografering på håll av del- tagare i t.ex. ett protestmöte (s. 74). I vårt arbete har också frågan uppkommit om vad som gäller be- träffande polisens rätt att fotografera enskilda på nära håll utanför en förundersökning, exempelvis vid omhändertagande enligt 13 § polislagen. Justitiekanslern () har i ett beslut uttalat sig om en polismyndighets användning av kamera för identifiering (JK:s Dnr ). I ärendet hade polisen tillfrågat ett antal ungdomar om sin identitet varvid dessa fotograferades genom att stillbilder togs med en videokamera. Avsikten var att senare kunna kontrollera om ungdomarnas klädsel överensstämde med signalementet på gärningsmän vid begångna personrån i det aktuella området. Stillbilderna togs ut på skrivarpapper. Någon lagring av bilderna skedde inte och papperskopiorna hade, enligt polismyndigheten, därefter förstörts. JK uttalade i sin bedömning att han delade uppfattningen att gällande regler inte hindrade att i samband med en frivillig identifiering, stillbilder också togs av enskilda personer på det sätt som hade skett. En förutsättning var emellertid mot bakgrund av 8 kap. 3 § regeringsformen att foto- graferingen inte genomfördes med tvång eller mot den enskildes vilja eftersom några regler i lag inte har meddelats förutom de om fotografering under en förundersökning. En ytterligare förut- sättning för att polisen utan uttryckligt lagstöd skall få använda fotografering i samband med identitetskontroller är enligt JK att bilderna inte lagras på datormedium eller eljest tillförs ett register. Avslutningsvis bör också något nämnas om användningen av digitalkamera. Utvecklingen av digital teknik påverkar i stor ut- sträckning polisens arbetssätt. Genom den digitala tekniken kan bilder lagras i datorer. De lagrade bilderna kan sedan redigeras på olika sätt. Allt vanligare blir digitalt uppbyggda småbildskameror med diskett i stället för filmrulle. Bilder från en sådan kamera kan föras direkt över till en dator för att redigeras tillsammans med text. Digitala bilder kan alltså förändras och bearbetas i större utsträckning än analoga bilder. Datainspektionen har i ett tillsynsärende mot en polismyndighet (beslut i ärende 1245-2001) ansett att polisens fotografering med digitala kameror av ungdomar under en festival skett i kriminalunderrättelseverksamhet enligt definitionen i polisdatalagen. Datainspektionen påpekade i beslutet att för att användningen av digitala kameror skall vara tillåten i kriminal- underrättelseverksamhet krävs att användningen sker inom ramen SOU 2002:122 Rättslig reglering av betydelse för en särskild undersökning eller i ett kriminalunderrättelse- register. Frågan har uppmärksammats av den tidigare nämnda Polisdata- utredningen som i sitt förslag till ny polisdatalag föreslår att inte användandet av digitala kameror i sig utan endast den efterföljande bearbetningen i datorer av digitala fotografier skall omfattas av reglerna i den föreslagna polisdatalagen. Regler om avvisning och utvisning finns i 4 kap. utlänningslagen (1989:529). Begreppet avvisning avser de fall då avlägsnandet beslu- tas av en administrativ myndighet, t.ex. polisen och där utlänningen inte har, och inte heller när frågan aktualiseras, har haft uppe- hållstillstånd i efter ankomsten hit. Utvisning däremot sker när en utlänning antingen stannar kvar i efter det att hans eller hennes uppehållstillstånd har löpt ut eller återkallats eller har dömts för brott av viss svårhetsgrad. För vårt uppdrag torde främst regleringen om avvisning vara av intresse. Avvisning får ske utan tidsgräns, om en utlänning inte uppfyller de formella krav som gäller för inresa och vistelse i . Det är fråga om avlägsnande på grund av att utlänningen saknar pass, visering, uppehållstillstånd eller annat tillstånd som krävs för inresa, vistelse eller arbete i . Sedan blivit medlem i kan avvisning dessutom ske om utlänningen inte uppfyller de krav för inresa som föreskrivs i artikel 5 , dvs. att utlänningen har godtagbara rese- handlingar, erforderlig visering, tillräckliga medel för sitt uppehälle samt att han eller hon inte heller kan anses vara en risk för den allmänna ordningen, statens säkerhet eller någon av Schengen- staternas internationella förbindelser. Hänvisningen i 4 kap. 1 § utlänningslagen till artikel 5 i innebär också att formell avvisning utan tidsgräns får ske om en utlänning finns registrerad på spärrlista i SIS. Artikel 5 tar enbart sikte på den som från tredje land reser in i Schengenområdet. Avvisning får också ske på annan än formell grund bl.a. om det kan antas att utlänningen på grund av tidigare ådömt frihetsstraff eller någon annan särskild omständighet kan antas komma att begå brott i eller något annat nordiskt land (4 kap. 2 § 3). Avvisning beslutas av om utlänningen åberopar någon form av politiska skäl eller om utlänningen vistats i Rättslig reglering av betydelse utan avbrott mer än efter ankomsten när frågan om avvisning väcks. I andra fall meddelas beslut om avvisning av polis- myndigheten. En polismyndighets beslut om avvisning skall verkställas möjligt och även om beslutet överklagas. Om det är sannolikt att en utlänning kommer att avvisas eller fråga uppkommit om verk- ställighet av avvisningsbeslut får han eller hon tas i förvar om det med hänsyn till utlänningens personliga förhållanden eller övriga omständigheter finns anledning att anta att han eller hon annars kommer att hålla sig undan eller bedriva brottslig verksamhet i (6 kap. 2 och 3 §§). Om förutsättningar finns att ta ut- länningen i förvar får polismyndigheten fotografera honom eller henne, och om utlänningen fyllt , ta fingeravtryck (5 kap. 5 §). Avslutningsvis skall också nämnas att en utlänning får utvisas ur om han eller hon dömts för brott som kan leda till fängelse. Utlänningen får dock utvisas endast om han eller hon döms till svårare straff än böter och det på grund av gärningens beskaffenhet och övriga omständigheter kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet, eller brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inne- burit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar (4 kap. 7 §). Utvisning på grund av brott beslutas av den domstol som handlägger brottmålet. En dom eller beslut om utvisning på grund av brott skall innehålla förbud för utlänningen att återvända till eller utan tidsbegränsning.