sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — Utredningspersonal och förundersökningsledare hålls dessutom tillgängliga för omedelbara åtgärder, även under kvällstid och . Försöksverksamheter med detta arbetssätt har bedrivits vid ett flertal polismyndigheter. Erfarenheterna från dessa försök tas nu till vara och sprids över hela landet (jfr Polisväsendets bud- getunderlag s. 23). Det utvecklingsarbete som således har bedrivits har också gett visst resultat. Det är mest påtagligt för åklagarväsendets del. Åkla- garväsendet uppvisar för en minskning vad avser den ge- nomsnittliga genomströmningstiden. Den har minskat från 48 da- gar . Beslut med anledning av brottsmisstanke fattas i hälften av fallen och i två tredjedelar . Andelen förundersökningar som leder till lagföring har ökat från . avsluta- des 5 000 fler ärenden än vad som kom in till åklagarväsendet (RÅ:s årsredovisning 2001 s. 7). Även för polisens del har den genomsnittliga genomströmnings- tiden minskat, dock endast marginellt och således inte alls i den omfattning som åklagarväsendet uppvisar. Den genomsnittliga genomströmningstiden totalt för brottsärenden var 43 da- gar för polisens del. Det är en minskning med i förhållande innan. När det gäller genomströmningstiderna varierar dock utvecklingen mycket mellan polismyndigheterna. Den minskning som redovisas för förklaras av att genomström- ningstiden vid i har minskat från 49 . Genomströmningstiden hos polisen för tillgrepps- och skadegörelsebrottsärenden uppvisar dock en tydlig minskning . RPS har emellertid framhållit att en kortare genomströmningstid för ett visst år kan bero på att myndigheten då inte har avslutat lika många äldre ärenden som ett . Genomströmningstidernas längd måste därför enligt styrelsen bedömas till- sammans med balansavvecklingen. Utvecklingen tycks således gå åt rätt håll. Det är emellertid allt- jämt så att de totala genomströmningstiderna när det gäller hanter- ingen av brottmål, generellt sett, är för långa. Det är därför uppen- bart att åtgärder behöver vidtas för att förenkla såväl brottsutred- ningen som lagföringen vid vissa typer av brott. Till viss del är det en resursfråga. Det ankommer emellertid i för- sta hand på myndigheterna själva att se över resursfördelningen och uppmärksamma statsmakterna på resursbehoven. Till en viss del handlar det också om arbetsorganisation och arbetsfördelning. Detta är också i första hand en fråga för myndigheterna själva. Vi kan dock inte underlåta att framhålla att det enligt vår mening inte går att komma till rätta med de ganska allvarliga brister som finns när det gäller framför allt polisens brottsutredande verksam- het enbart genom omfördelning av resurser samt förändringar i ar- betsorganisation och arbetssätt. Det krävs också att polisen tilldelas väsentliga resursförstärkningar för att den nuvarande helt otill- fredsställande kapaciteten vad gäller brottsutredning skall kunna komma upp på en godtagbar nivå. För oss är det uppenbart att de nuvarande resurserna inte är tillräckliga för ändamålet. Det är således enligt vår uppfattning genom en kombination av förenklingar i brottsutredningsförfarandet och brottsutredningsor- ganisationen, förbättrad utbildning av dem som skall delta i brotts- utredningsarbetet och ökade resurser på brottsutredningsområdet, framför allt till polisen, som en ökad och effektivare lagföring för brott skall kunna åstadkommas. Det är dock också en uppgift för oss att utifrån våra huvuddirek- tiv (Dir. 2000:90) överväga dessa frågor, särskilt i den mån det be- hövs författningsändringar för att möjliggöra ett snabbare förfa- rande. Det gäller då särskilt brott av vardagskaraktär som är relativt okomplicerade, såväl utrednings- som lagföringsmässigt. Vi har redan lämnat förslag som tar sikte på att förenkla själva utredningen av sådan brottslighet. Dessa förslag beskrivs i avsnitt 4.2 nedan. Genom förslagen har även en del av de frågor som lagts på oss att överväga genom tilläggsdirektiven (Dir. 2001:61) redovi- sats. I detta betänkande redovisas våra överväganden i de frågor som återstår enligt tilläggsdirektiven. Vi ägnar därför avsnitt 4.3 till att beskriva vad som – i förhållande till uppdraget i tilläggsdirektiven – övervägs i detta betänkande. 4.2Vilka förbättringar innebär förslagen i vårt andra betänkande? I kapitel 1 har vi kort redovisat innehållet i vårt tidigare betänkande Snabbare lagföring 2 - Förenklad brottsutredning (SOU 2001:93). Som framgått där har vi i det betänkandet behandlat frågan om en utvidgning av tillämpningsområdet för brottsutredning genom s.k. förenklad utredning. Vi har också behandlat frågan om vilken do- kumentation som skall krävas i en sådan utredning. Här lämnas en mer utförlig beskrivning av innehållet i vårt andra betänkande. Tillämpningsområdet för förenklad brottsutredning För att polismyndigheten eller åklagaren skall ha möjlighet att inle- da en förenklad brottsutredning i stället för en förundersökning föreslog vi , som en allmän förutsättning, att det skulle finnas an- ledning att anta att brottet kommer att bli enkelt att utreda. Till skillnad från den nu gällande generella förutsättningen att tillräck- liga skäl för åtal skall finnas (23 kap. 22 § RB) innebär detta att be- gränsningen och rum för utredningsåtgärderna har tagits bort. Brottet måste dock framstå som enkelt att utreda och utgången vara tämligen given. De faktiska omständigheterna skall med andra ord vara lättutredda och skuldfrågan juridiskt enkel. Det förenklade förfarandet skall enligt förslaget få användas om den misstänkte erkänner gärningen och erkännandet framstår som materiellt riktigt alternativt när det för brottet inte är föreskrivet svårare straff än fängelse . Ett sådant tillämpningsområde in- nebär att enklare vardagsbrott ofta kommer att kunna utredas i den förenklade formen även om erkännande inte föreligger. Det gäller t.ex. enklare former av misshandel, olaga hot och ofredande. Det gäller även stöld, snatteri, tillgrepp av fortskaffningsmedel, olovligt brukande, enklare bedrägerier och hälerier, skadegörelse samt våld, hot och förgripelse mot tjänsteman, olovlig körning, trafiknykter- hetsbrott, narkotikabrott upp till och med den s.k. normalgraden, brott mot knivlagen, ringa vapenbrott och olika former av bötes- förseelser. När det gäller unga lagöverträdare skall den förenklade utred- ningsformen kunna tillämpas, om den misstänkte vid brottets be- gående var och det för brottet inte är föreskrivet fäng- else . Tillämpningen av det förenklade förfarandet skall vara fakultativ. Om det finns skäl för det skall polismyndigheten eller åklagaren när som helst under förfarandet kunna besluta att den förenklade brottsutredningen skall övergå i en förundersökning. Förunder- sökning skall alltid genomföras om den misstänktes rättssäkerhets- intressen kräver det. Dessutom skall en inledd förundersökning kunna övergå i en förenklad brottsutredning, om det finns skäl för det. Den nuvarande ordningen med s.k. förundersökningsanteck- ningar, dvs. fall då brottsutredningen genomförs som förundersök- ning men där vissa lättnader i dokumentationsskyldigheten gäller, avskaffas (23 kap. 21 § tredje stycket RB). Vissa tvångsmedel skall få användas även under en förenklad brottsutredning. Den enskilde skall ha samma skyldighet under en förenklad brottsutredning som under förundersökning att följa med till förhör och att stanna kvar för förhör. Det skall även finnas samma möjlighet för polisen att använda hämtning och medtagande till förhör. Vidare skall det finnas möjlighet att använda gripande, beslag, husrannsakan eller annan sådan undersökning (28 kap. 10 § RB), kroppsvisitation och kroppsbesiktning inom ramen för för- enklad brottsutredning. Den misstänkte skall alltid underrättas om brottsmisstanken även under en förenklad brottsutredning. När det gäller dokumentationen får det föras kortfattade an- teckningar över det väsentliga som förekommit i utredningen. En redogörelse för vad som har kommit fram under förhör bör som huvudregel granskas av den hörde. Den misstänkte och hans försvarare skall inte behöva underrättas om den verkställda utredningen när brottsutredningen har skett i det förenklade förfarandet. Däremot skall den misstänkte ha rätt att bl.a. på egen begäran ta del av vad som förekommit vid utred- ningen och ange den utredning han anser önskvärd. Som en rättssäkerhetsgaranti skall den misstänkte erhålla ett in- formationsblad under den förenklade brottsutredningen där hans rättigheter i olika avseenden beskrivs. Förfarandet skall regleras så att det framgår av bl.a. 23 kap. RB vilka bestämmelser om förfarandet vid förundersökning som skall tillämpas under den förenklade brottsutredningen. 4.3Vad återstår att göra? Vissa av de frågor som vi har fått i uppdrag att utreda enligt tilläggsdirektiven har således behandlats i vårt andra delbetänkande. Det gäller möjligheten att använda ett förenklat utredningsförfa- rande vid utredning av snatterier (som framgått går vårt förslag mycket längre än så), möjligheten att ta föremål i beslag inom ra- men för en sådan utredning (även här går vårt förslag mycket läng- re än så) och vilka krav som bör ställas på dokumentationen inom ramen för utredning av bl.a. snatterier. I detta betänkande redovisar vi våra överväganden i de frågor som återstår enligt våra tilläggsdirektiv. Kapitel 5 ägnas åt brottsutredning vid snatteribrott. Där behand- las frågan om det är möjligt att förenkla polisens handläggning av butikssnatterier när en person har gripits av en enskild med stöd av bestämmelsen om s.k. envarsgripande i 24 kap. 7 § andra stycket RB. Övervägandena där skall ses mot bakgrund av att det anmäls ca 52 000 butiksstölder till polisen. Hur många av dessa som avser just butikssnatterier finns det inte någon statistik om. Det är dock rimligt att anta att det rör sig om en så pass stor mängd att det är relevant att överväga om dessa kan hanteras på ett mer ratio- nellt sätt än . I kapitel 6 överväger vi frågan om en utvidgning av ordningsbots- institutet. är det – under vissa förutsättningar - möjligt att utfärda ett föreläggande av ordningsbot för brott för vilka inte fö- reskrivs svårare straff än penningböter. Vi kommer där att överväga om det finns förutsättningar att i ordningsbotssystemet föra in så- dana brott på vilket böter kan följa men där påföljden i det enskilda fallet stannar vid penningböter. Vad vi främst då har i åtanke är snatteribrottet. Kapitel 7 ägnas åt att frågan om det finns skäl att utvidga till- lämpningsområdet för bestämmelsen i 8 § FUK. regleras frågan om att, i stället för att hålla förhör under en brotts- utredning, inhämta en skriftlig berättelse. I kapitel 8 redovisas våra överväganden när det gäller kompeten- sen hos den personal inom polisen som handlägger utredningar om snatteribrott. Övervägandena i denna del handlar om sådan perso- nal inom polisen som brukar benämnas civilanställda. Dessa är per- soner anställda inom polisen som inte har polis- eller polischefsut- bildning. I och med detta har vi redovisat våra överväganden i de frågor som omfattas av våra tilläggsdirektiv. 5Förenklingar i brottsutredningen vid snatteri Som framgått i bl.a. avsnitt 4.2 har vi i betänkandet Snabbare lagfö- ring 2 – Förenklad brottsutredning (SOU 2001:93) föreslagit ut- vidgade möjligheter att utreda brott på ett förenklat sätt utan att förundersökning behöver inledas. Vi har i det betänkandet även föreslagit vissa lättnader i dokumentationskraven under en sådan förenklad brottsutredning. Våra överväganden i detta kapitel hand- lar om andra förenklingar i brottsutredningsförfarandet än de nu nämnda. Övervägandena är dessutom huvudsakligen begränsade till utredningar av snatterier i butiker eller varuhus (butikssnatterier). En central plats i detta kapitel intar bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB om s.k. envarsgripande. Enligt den får envar, un- der vissa förutsättningar, gripa den som har begått ett brott på vil- ket fängelse kan följa. Den gripne skall därefter skyndsamt över- lämnas till närmaste polisman. Det finns inte någon tillgänglig statistik som redovisar vid vilka brott envarsgripanden enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB före- kommer. Vi anser oss dock våga påstå att ett vanligt tillämpnings- område för bestämmelsen är just vid ingripanden i samband med stölder och snatterier i butiker och varuhus (butiksstölder). Redan här skall dock sägas att det har förekommit olika uppfattningar om den rättsliga beteckningen på sådana ingripanden. Som kommer att framgå nedan (avsnitt 5.3.2) har det av vissa hävdats att de nu aktu- ella ingripandena sker med stöd av bestämmelserna om laga själv- täkt. Ingripanden i samband med butiksstölder görs vanligen av någon anställd i butiken eller varuhuset. Åtskilliga sådana ingripanden görs dock också av väktare som då i regel tjänstgör som butikskon- trollanter. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri I avsnitten 5.2.1 och 5.2.2 redovisas nuvarande regler såvitt avser gripandeinstitutet och laga självtäkt. Stöldbrottet beskrivs i korthet i avsnitt 5.2.3. En mer utförlig redogörelse för detta brott samt för rättspraxis när det gäller tidpunkten för brottets fullbordande vid butikstillgrepp finns i avsnitt 2.2. Avsnittet 5.2.3 innehåller också en redogörelse för bedrägeribrottet. Att detta brott berörs i detta kapitel beror på att det i våra tilläggsdirektiv (Dir. 2001:61) har an- getts att vi när det gäller att överväga förenklingar av brottsutred- ning och lagföring inte enbart skall uppehålla oss omkring butiks- snatterier. Även annan brottslighet som kan vara lämpad för ett förenklat förfarande skall ingå i våra överväganden. I anslutning därtill nämns kontantbedrägerier som exempel. I avsnitt 5.2.4 redovisas de författningsbestämmelser som gäller ordningsvakter. Det handlar bl.a. om tjänstgöringsuppgifter som kan anförtros ordningsvakter, kvalifikationskrav för att förordnas som ordningsvakt, allmänna åligganden för ordningsvakter samt bestämmelser om deras utbildning. I det följande avsnittet, 5.2.5, redovisas de författningsbestämmelser som gäller väktare. Anledningen till att ordningsvakter och deras roll redovisas här är att det i våra tilläggsdirektiv har angetts att vi skall överväga frå- gan om vilka uppgifter ordningsvakter bör ha när det gäller att ingripa mot personer som gör sig skyldiga till snatteri. Att regelsy- stemet som gäller för väktare också redovisas beror på att dessa re- dan har en central roll när det gäller ingripanden i samband med butiksstölder, i vart fall i de större butikerna och varuhusen. Många av dem arbetar där som butikskontrollanter. Redan här skall framhållas att en del väktare också innehar förordnande som ord- ningsvakt. Avsnitt 5.3 handlar om tidigare överväganden. I avsnitt 5.3.1 re- dovisas historiken bakom gripandeinstitutet. I det följande avsnit- tet, 5.3.2, redovisas bl.a. den diskussion som har förekommit när det gäller den rättsliga beteckningen på sådana ingripanden som butikskontrollanter och andra enskilda gör i samband butiksstöl- der. Som framgår där råder det delade meningar i denna fråga. Avsnitt 5.4 ägnas slutligen åt våra överväganden när det gäller in- gripanden vid främst butikstillgrepp. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Bestämmelser om häktning, anhållande och gripande finns i 24 kap. RB. Den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver får häktas om vissa ytterli- gare förutsättningar är uppfyllda (1 § första stycket). Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får dock häktning inte ske (1 § fjärde stycket). Den som på sannolika skäl är misstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet, 1.om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans uppgift om detta kan antas vara osann, eller 2.om han saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff (2 §). Beslut om häktning meddelas av rätten (5 §). Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häkt- ning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Beslut om anhållande meddelas av åklagaren (6 §). Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskan- de fall gripa honom även utan anhållningsbeslut. Om den som har begått brott, på vilket fängelse kan följa, påträf- fas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen, får han gripas av envar. får också gripa den som är efterlyst för brott. Den gripne skall skyndsamt överlämnas till närmaste polisman (7 §). Har någon gripits enligt 7 §, skall han för- höras av polisman eller åklagare. Har åklagaren inte redan underrät- tats om frihetsberövandet, skall det skyndsamt anmälas till honom. Åklagaren skall efter förhöret besluta om den miss- tänkte skall anhållas. Anhålls inte den misstänkte, skall beslutet om gripande hävas. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Innan åklagaren har underrättats om frihetsberövandet, får be- slutet om gripande hävas av polismyndigheten, om det är uppen- bart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. I omedel- bar anslutning till gripandet får beslutet under samma förutsätt- ningar hävas även av en polisman som har fattat beslutet (8 §). Då någon grips eller anhålls eller då ett anhållningsbeslut som har meddelats i någons frånvaro har verkställts, skall den frihetsbe- rövade få besked om det brott som han är misstänkt för samt grun- den för frihetsberövandet (9 §). Lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Har någon begått ett brott på vilket fängelse skulle ha kunnat följa och anträffas han på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen, får han gripas av envar. Om en enskild person har gripit den unge, skall denne skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. eller åklagaren skall besluta om den unge skall friges eller hållas kvar för förhör. Den unge får inte tas i förvar (35 § LUL). I 16 § 6 punkten förordningen (nr 11 s. 101) om nya strafflagens införande föreskrevs följande. Ingen må självvilligt taga åter det han vidkännes, evad det är från honom stulet, eller han det tappat haver; utan lite befallningsha- vanden eller domaren därom till: dock må han det återtaga av den, som är lösker man eller misstänkt att vilja rymma, eller där stulet gods å färsk gärning finnes. Enligt 14 § lagen (1964:163) om införande av skulle den nu citerade bestämmelsen i dess lydelse vid ikraftträdande alltjämt äga tillämpning. Förbud mot självtäkt råder således i princip. När det gäller un- dantaget som regleras i den citerade bestämmelsens andra led gäller numera enligt punkt 3 i övergångsbestämmelserna till strafflagsrevision att varje besittningsförhållande som någon utan rätt har rubbat får återställas på färsk gärning av den vars besittning rubbats eller som är i hans ställe (NJA II 1942 s. 522). Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Bestämmelser om stöld finns i 8 kap. BrB. Den som olovligen tar vad som tillhör någon annan med uppsåt att tillägna sig det, döms, om tillgreppet innebär skada, för stöld till fängelse i högst (1 §). Är det brott som har beskrivits med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga omständigheter vid brottet att anse som ringa, döms för snatteri till böter eller fängelse (2 §). En mer utförlig redogörelse för gränsdragningen mellan stöld och snatteri samt en redogörelse för rättspraxis när det gäller tid- punkten för brottets fullbordande vid just butikstillgrepp finns i avsnitt 2.2. Är det brott som beskrivs i 1 § att anse som grovt, döms för grov stöld till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas, om tillgreppet skett efter intrång i bostad, om det avsett sak som någon bar på sig, om gärningsmannen varit försedd med vapen, spräng- ämne eller annat dylikt hjälpmedel eller om gärningen annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada (4 §). Bestämmelser om bedrägeri finns i 9 kap. BrB. Den som genom vilseledande förmår någon till handling eller underlåtenhet, som innebär för gärningsmannen och skada för den vilseledde eller någon i vars ställe denne är, döms för bedrä- geri till fängelse i högst (1 § första stycket). I 1 § andra stycket finns en bestämmelse om s.k. datorbedrägeri. För straffansvar fordras att gärningsmannen har påverkat resultatet av en automatisk informationsbehandling eller liknande automatisk process på ett sådant sätt att det innebär för gärningsman- nen och skada för någon annan. Är det brott som beskrivs i 1 § med hänsyn till skadans omfatt- ning och övriga omständigheter vid brottet att anse som ringa, döms för bedrägligt beteende till böter eller fängelse i högst sex må- nader (2 § första stycket). Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Begagnar sig någon av husrum, förtäring, transport, tillträde till föreställning eller något annat liknande, som tillhandahålls under förutsättning av kontant betalning, och gör han ej rätt för sig, döms, vare sig han vilseleder någon eller ej, för bedrägligt beteende. Detta gäller dock inte, om gärningen avser värde, som ej är ringa, och om den i övrigt är sådan som beskrivs i 1 § (2 § andra stycket). Det brott som beskrivs i 9 kap. 2 § andra stycket BrB brukar be- nämnas snyltning. Det får åtalas av åklagare endast om åtal är på- kallat från allmän synpunkt (12 §). Som framgår gäller således att om gärningen uppfyller bedrägeri- rekvisitet enligt 1 § och värdet inte är ringa, skall bedrägeribestäm- melsen i 1 § tillämpas. Är värdet ringa skall 2 § tillämpas och det behöver då inte utredas vilket av de båda styckena som tillämpas, eller med andra ord om något vilseledande föreligger eller ej. Om bedrägerirekvisiten enligt 1 § inte är uppfyllda, men värdet är högt, skall 2 § tillämpas (, m.fl., , Kap. 1-12, s. 9:46). Är det brott som beskrivs i 1 § att anse som grovt, döms för grovt bedrägeri till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningsmannen missbrukat allmänt förtroende eller begagnat falsk handling eller vilseledande bokföring eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada (3 §). Författningsbestämmelser om ordningsvakter finns i bl.a. lagen (1980:578) om ordningsvakter, ordningsvaktsförordningen (1980:589) och Pl. Lagen om ordningsvakter () Den som inte är anställd som polisman får, under vissa förutsätt- ningar, förordnas att som ordningsvakt medverka till att upprätt- hålla allmän ordning (1 § LOV). Ordningsvakter får förordnas att tjänstgöra vid 1.allmänna sammankomster som avses i 2 kap. 1 § ordningslagen (1993:1617) och cirkusföreställningar, 2.offentliga tillställningar som avses i 2 kap. 3 § ordningslagen, Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 3.bad- eller campingplatser och lokaler eller platser för idrott, fri- luftsliv, spel, lek, förströelse eller liknande som allmänheten har tillträde till, eller 4.lokaler eller utrymmen där alkoholdrycker serveras till allmänhe- ten med tillstånd enligt 7 kap. 5 § alkohollagen (2 § LOV). Ordningsvakter får under vissa förutsättningar förordnas att tjänstgöra vid säkerhetskontroll i domstolar (2 a § LOV). Om det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt, får ordningsvakter förordnas även i annat fall än de nu nämnda (3 § LOV). Lagen innehåller också en bestämmelse om kvalifikationskrav för ordningsvakter. Till ordningsvakt får förordnas endast den som med hänsyn till laglydnad och övriga omständigheter är lämplig för uppdraget och har fyllt 20 men inte . Regeringen eller myn- dighet som regeringen bestämmer har bemyndigats att meddela föreskrifter om ordningsvakternas utbildning (4 § LOV).