sou · GQB33d1 · 2003-01-01 00:00:00 — I 45 § SL finns en bestämmelse enligt vilken bevisstløshet som är en följd av självförvållat rus (framkallat av alkohol eller andra medel) inte utesluter straff. I kunde tidigare domstolen besluta om sikring beträffande gär- ningsmän som inte uppfyllde kravet på tillräknelighet. Denna särreak- tion förekom i olika former, t.ex. vård på psykiatriskt sjukhus. utsattes emellertid för kritik. Ett förslag om nya regler lades därför fram år 19943, och antogs en lag om änd- ringar i straffeloven. De nya reglerna gäller . Ändringarna i straffeloven innebär att bestämmelserna om sikring upphävs. I stället införs nya särreaktioner. Enligt 39 § SL kan personer som vid gärningstillfället var psykotiska eller bevisstløse överföras till tvungent psykisk helsevern när det anses nödvändigt för att skydda samhället. Ett sådant förordnade skall ske i dom och kan bara bli aktu- ellt när något av följande villkor är uppfyllt: 1Gärningsmannen har begått eller försökt begå vissa i lagrummet uppräknade allvarliga brott (t.ex. grova våldsbrott eller sedlighets- brott) och det föreligger fara för återfall i allvarlig brottslighet. 2Gärningsmannen har begått eller försökt begå ett mindre allvarligt brott av det slag som nämns ovan i p. 1 och han har tidigare begått eller försökt begå ett brott som nämns där. Härutöver skall det fin- nas ett nära samband mellan den tidigare och den nu begångna gär- ningen. Slutligen skall fara föreligga för återfall i ny allvarlig brotts- lighet. Enligt 39 b § SL kan den dömde och hans närstående begära att särre- aktionen skall upphöra. skall då lägga fram saken för domstol som avgör frågan i dom. En begäran om att särreaktionen skall upphöra får inte framställas förrän efter det att frågan prö- vades senaste gången. Åklagaren kan när som helst besluta att särreaktionen skall upphöra. Senast efter det att senaste domen vunnit laga kraft skall åklaga- ren antingen själv besluta att särreaktionen skall upphöra eller begära att domstolen prövar om reaktionen skall bestå. 3 Se Ot prp nr 87 – Om lov om endringer i straffeloven m v (strafferettslige utilregnelighetsregler og særreaksjoner) I 39 a § SL införs en särreaktion, benämnd tvungen omsorg, för lag- överträdare som vid gärningstillfället var psykiskt utvecklingsstörda i hög grad och som därför är straffria på grund av att de inte uppfyller kravet på tillräknelighet. Förutsättningarna för åtgärden är desamma som sägs i 39 § SL. Ansvaret för verkställigheten av särreaktionen tvungen omsorg skall åvila en nyinrättad fackenhet. Den dömde skall kunna hållas kvar mot sin vilja och i händelse av avvikande återföras med tvång om så erford- ras. För att möjliggöra en gradvis övergång till ett liv i frihet eller för att åstadkomma ett boende som passar den dömde bättre än vistelse inom fackenheten, ges det möjlighet för fackenheten att träffa avtal därom med en kommun eller en privat institution. Ansvaret skall även i sådana fall ligga kvar hos fackenheten. Också i uppställs ett krav på tillräknelighet som förutsättning för straffbarhet. I 3 kap. 3 § strafflag (SL) stadgas följande: Gerning, som begås af den, hvilken är afvita, eller af ålderdomssvaghet el- ler annan sådan orsak saknar förståndets bruk, vare strafflös. Har någon råkat i sådan tillfällig sinnesförvirring, att han ej vet till sig; vare ock gerning, som han i det medvetslösa tillstånd föröfvar, strafflös. Första stycket tar sikte på tillstånd som är permanenta eller i vart fall inte endast tillfälliga. Hit räknas psykoser, höggradig psykisk utveck- lingsstörning och allvarligare former av personlighetsstörningar. Andra stycket reglerar tillfällig sinnesförvirring. Exempel på sådana tillstånd är feberdelirier och förgiftningstillstånd, som har medfört att medvetenheten har bortfallit. Tillräkneligheten bedöms med utgångspunkt i situationen vid gär- ningstillfället. Har den psykiska störningen uppkommit först efter det att gärningen begicks, är regeln i 3 kap. 3 § SL därför inte tillämplig. I en sådan situation kan det i stället bli aktuellt att tillämpa reglerna om domseftergift. Bestämmelsen i 3 kap. 5 § tredje stycket SL ger dom- stolen en möjlighet att underlåta att döma till straff, om straffet kan anses oskäligt eller meningslöst med hänsyn till bl.a. gärningsmannens personliga förhållanden samt åtgärder vidtagna inom social- och hälso- vården.4 Har någon begått ett brott och därvid saknat förståndets fulla bruk men kan gärningsmannen inte anses otillräknelig enligt 3 kap. 3 § SL, finns en särskild regel om straffnedsättning (se 3 kap. 4 § första stycket SL). Har gärningsmannen själv ådragit sig det aktuella tillståndet, kan det dock inte ensamt utgöra skäl för straffnedsättning. Beslut om vård enligt mentalvårdslagen En tilltalads sinnestillstånd undersöks efter beslut av domstol vid en sinnesundersökning. Undersökningen görs vid ett psykiatriskt sjukhus och pågår normalt . Den gjorda undersökningen sänds sedan till Rättsskyddscentralen för hälsovården, som också avger ett utlåtande i saken. bedömer Rättsskyddscentralen den till- talades vårdbehov och beslutar om tvångsvård, om förutsättningarna är uppfyllda (se 17 § första stycket mentalvårdslagen). Härefter fattar domstolen sitt avgörande i brottmålet. Har gärnings- mannen varit otillräknelig befrias han från straffansvar, har han begått brottet i fullt förstånd döms han till vanligt straff, och har han haft ned- satt tillräknelighet får han sitt straff nedsatt. Domstolen fattar själv- ständigt sitt beslut i tillräknelighetsfrågan. I praktiken avviker man dock knappast från enhälliga utlåtanden.5 I enstaka fall fattar Rättsskyddscentralen beslut om tvångsvård först efter det att domstolen på grund av den tilltalades sinnestillstånd be- slutat att inte döma ut ett straff (se 21 och 22 §§ mentalvårdslagen). I är det alltså Rättsskyddscentralen och inte domstolarna som fattar beslut om vård för en person som befunnits otillräknelig. Detta system är internationellt sett ovanligt, och det har också utsatts för kritik.6 När Rättsskyddscentralen har beslutat om tvångsvård, får den som be- slutet gäller kvarhållas för vård , se 17 § andra stycket mentalvårdslagen. Före utgången av skall en läkare pröva frågan om vården skall fortsätta eller avslutas. 4Se , Otillräknelighet och påföljdssystemet, JFT 1997 s. 361 5Se Lappi-Seppälä, a.a., s. 361 6Se Lappi-Seppälä, a.a., s. 372 Beslutar läkaren att vården skall fortsätta, skall länsrätten genast underställas beslutet och har att överpröva detta. Beslutar läkaren i stället att vården skall avslutas, skall beslutet ge- nast underställas Rättsskyddscentralen, som antingen skall fastställa beslutet eller, om det fortfarande finns förutsättningar för att fortsätta vården oberoende av patientens vilja, fatta beslut om fortsatt vård. Vid beslut om fortsatt vård kan patienten kvarhållas ytterligare . Behövs ännu längre vård krävs nytt beslut om förlängning. Den genomsnittliga vårdtiden för en s.k. kriminalpatient är . Vårdtiderna överstiger därmed klart längden av de frihetsstraff som utmäts för motsvarande brott i , förutom för brott mot liv.7 Beträffande utvecklingsstörda finns särskilda bestämmelser. Om en utvecklingsstörd gärningsman inte uppfyller kravet på tillräknelighet och det finns skäl att befara att han kan råka i allvarlig livs- eller hälso- fara eller att han är farlig för annan persons säkerhet, kan Rätts- skyddscentralen besluta att han skall underkastas specialomsorger en- ligt en särskild lag om utvecklingsstörda. Intagna i kriminalvårdsanstalt kan också beredas vård enligt denna lag. I ett sådant fall görs ansökan om vård av anstalten. I pågår olika lagstiftningsprojekt som rör bestämmelserna om psykiskt störda lagöverträdare. Bland annat pågår arbete avseende reg- lerna om straffrättsligt ansvar, rättspsykiatriska undersökningar och vårdlagstiftningen. Också i den nederländska straffrätten används begreppet tillräknelig- het. En psykiskt störd person kan inte dömas till ansvar, om han inte är kapabel att skilja på rätt och fel eller om han saknar förmåga att kon- trollera sitt handlande. En otillräknelig gärningsman kan alltså inte straffas för brott som han har begått. Däremot kan domstolen besluta att han skall ges den för speciella reaktionen TBS-vård. Även de lagöverträdare som har en förminskad tillräknelighet kan ges TBS-vård i kombination med en vanlig påföljd, ofta fängelse. 7 Se Lappi-Seppälä, a.a., s. 370 TBS-vården benämndes tidigare TBR. Denna förkortning stod för terbeschikkingstelling van de regering, vilket betyder att ställas till regeringens disposition, underförstått för behandling. TBS står endast för terbeschikkingstelling. TBS-vård ges på särskilda kliniker med hög säkerhet. En förutsättning för att TBS-vård skall komma i fråga är att gär- ningsmannen är en fara för sig själv eller andra. Samhällskyddet är det främsta syftet med denna vårdform. Ett annat viktigt syfte är att ge in- dividen erforderlig vård. Målet är att förhindra eller åtminstone reduce- ra återfallen i nya brott. TBS-vården av psykiskt störda lagöverträdare i har rönt internationell uppmärksamhet. strafflag stadgades att en person inte var straffbar om han begått en handling för vilken han inte kunde hållas ansvarig på grund av bristfällig utveckling eller skadade själsförmögenheter. De som inte kunde straffas fick vård på ett mentalsjukhus. Kritik kom emellertid att riktas mot strafflagens grova indelning i tillräkneliga och otillräkneliga lagöverträdare. Många ansåg att gär- ningsmän med förminskad tillräknelighet inte borde få lika långa straff som de fullt tillräkneliga eftersom de begått brott under inflytande av nedsatta själsfunktioner. Problemet var emellertid att det bland de för- minskat tillräkneliga fanns många återfallsförbrytare som betraktades som farliga. Mot bakgrund av den framförda kritiken infördes särskilda regler beträffande gärningsmän som var förminskat tillräkneliga. öppnades möjligheten för domstolarna att beträffande denna grupp kombinera vanliga påföljder med s.k. TBR-vård. Straffets svårighets- grad skulle stå i proportion till graden av skuld. Man måste med andra ord försöka bedöma den tilltalades grad av tillräknelighet. De nya reg- lerna innebar att en mördare inte längre nödvändigtvis fick livstids fängelse utan kunde få fängelse samt vård. Först avtjänades straffet och därefter gavs vård. Domstolen skulle regelbundet ta ställning till hur behandlingen fort- skred samt besluta om förlängning av vården eller dess upphörande. som följde riktades kritik också mot bestämmelserna om TBR, t.ex. därför att patienter kunde hållas kvar på sjukhus även för mindre förseelser. Kritiken fick till följd att reglerna 1988 ersattes med en ny lag om TBS-vård. Några av de viktigaste skillnaderna mellan dessa regelsystem är följande: 1TBR kunde ges för vilket brott som helst. TBS däremot kan bara komma ifråga för brott som har ett maximistrafftid , t.ex. rån, grov misshandel, våldtäkt och mord/dråp. 2I den nya lagen infördes en längsta tid för TBS . TBS kan dock under vissa förutsättningar pågå . 3I den nya lagen finns möjlighet till överklagande då TBS förlängs. 4Om en förlängning skulle innebära att TBS skulle komma att pågå , måste domaren inhämta yttrande från oberoende exper- ter. I ett sådant fall får han eller hon alltså inte besluta enbart på grundval av TBS-sjukhusets rapport. Justitieministern har det övergripande ansvaret för TBS och inom de- partementet finns en särskild avdelning som handlägger dessa frågor. Av dem som ges TBS-vård är nästan alla män mellan . Två tredjedelar har alkohol- eller drogrelaterade problem. Enligt en under- sökning som genomfördes hade praktiskt taget alla brott som resulterat i ett förordnande om TBS ett inslag av våld. I av fallen hade våldet lett till döden. Andelen psykotiska patienter utgör liksom de med antisocial personlighetsstörning. Neuroser är däremot ganska säll- synta. Ungefär en fjärdedel av de intagna har av domstolen inte alls ansetts ansvariga för sina handlingar medan övriga har ansetts ha olika grader av förminskad tillräknelighet. TBS-vård ges på flera olika kliniker i . En del av dessa är statssjukhus medan andra är privata institutioner. Alla klinikerna har hög säkerhet. Det finns inga murar, men alla fönster har tjockt säker- hetsglas och byggnaderna står under bevakning. Patienterna bor i små enheter och har individuella behandlingspla- ner. Målet är att förbereda de intagna för ett liv ute i samhället utan återfall. Till exempel erbjuds arbetsträning och utbildning. Vidare finns möjlighet till sportaktiviteter och kulturella aktiviteter. På TBS-klinikerna arbetar flera olika personalkategorier. Den vikti- gaste personalgruppen är socialterapeuterna. Dessa har en vårdande och behandlande roll men har också ansvar för säkerheten. Andra yrkes- grupper som förekommer är lärare, arbetsterapeuter och idrottsledare. Undersökningar som gjorts visar på att man endast i viss utsträckning uppnår en varaktig förändring av det kriminella beteendet hos de intag- na TBS-patienterna. Ett inte obetydligt antal återfaller i brott, men de flesta av de nya brotten är mindre allvarliga . Detta resultat anses tillfredsställande med hänsyn till TBS-patienternas kriminella bakgrund och psykiska status. En jämförelse som gjorts med långtidsdömda i fängelse visar inte på någon skillnad mellan grupperna när det gäller den allmänna återfalls- frekvensen. Dock noterades att allvarliga brott var mindre vanliga bland TBS-patienterna. Den schweiziska strafflagen föreskriver att straffrihet skall inträda, när gärningsmannen på grund av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller höggra- dig rubbning av medvetandet vid tiden för gärningen var oförmögen att inse dess rättsstridighet eller handla efter insikt därom. Straffnedsätt- ning kan ske, om den brottslige vid tiden för gärningen på grund av rubbning av det själsliga hälsotillståndet eller medvetandet eller på grund av utvecklingsstörning saknade full förmåga att inse dess rätts- stridighet eller handla efter insikt därom. Kräver gärningsmannens sinnestillstånd läkarbehandling eller sär- skild vård och kan det antas att risken för vidare brottslighet därigenom skulle hindras eller minskas, kan domstolen förordna om intagning på sjukhus eller vårdanstalt eller, såvida gärningsmannen inte är farlig för tredje man, om öppen vård. Om gärningsmannen till följd av sitt sin- nestillstånd sätter den allmänna säkerheten i fara, skall domstolen för- ordna om förvaring på särskild anstalt, under förutsättning att en sådan åtgärd framstår som nödvändig. Förordnar domstolen om sluten vård eller om förvaring, skall det meddelas uppskov med ett even- tuellt ådömt fängelsestraff. Så kan också ske i händelse av öppen vård. De kantonala myndigheterna ansvarar för vården, och de kan upp- häva åtgärden när den är nödvändig. I samband därmed skall domstolen efter hörande av läkare besluta om i vilken utsträck- ning ett uppskjutet straff skall verkställas. Enligt den österrikiska strafflagen kan den som vid tiden för gärningen på grund av sinnessjukdom, sinnesslöhet, djupgående medvetandestör- ning eller annan svår, med dessa tillstånd jämställd rubbning av själs- verksamheten är oförmögen att inse det orätta i sin gärning eller handla efter insikt därom inte straffas. Strafflindring kan komma i fråga, om gärningen begåtts under näraliggande omständigheter. Strafflagen upptar som specialpåföljd insättande i kiskt abnorma lagöverträdare. Dessa anstalter är avsedda såväl för otillräkneliga som psykiskt avvikande tillräkneliga. Beträffande de otillräkneliga är förutsättningarna att gärningen är belagd med frihets- straff , att brottet begåtts under inflytande av otillräknelig- hetstillstånd som beror på höggradig själslig abnormitet och att man på grund av gärningsmannens person och tillstånd samt brottets art kan befara att han annars under inflytande av abnormiteten kan begå en straffbar handling med svåra följder. För att påföljden skall kunna ådömas den som anses tillräknelig fordras att brottet begåtts under inflytande av höggradig själslig ab- normitet. I övrigt gäller samma förutsättningar som för otillräkneliga. Beträffande de tillräkneliga ådöms påföljden jämte straff men avtjänas före straffet och avräknas från detta. Anstaltsvistelsen är tidsobestämd men omprövas minst en gång av domstol. Om vistelsen upphör, innan strafftiden löpt ut, över- lämnas brottslingen för straffverkställighet, såvida inte straffåterstoden efterskänks. Frigivning från psykiatrisk anstalt är alltid förbunden med en prövotid som uppgår till , om brottet är belagt med högst tio års fängelse, och annars till . Frågan om tillräknelighet (Schuldfähigkeit) regleras i tysk rätt i 20 § StGB8. Bestämmelsen har följande lydelse. Ohne Schuld handelt, wer bei wegen einer krankhaften seelischen Störung, wegen einer tiefgreifenden Bewusstseinstörung oder wegen Schwachsinns oder einer schweren anderen seelischen Abartigkeit unfähig ist, das einzusehen oder nach dieser Einsicht zu handeln.9 Således handlar den utan skuld som vid gärningstillfället led av en psy- kisk sjukdom, en djupgående, tillfällig störning av medvetandet som har annan grund än sjukdom, psykisk utvecklingsstörning eller av en annan svår psykisk abnormitet och som dessutom till följd härav är oförmögen att inse det orätta med gärningen eller att handla i överens- stämmelse med sin insikt om det orätta med gärningen. Tysk rätt har med andra ord en blandad psykiatrisk-psykologisk metod för att fast- ställa otillräknelighet. Med krankhaften seelischen Störung avses olika former av psyko- ser. I beteckningen tiefgreifenden Bewusstseinstörung innefattas t.ex. höggradig affekt och olika förvirringstillstånd som beror på berusning, utmattning eller hunger. Med schweren anderen seelischen Abartig- keit förstås allvarligare neuroser och svårare former av personlighets- störning.10 De psykologiska kriterierna Einsichtfähigkeit (bristande insikt om det orätta i handlandet) och Hemmungsfähigkeit (bristande förmåga att kontrollera sitt handlande) skall också vara uppfyllda för att an- svarsfrihet skall föreligga. Denna bedömning skall ta sikte på gär- ningsmannens oförmåga i dessa avseenden vid själva gärningstillfället. I 21 § StGB finns en bestämmelse om att förminskad tillräknelighet kan leda till straffnedsättning. Otillräkneliga och förminskat tillräkneliga lagöverträdare kan enligt 16 kap. (61–72 §§) StGB ådömas någon av följande särreaktioner (und Sicherung, ung. åtgärder för rehabi- litering och säkerhet). 8Strafgesetzbuch, den tyska strafflagen 9Whoever in committing the act is incapable of appreciating the unlawfullness of the act or of acting according to his appreciation because of a pathological mental disorder, because of a serious consciousness disorder or because of feeblemindness or another serious mental abnormality acts without guilt (eng. översättning) 10Se nr 48, Pathways to the management of mentally-ill offenders in the , 1993, s. 78 Intagning på psykiatriskt sjukhus, intagning på en , intagning på skyddsanstalt, Enligt 62 § StGB gäller en proportionalitetsprincip vid bestämmandet av om och i så fall vilken rehabiliterings- och säkerhetsåtgärd som skall tillämpas. En sådan åtgärd får inte tillgripas, om den inte står i propor- tion såväl till lagöverträdarens tidigare brottslighet och den antagna återfallsrisken som till den grad av farlighet som han utgör för samhäl- let. För intagning på psykiatriskt sjukhus krävs enligt 63 § StGB att en helhetsbedömning av den psykiskt störde lagöverträdarens person och den rättstridiga gärning han har begått leder fram till slutsatsen att det föreligger en risk för att han på nytt begår rättsstridiga gärningar på grund av sitt psykiska tillstånd och att han därför utgör en fara för sam- hället. För intagning på skyddsanstalt krävs bl.a. enligt 66 § StGB att den tilltalade döms till fängelse och att han tidigare lagförts minst två gånger för allvarliga brott som han bedöms vara farlig för allmänheten. Enligt 67 § StGB kan verkställande av en rehabiliterings- och sä- kerhetsåtgärd i vissa fall avräknas från ett ådömt fängelsestraff. Enligt den italienska strafflagen kan ingen straffas för en brottslig gär- ning, om han vid gärningstillfället inte var tillräknelig. I händelse av starkt förminskad tillräknelighet döms till ansvar för gärningen, men gärningsmannen kommer i åtnjutande av strafflindring. Total eller par- tiell otillräknelighet föreligger bl.a. när gärningsmannen på grund av sjukdom befinner sig i ett tillstånd av fullständig respektive höggradig nedsättning av uppfattningsförmåga eller vilja. Den bristande tillräkne- ligheten tillmäts straffrättslig relevans endast om det kan påvisas ett orsakssamband mellan sinnesbeskaffenheten och gärningen. Beträffande den som förklarats straffri på grund av psykisk sjukdom förordnar domstolen om intagning på en rättspsykiatrisk klinik (mani- comio giudiziario). Minsta tiden för vistelse på sådan klinik varierar med brottets svårhet: om livstids fängelse är stadgat, om är stadgat och i övriga fall. Undantag görs för oakt- samma brott samt brott för vilka ej är föreskrivet strängare straff än fängelse eller endast böter. Den som på grund av nedsatt tillräknelighet har fått en strafflindring underkastas därutöver en säkerhetsåtgärd i form av intagning på en an- stalt för omvårdnad och övervakning (casa di cura e di custodia) för ej understigande , om är stadgat för brottet, och ej understigande , om är stadgat. Om det i annat fall är föreskrivet fängelse för brottet och den dömde dessutom anses som en socialt farlig person, vilket avgörs med hänsyn till risken för återfall i brottslighet, kan det förordnas antingen om anstaltsvård minst sex må- nader eller övervakning i frihet (libertà vigilata) . Förordnandet om intagning på anstalt verkställs först efter avtjänandet av ett ådömt fängelsestraff, men domstolen kan med hänsyn till arten av den dömdes sjukdom förordna att anstaltsvården skall före- gå straffverkställigheten. Om den som dömts till fängelse eller annan påföljd som innefattar frihetsberövande före eller under verkställigheten drabbas av psykisk sjukdom, kan domstolen, om sjukdomen anses hindra verkställigheten, meddela uppskov med denna och förordna om intagning på en mani- comio giudiziario eller en casa di cura e di custodia eller, om det ådömda straffet understiger , på ett vanligt mentalsjukhus. Enligt Code pénal föreligger inte en straffbar handling, då gärnings- mannen vid tiden för brottet led av en psykisk störning (un trouble psy- chique ou neuropsychique) som upphävde hans omdömesförmåga eller förmåga att kontrollera sina handlingar. Om han vid gärningstillfället led av en sådan störning som försämrade hans omdömesförmåga eller hindrade honom att kontrollera sina handlingar, skall domstolen ta hän- syn härtill vid utdömande av påföljd. Om domstolen anser att en person som kommit i åtnjutande av straffriförklaring skulle kunna äventyra den allmänna ordningen eller personliga säkerheten med hänsyn till sitt sinnestillstånd, skall under- rättelse genast lämnas dels till vederbörande prefekt (dvs. en myndighet med polisiär befogenhet) för vidtagande av omedelbar åtgärd, dels till en för varje departement (förvaltningsdistrikt) inrättad särskild kom- mission (commission départementale des hospitalisations psychiat- riques). Erforderlig psykiatrisk vård, på sjukhus eller i annan form, kommer sedan till stånd i administrativ ordning. Frågan om psykiskt stördas straffrättsliga ställning kan bli aktuell på två olika stadier av processen i engelsk rätt. En psykisk störning kan göra att den tilltalade bedöms vara oförmö- gen att genomgå rättegången (unfitness to plead) som därför, åt- minstone för , skjuts upp. Om den tilltalade har begått gärningen, kan domstolen även på detta stadium enligt bestämmelserna i 1983 och Criminal Procedure (Insanity and Unfitness to Plead) Act 1991 förordna att han skall tas in på sjukhus med eller utan utskrivningsprövning.