sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — Om den ådömda påföljden innebär frihetsberövande gäller bestämmelserna i svensk lag om verkställighet av påföljd av närmast motsvarande art. Verkställigheten får dock inte ske på sådant sätt att påföljden blir att anse som strängare än den påföljd som ådömts i den främmande staten. Internationellt finns en acceptans för att det i domslandet utdömda straffet blir föremål för verkställighetslandets verkställighetsregler, men bland flertalet stater finns inte samma acceptans för att verkställighetslandet ändrar den ursprungliga domen, t.ex. genom påföljdsomvandling. tillämpar enligt uppgift regelmässigt förfarandet som innebär fortsatt verkställighet. Fråga om verkställighet i annan stat av här i landet ådömd påföljd tas upp av , eller i fråga om överlämnande till rättspsykiatrisk vård, av (34 a § IVL). En sådan framställning får inte göras om det kan antas att det finns hinder mot verkställighet i den andra staten, t.ex. att den dömde inte samtycker till att verkställigheten överförs (prop. 1999/00:45 s. 19). har träffat ett avtal med om samarbete rörande verkställighet av straffrättsliga påföljder, (SÖ 1990:35). Avtalet trädde i kraft I huvudsak överensstämmer reglerna i detta avtal med överförandekonventionen. Vissa brott i (bland annat brott mot statens inre eller yttre säkerhet) är dock undantagna från tillämpningen av avtalet. Dessutom måste en viss minimitid ha avtjänats i före överförande och av straffet måste återstå att avtjäna om ett överförande skall bli aktuellt. I avtalet sägs att domslandet skall behålla uteslutande behörighet när det gäller domar givna av dess domstolar, de påföljder som ådömts av dem och förfaranden som syftar till revidering, ändring eller hävande av domar och påföljder meddelade av dess domstolar. Verkställighetslandet skall, efter att ha underrättats om ändringar av domar eller påföljder, efterkomma denna åtgärd. Av avtalet följer att inte har någon annan möjlighet än att överta verkställigheten. Påföljdsomvandling är således inte möjlig och vid ett överförande måste regeringen förordna om fortsatt verkställighet. Enligt uppgift från är det fyra personer dömda i till långa fängelsestraff som har överförts till för fortsatt verkställighet. Det är en kvinna (9 månader ) och tre män (, 3 månader resp. ). Två personer som har överförts från har benådats på så sätt att strafftiden har satts ned. En man, född , dömdes i för narkotikabrott m.m. till fängelse . Han överfördes till . Han ansökte om nåd hos den och anhöll om en kraftig straffnedsättning. Genom ett regeringsbeslut nedsattes straffet av nåd till fängelse . En man, född , dömdes i för grovt narkotikabrott m.m. till fängelse på livstid. Genom en kunglig amnesti sattes straffet ned till . Han överfördes till . Han ansökte om nåd hos den och anhöll om att regeringen skulle befria honom från återstoden av straffet eller nedsatta fängelsestraffet. Genom ett regeringsbeslut nedsattes fängelsestraffet av nåd till . 8Utredningens överväganden och förslag Utredningens uppdrag är enligt direktiven att utarbeta förslag till en ny ordning för prövning av frågan om när livstidsdömda skall friges från sina straff. Det ingår däremot inte i utredningens uppdrag att ta ställning till om livstidsstraffet skall finnas kvar eller inte. Utredningens uppdrag omfattar inte heller frågor rörande verkställighet av livstidsstraff. Utredningen har med hänsyn till direktivens innehåll haft som utgångspunkt för sitt arbete att, även om straffet per definition är livsvarigt, det skall finnas möjlighet för de livstidsdömda att förr eller senare bli frigivna från sina straff. Trots att livstidsstraffet är en tidsobestämd påföljd bör den dömde kunna räkna med att han under givna förutsättningar skall komma att friges. Det förtjänar att anmärkas i det sammanhanget att all kriminalvård bygger på att dömda personer förr eller senare skall friges, vilket framgår av bland annat 4 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, som ytterst reglerar verkställighetens utformning. Rättsutvecklingen i kan kort beskrivas som en övergång från gärningsmannaorienterade till gärnings- orienterade regler för påföljdsbestämningen. De första utslagen av detta var avskaffandet av de tidsobestämda påföljderna ungdoms- fängelse och internering . Livstidsstraffet har däremot kommit att behållas, trots att straffbestämningsreglerna även i övrigt kommit att reformeras i samma riktning. Det kan även ifrågasättas om livstidsstraffet till följd av sin tidsobestämdhet uppfyller de krav på humanitet som man i övrigt ställer på ett modernt straffsystem och som varit en väsentlig ledstjärna vid senare tiders påföljdsreformer. Det är därför tydligt att livstidsstraffet till följd av sin tidsobestämdhet dåligt passar in i dagens straffsystem. Detta gör att delvis andra, och för straff- Utredningens överväganden och förslag systemet i övrigt avvikande, överväganden måste göras vid utform- ningen av ett system för frigivningsprövning av livstidsdömda. Även om det således inte ingår i utredningens uppdrag att utreda annat än själva frigivningsprövningen från ett livstidsstraff, vill utredningen inte helt avstå från överväganden rörande livstidsstraffets karaktär. Som tidigare redovisats (avsnitt 2.1.3 och kapitel 3) är livstidsstraffet och verkställigheten av det förknippat med flera problem. Det är angeläget att i möjligaste mån komma till rätta med dessa och utredningens uppdrag får ses som ett led i dessa strävanden. En fråga som dock då bör ställas är om det finns andra och kanske bättre metoder att uppnå sådana förbättringar än de som utredningens uppdrag avser. Trots att det alltså faller utanför uppdraget, vill utredningen därför göra ett par viktiga reflektioner i denna fråga. Självklart kan problemen kring livstidsstraffet lösas genom ett avskaffande av detta straff. Så har skett i bland annat , där i stället den övre gränsen för tidsbestämda straff har satts till . Frågan om livstidsstraffets bestånd har som framgår av avsnitt 2.1.3 behandlats tidigare i , och utredningen finner med hänsyn till omfattningen av uppdraget ingen anledning att nu upprepa argumenten för och emot straffet. Utredningen vill däremot peka på ett annat sätt att lösa många av problemen kring detta straff. Samtliga som avtjänar livstidsstraff är dömda för mord eller försök till mord. Straffskalan för mord är fängelse eller på livstid. Praxis vid valet av om påföljden i mordfall skall bestämmas till fängelse eller på livstid är svårtolkad (se avsnitt 2.4). Inte heller förarbetena ger någon egentlig ledning. framstår det som svårförklarligt varför en viss gärning medfört fängelse på livstid och en annan fängelse . Skillnaden i verkställighetstid för den som döms till fängelse på livstid och den som döms till fängelse är också i regel mycket betydande och kan vara svår att försvara. En så markant tröskeleffekt skulle man knappast acceptera i straffsystemet i övrigt. Även de gärningar som har medfört livstidsstraff kan avsevärt skilja sig åt i svårhet. På grund av utformningen av straffskalan är domstolarnas straffmätningsmöjligheter mycket begränsade. I är straffskalan för mord fängelse i åtta – eller på livstid. Praxis har där utvecklats på så sätt att livstidsstraff bara döms ut vid de allra allvarligaste gärningarna. Enligt utredningen borde man med hänsyn till det nu anförda överväga om det inte Utredningens överväganden och förslag vore lämpligt att även i utvidga straffskalan för mord på så sätt att den omfattar t.ex. fängelse i lägst tio och högst eller på livstid. Genom en sådan justering av straffskalan för mord skulle det bli möjligt att döma till längre tidsbestämda straff än och därmed åstadkomma en avsevärd nyansering av straffmätningen. Livstidsstraffet skulle då bli förbehållet de allra grövsta gärningarna och antalet livstidsstraff skulle komma att väsentligt begränsas. I detta sammanhang kan anmärkas att det för i princip samtliga andra brott som kan leda till fängelse på livstid finns vidare straffskalor för den tidsbestämda delen (se bilaga 2). Den straffskaleöversyn avseende andra brott som skulle behövas vid en reform av nu skisserat slag torde därför kunna bli mycket begränsad. En reform av nu angivet slag avseende straffskalan för mord skulle ha positiva effekter även på ett nytt system för frigivningsprövning av livstidsdömda. Utredningen återkommer efter hand med påpekanden härom. Redan här kan dock nämnas att kriterierna för frigivning från livstidsstraff då skulle kunna bli mer renodlade och mer lika de obligatoriska regler som gäller för frigivning från tidbestämda straff. Om livstidsstraffet reserverades för de allra grövsta formerna av mord, framstår också behovet av ett särskilt system för frigivning från sådana straff som betydligt mindre; kanske skulle man då helt kunna avvara möjligheten att bli frigiven från straffet på annat sätt än genom nåd. 8.2För- och nackdelar med nuvarande system Utredningen anser att det finns uppenbara nackdelar med att nådeinstitutet utgör den enda möjligheten för livstidsdömda att bli frigivna. Enligt utredningens direktiv skall för- och nackdelar med att flytta över frågan om frigivning från livstidsstraff från regeringen till ett annat organ redovisas. Till en början bör då redovisas för- och nackdelar med dagens system, som innebär att regeringen efter en ansökan om nåd prövar om och när den dömde skall friges från ett livstidsstraff. har beskrivits i avsnitt 2.2. Enligt utredningens mening är fördelarna med nådeinstitutet som instrument för frigivningsprövningen av livstidsdömda fram- Utredningens överväganden och förslag för allt att det är ett enkelt och relativt formlöst förfarande. Det finns få regler som styr handläggningen av nådeärenden och det finns inga egentliga begränsningar för att ansöka om nåd, vilket möjliggör ett flexibelt förfarande. Nåd kan t.ex. sökas av annan än den dömde och det finns inte några krav på att måste ha avtjänats innan en ansökan om nåd kan göras. Det finns inte heller någon reglering av vilken utredning som behövs i form av exempelvis yttranden från andra och ett ärende kan därför hanteras efter omständigheterna i det enskilda fallet. På grund av livstidsstraffets karaktär av ett livsvarigt straff framstår vidare möjligheten att bli frigiven från ett livstidsstraff endast genom nåd som mer logisk än en särskild frigivningsprövning. Det finns dock flera nackdelar med nådeinstitutet som enda möjlighet för livstidsdömda att bli frigivna från sina straff. Eftersom skälen för beslutet inte anges i ett nådeärende, är det svårt att förutse vilka krav som ställs eller under vilka förutsättningar en livstidsdömd kan komma att bli frigiven. Detta medför en stor osäkerhet inte bara för den dömde utan också för kriminalvården. Att det är regeringen som fattar beslutet innebär också att politiska intressen kan komma att vägas in i bedömningen om och i så fall när en livstidsdömd skall friges. innebär även en viss risk för att en person som väljer att inte ansöka om nåd kan komma att vara frihetsberövad än vad som är rimligt jämfört med andra livstidsdömda. En viktig synpunkt i sammanhanget är att systemet med frigivning för livstidsdömda endast genom nåd kanske inte ligger helt i linje med intentionerna i (se avsnitt 2.5). Noteras bör också att i rekommenda- tioner om livstidsstraff i artikel 1 om allmänna principer bland annat rekommenderat att varje intagen bör ha möjlighet till frigivning under förutsättning att vissa villkor uppställda i lag är uppfyllda. Vid en samlad bedömning överväger enligt utredningens mening nackdelarna med nådeinstitutet som enda möjliga väg för livstidsdömda att bli frigivna dess fördelar. Det bör dock framhållas att avsikten med den reform som utredningen föreslår inte är att avskaffa möjligheten till frigivning genom nåd. skall självfallet fortfarande vara öppet för livstidsdömda och kunna användas framför allt när s.k. egentliga nådeskäl är för handen, t.ex. svår sjukdom eller liknande. Utredningens överväganden och förslag 8.3Är det konstitutionellt möjligt att ett annat organ än regeringen prövar frågan om frigivning av livstidsdömda? Enligt utredningens bedömning finns det inga konstitutionella hinder mot att i lag reglera att ett annat organ än regeringen tidsbestämmer livstidsstraffet eller på annat sätt prövar frågan om frigivning av livstidsdömda. I utredningens direktiv anges att en utgångspunkt för frigivnings- prövningen av livstidsdömda bör vara att det inte skall ske en omprövning av förhållanden som omfattas av rättskraften i en lagakraftvunnen dom. Vidare sägs att detta anknyter till den – ytterst – konstitutionella frågan om prövningsorganets behörighet vid en frigivningsprövning. Utredningen skall därför enligt direk- tiven ingående behandla den frågan och andra frågor som rör den konstitutionella grunden för prövningsorganet och dess beslut. Inledningsvis kan konstateras att det av 8 kap. 3 § regerings- formen följer att föreskrifter mellan enskilda och det allmänna, som gäller åligganden för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, skall meddelas genom lag. I paragrafens andra stycke sägs att sådana föreskrifter bland annat är föreskrifter om brott och rättsverkan av brott. Ett system för frigivningsprövning av livstidsdömda måste således regleras i lag. En första fråga att ställa sig är om ett system för frigivnings- prövning av livstidsdömda skulle innebära att möjligheten att bevilja nåd delegerades till något annat organ. I förarbetena till regeringsformen (prop. 1973:90 s. 414) framhålls att nådebestämmelsen i 11 kap. 13 § regeringsformen inte hindrar att ärenden som brukar tas upp nådevägen genom lag överförs till handläggning i annan ordning. Det finns således inte några konstitutionella hinder mot att föra över frigivnings- prövningen av livstidsdömda till något annat organ än regeringen även om förfarandet är att se som handläggning av ett nådeärende. En förutsättning är dock som sagts att förfarandet regleras i lag. Det system för frigivningsprövning av livstidsdömda som utred- ningen föreslår torde dock inte kunna ses som enbart en form av delegering av möjligheten att bevilja nåd. I stället är det utred- ningens avsikt att skapa ett system för prövningen som medför en Utredningens överväganden och förslag förbättring av förutsebarheten och rättssäkerheten i samband med frigivningsprövning av livstidsstraff. Ett sådant system skulle kunna innebära att domen avseende livstidsstraffet förändras i efterhand genom att prövningsorganet tidsbestämmer straffet. Normalt kan en lagakraftvunnen dom inte ändras annat än genom extra ordinära rättsmedel. Vid övervägande av frågan om införande av ett nytt system för frigivningsprövning kan man där- för göra vissa jämförelser med de extraordinära rättsmedlen resning och klagan över domvilla. Resning avser företrädesvis angrepp mot domen eller beslutet på materiell grund, medan domvilla reglerar hur ett lagakraftvunnet avgörande kan undanröjas på formell grund. I ett system av nu nämnt slag är det dock inte fråga om att ändra domen på grund av vare sig materiella eller formella skäl. I stället är det fråga om att tidsbestämma livstidsstraffet så att den dömde på så sätt får möjlighet att villkorligt friges. En sådan förändring av den ursprungliga domen innebär en förändring enbart till den dömdes förmån. Från konstitutionell synpunkt finns det inte något som hindrar att det i lag regleras att ett livstidsstraff skall tidsbestämmas . Möjligen kan lämpligheten av att prövningsorganet på så sätt ändrar en dom som kan vara meddelad av t.ex. ifrågasättas. Ett annat alternativ är att införa ett särskilt system med villkorlig frigivning för livstidsdömda. Med ett sådant system blir det inte fråga om att ändra domen som sådan. Den enda fråga som skall prövas är om den dömde skall bli villkorligt frigiven från det utdömda livstidsstraffet. Frigivningsprövningen kan således ses som en verkställighetsåtgärd. Inte heller mot en sådan ordning finns det några konstitutionella hinder. Oavsett vilket system som väljs och även om systemet inte skulle innefatta en ändring av den ursprungliga domen, är det från konstitutionell synpunkt viktigt att förutsättningarna för frigivningsprövningen noga regleras i lag. En annan bestämmelse som kan nämnas i detta sammanhang är artikel 4 i protokoll nr 7 (d. 1984) till konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som innefattar en rätt för var och en att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma sak. I artikelns punkt 1 anges att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd Utredningens överväganden och förslag eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. Punkt 2 anger att bestämmelserna i punkten 1 inte skall utgöra hinder mot att målet tas upp på nytt i enlighet med lagen och rättegångsordningen i den berörda staten, om det föreligger bevis om nya eller nyuppdagade omständigheter eller om ett grovt fel har begåtts i det tidigare rättegångsförfarandet, vilket kan ha påverkat utgången i målet. Det är uppenbart att denna bestämmelse inte utgör något hinder mot införande av ett system med tidsbestämning av livstidsstraff i efterhand eller ett system med särskild frigivningsprövning för livstidsdömda. Sammanfattningsvis anser således utredningen att det inte finns några konstitutionella hinder mot att i lag reglera att ett annat organ än regeringen tidsbestämmer livstidsstraffet eller prövar frågan om frigivning av livstidsdömda. 8.4Ett system med frigivningsprövning för livstidsdömda Frigivningsprövningen för livstidsdömda bör inte leda till en tidsbestämning av straffet, utan i stället till att en tidpunkt fast- ställs för den villkorliga frigivningen. Prövningen bör baseras på fakultativa regler och utformas som ett system med villkorlig frigivning grundad på förhållandena i det enskilda fallet. Enligt direktiven skall systemet med frigivningsprövning för livstidsdömda vara inriktat på att förbättra förutsebarheten för kriminalvården och de dömda. En annan grundläggande målsättning skall vara att genom systemets utformning stärka de livstidsdömdas rättssäkerhet, trots att straffet per definition skall förbli tidsobestämt. En viktig fråga att ta ställning till är om frigivningsprövningen skall gå ut på att omvandla livstidsstraffet till ett tidsbestämt straff så som sker i nådebeslut eller om prövningen skall mynna ut i ett beslut om en viss tidpunkt för villkorlig frigivning. Som utredningen konstaterat i avsnitt 8.3 finns det inte några konstitutionella hinder mot något av alternativen. Enligt direktiven skall den nya ordning som utredningen föreslår inte gå ut på att omvandla livstidsstraffet till ett tidsbestämt straff av viss längd. Detta talar emot att det skulle sättas upp generella, Utredningens överväganden och förslag obligatoriska regler om när frigivning skall ske från livstidsstraff. Däremot torde det inte vara något som hindrar att ett frigivnings- beslut utformas på så sätt att livstidsstraffet i det enskilda ärendet tidsbestäms. I direktiven sägs dock även att frigivning från livstidsstraff sker som en funktion av att straffet tidsbestäms av regeringen och att om ett annat organ skall pröva frigivningsfrågan dessa frågor bör kopplas isär, varför en sådan frigivningsprövning bör utformas som en särskilt reglerad villkorlig frigivning. De ordinarie reglerna om obligatorisk frigivning efter två tredjedelar av strafftiden blir då inte användbara. En fördel med ett frigivningsbeslut i form av en tidsbestämning av straffet är att de vanliga reglerna i samband med villkorlig frigivning om övervakning, möjlighet att ställa upp villkor, prövotid m.m. då kommer att gälla automatiskt, liksom även bestämmelserna i 34 kap. om vad som skall gälla i påföljdshänseende vid återfall i brott. En särskild form av villkorlig frigivning för livstidsdömda kräver däremot särskilda regleringar även i dessa avseenden. En annan fördel med tidsbestämning är att livstidsstraffet inte kommer att leva kvar , vilket blir fallet om det endast beslutas om villkorlig frigivning från straffet. Omständigheten att regeringens nådebeslut avseende livstids- dömda har inneburit en tidsbestämning kan också sägas tala för att så skall ske även fortsättningsvis. Nackdelarna med ett sådant system är kanske främst att det kan uppfattas som att livstids- straffet förlorar sin tidsobestämda karaktär. Ytterligare en nackdel är att systemet blir mindre lämpligt att anpassa till personer som utomlands har dömts till långa tidsbestämda straff och sedan över- förts för verkställighet i . Vidare kan det, även om det är konstitutionellt möjligt, anses mindre lämpligt att prövnings- organet genom tidsbestämningen ändrar en lagakraftvunnen dom. Vid en samlad avvägning av skälen för att frigivningsprövningen skall mynna ut i en tidsbestämning av straffet eller ett beslut om tidpunkten för villkorlig frigivning anser utredningen att skälen för att frigivningsprövningen av livstidsdömda bör utformas som ett särskilt system med villkorlig frigivning överväger. Vad som har särskild tyngd är intresset av att livstidsstraffets karaktär av tidsobestämdhet inte skall gå förlorad samt att de utlandsdömda skall kunna omfattas av systemet. Även direktivens utformning har givetvis betydelse. Det bör anmärkas att det system som föreslås Utredningens överväganden och förslag inte kommer att omfatta de livstidsdömda som genom nåd redan fått sina straff tidsbestämda. Om man skall ha ett särskilt system med villkorlig frigivning är den första fråga man bör ställa sig om detta system skall bestå av obligatoriska eller fakultativa regler. Man kan även tänka sig en kombination av dessa. De regler om villkorlig frigivning som gäller för tidsbestämda straff (se avsnitt 2.3) är i princip obligatoriska och innebär att den dömde friges villkorligt efter att två tredjedelar av strafftiden, dock minst en månad, har avtjänats. Det finns emeller- tid ett fakultativt inslag på så sätt att den villkorliga frigivningen kan senareläggas, om den dömde i väsentlig grad bryter mot de regler som gäller för verkställigheten i anstalt. Utredningens direktiv gör det svårt att se ett system med obligatoriska regler, dvs. att villkorlig frigivning alltid skall ske efter att av straffet har avtjänats. I stället utgår direktiven från att det system utredningen skall föreslå i vart fall till övervägande del skall bestå av fakultativa regler, dvs. att det görs en bedömning i varje enskilt fall när den dömde kan friges. Som framgått av avsnitt 2.3 har reglerna om villkorlig frigivning ofta varit föremål för ändringar. Det har i samband därmed framförts skäl för respektive mot både obligatoriska och fakultativa regler. Med beaktande av vad som ovan anförts om utformningen av utredningens direktiv, finner utredningen dock inte skäl att nu närmare fortsätta denna argumentation I direktiven sägs att regeringen inte kan se några nackdelar med en ordning med frigivning från livstidsstraff utifrån en individuell bedömning efter särskilt föreskrivna kriterier. Regeringen menar att livstidsstraffets tidsobestämda karaktär tvärtom väl kan motivera en särbehandling i detta hänseende. Det finns anledning att här påpeka att behovet av att basera den villkorliga frigivningen från livstidsstraff på fakultativa regler sammanhänger med vad som inledningsvis i detta kapitel påpekats om den onyanserade straffmätning som sker i samband med brott som leder till sådant straff. Om straffskalan för mord utvidgades så som där nämnts, skulle behovet av fakultativa regler minska eller rentav helt upphöra, och villkorlig frigivning från livstidsstraff kunna regleras på väsentligen samma sätt som villkorlig frigivning från tidsbestämda straff, dvs. med i huvudsak obligatoriska regler.