sou · GQB387d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Han skall dock ha skaffat sig försäk- ringar från rikspolischefen och chefen för säkerhetspolisen om att gallringen av registren och övergången till ett nytt system fortskred på ett sådant sätt att man inte i fortsättningen skulle ha några an- teckningar som innebar åsiktsregistrering.20 Avslöjandet av säkerhetstjänsternas övervakning av värnpliktskonferens framtvingade ett ökat engagemang från rege- ringens sida för frågor med anknytning till åsiktsregistrering. För- svarsminister förklarade kort efter konferensen att försvarsstaben inte förde något åsiktsregister.21 Det förefaller san- nolikt att han vid tillfället verkligen trodde att de register som tidi- gare förts vid försvarsstabens säkerhetsavdelning hade gallrats i en- lighet med den order som utgått hösten 1969.22 tycks att döma av ett uttalande i TV inte haft klart för sig att säkerhetspolisen registrerade en del KFML(r):are på ett sätt som han skall ha beskrivit som syste- matisk åsiktsregistrering.23 informerade och statsråden och om gällande tjäns- 22Jfr riksdagsprotokollet , då bl.a. förklarade att försvarsstabens dubblettregister förstördes . 23Aftonbladet , Pressfronten 3/72 om och säkerhetstjänsten. Pressklipp sammanställda av Fst/Press, 3:7403, teföreskrifter (HT 16) och fick då beskedet att statsråden för da- gen inte ville ta ställning till den redovisade tolkningen av perso- nalkontrollkungörelsen utan skulle avvakta JO:s utredning.24 JO fann i sitt beslut som meddelades att HT 16 stod i överensstämmelse med personalkontrollkungörelsen. Regeringen var emellertid av annan uppfattning, vilken kom till uttryck i de öppna tillämpningsföreskrifter som utfärdades . Där angavs att det krävdes att en person vidtagit vissa åtgärder för att registrering skulle få ske. I förklarade statsrådet att de nya tillämpnings- föreskrifterna varken försämrade säkerhetspolisens möjligheter att bedriva en effektiv spaningsverksamhet eller minskade möjlighe- terna till personalkontroll. I stället skulle dess resurser bättre kon- centreras på bevakning av sådana organisationer, grupper och en- skilda som utgjorde en fara för det demokratiska styrelseskicket. Regeringen trodde inte på nyttan av ett register där allsköns sym- patisörer till de organisationer som har revolutionen på sitt pro- gram finns registrerade, vare sig det är Nysvenska rörelsen, Nor- diska , Clarté eller . Säkerhetspoli- sen skulle fortsättningsvis registrera endast sådana personer som utgjorde en säkerhetsrisk i någon rimligt kvalificerad mening.25 Utformningen av de hemliga tillämpningsföreskrifter till perso- nalkontrollkungörelsen som regeringen utfärdade var i hög grad påverkad av den kritik som försvarsstabens säkerhetsav- delning riktat mot ett ej påträffat utkast (delningsförslag). Från mi- litärt håll angav att antalet registreringsbara faktorer måste ut- ökas, om personalkontrollen skulle ge ett erforderligt skydd mot infiltration inom försvaret. Tydligtvis som en följd härav införde regeringen ledande ställning och hemlig cellbildning som regi- streringsgrunder.26 Föreskrifterna upptog visserligen bara ungefär hälften så många ytterlighetsorganisationer som HT 16. Detta kan dock inte tas till intäkt för att regeringens syn på vilka svenska or- ganisationer som kunde anses utgöra hot mot rikets säkerhet i vä- sentlig mån avvek från säkerhetspolisens tidigare bedömningar. De utmönstrade organisationerna hade antingen upphört med sin verksamhet (i den mån de alls existerat) eller var helt obetydliga. Den mest anmärkningsvärda skillnaden i förhållande till HT 16 var att regeringen beslöt att också Demokratisk Allians skulle ingå 24Protokoll från sektions- och rotelchefskonferens 16-19.5.1972, 5:720/6, löpnr 3, . Jfr : Maktkamp inom s. 55 f. 26Registernämnden: Personalkontroll s. 45 f. bland de organisationer som säkerhetspolisen skulle ägna särskild uppmärksamhet. Och detta trots att säkerhetspolisen skall ha an- mält att man inte ansåg att denna organisation uppfyllde de kriteri- er för samhällsfarlighet som regeringen ställt upp. Det förefaller som om regeringen fört upp organisationen närmast för att balan- sera inslaget av vänsterrevolutionära organisationer. Detsamma kan gälla Nysvenska rörelsen, som visserligen inte fanns med på för- teckningen men påfördes denna . Vid de månatliga mötena mellan justitieministern och säker- hetspolisens ledning diskuterades bl.a. förslag till förändringar i till- lämpningsföreskrifterna. Några ytterligare sådana gjordes emeller- tid inte. besökte tillsammans med sin statssekreterare vid flera till- fällen säkerhetspolisen och granskade register och akter. De kunde därvid konstatera bl.a. att säkerhetspolisen sparade överskottsin- formation från telefonkontroll. Rikspolischefen skall ha lämnat dif- fusa förklaringar till varför sådan information sparats i just de en- skilda fall som aktualiserades vid dessa besök. Enligt en tidnings- uppgift skall ha uppgett att han vid ett sådant besök blivit förvånad över en del rapporter som kommit in till säkerhetspolisen, t.ex. sådana som rörde försäljning av partitidningar och deltagande i demonstrationer. Han skulle dock ha fått försäkringar om att upp- gifter av detta slag inte föranledde registrering. Hans intryck var att det ute i landet rådde en eftersläpning i uppfattningen om vad som fick registreras.27 förtroende för säkerhetspolisen torde ha fått sig ytterli- gare törnar . De publicerade uppgifterna om telefon- avlyssning av ett antal SKP:are tycks ha överraskat honom. Säker- hetspolisen rapporterade visserligen kontinuerligt till departemen- tet om omfattningen av telefonkontrollen, men tydligen inte om in- riktningen. Vid avslöjandet av den s.k. sjukhusspionen i var första åtgärd var att skicka sin pressekreterare för att tillsammans med ut- reda saken. Statsministern sökte informera sig om IB:s eventuella inblandning i saken genom att kalla till sig ÖB. 1975/76:189 lämnade regeringen riktlinjer för den militä- ra underrättelse- och säkerhetstjänsten, vilka godtogs av riksda- gen.28 Som en följd därav inrättandes Försvarets un- 27Uttalandet skall ha publicerats i 2.10.1977 och finns återgivet i riksdagspro- tokollet 8.11.1977. 28FöU 1975/76:40 derrättelsenämnd som ett organ för insyn i och kontroll av den mi- litära underrättelsetjänsten. Under de borgerliga regeringsåren blev samarbetet mellan regeringen och säkerhetstjänsterna åter mer förtroendefullt. Stats- minister har för kommissionen förklarat att han inte kände något behov av att korta tyglarna för säkerhetspolisen. Det var viktigt att underrättelse- och säkerhetstjänsterna kun- de förvarna om ett hotande krigsutbrott, eftersom i ett mobiliseringsskede var mycket sårbart. Han betraktade inte ytter- lighetsorganisationerna som någon omedelbar fara, men det kunde vara farligt att låta dem utveckla sig utan någon bevakning. KFML(r) torde enligt inte ha försuttit någon möjlighet att söka skapa kaos i samhället. Justitieminister (1976- 79) har för kommissionen uppgett att han inte såg vare sig vänster- eller högerextremismen som något hot mot rikets säkerhet. Det var en relativt fridfull tid. Inte heller under och tid som justitieministrar var författningsskyddet någon prioriterad fråga. Säkerhetspolisens månatliga föredragningar av säkerhetsfrågor för justitieministern fortsatte. Närvarande från regeringens sida var justitieministern, statssekreterarna i Justitiede- partementet och statsrådsberedningen samt ytterligare någon eller några tjänstemän vid departementet. Härvid gick man igenom ak- tuella ärenden. En del av sammanträdena skedde i samband med be- sök hos säkerhetsavdelningen, varvid en närmare genomgång av nå- gon viss del av verksamheten ägde rum. Personalkontrollen hörde till de verksamhetsgrenar som ägnades särskild uppmärksamhet. Genom stickprovskontroller och genomgång av akter och annat material kontrollerades att regeringens särskilda föreskrifter följ- des.29 Vid ett sådant besök informerade sig justitieministern om samarbetet med utländsk polis. Han konstaterade då att vad som framkom inte gav anledning till annan slutsats än att det aktu- ella samarbetet stod i överensstämmelse med de principer som statsmakterna godtagit.30 29KU 1979/80:50 och KU 1982/83:30. , som var statssekreterare i tiedepartementet 1976-79, har uppgett att han själv kontrollerade om det förekom några otillåtna registreringar, men att han inte fann något att anmärka på. En återkommande fråga vid dessa föredragningar under 1970- talets senare del var om någon vänsterextremistisk organisation skulle avföras från regeringens tillämpningsföreskrifter. Några så- dana förändringar skedde emellertid inte. Enligt statssekreteraren var regeringen i praktiken helt beroende av säkerhetspolisens bedömningar av huruvida organisationerna ut- gjorde en reell fara. I ett fall följde emellertid regeringen inte poli- sens förslag. När begärde att APK skulle tas upp i de hemliga föreskrifterna mötte förslaget motstånd såväl från folkpartiledaren och utrikesministern som från opposi- tionsledaren . Något beslut kom därför inte att fattas i saken. Under dessa år skall frågor om säkerhetspolisens arbetsmetoder inte ha diskuterats med regeringen. har dock uppgett att han vid en föredragning underställt justitieministern frågan om säkerhetspolisen fick föra arbetsanteckningar med da- torstöd, vilket dock förbjöd. , som var justitieminister , har förklarat att han inte fick några starka indikationer på att det förekom olagligheter i säkerhetspoli- sens verksamhet. , som var försvarsminister och 1979-81, har uppgett att svarade för föredrag- ningarna av underrättelse- och säkerhetsfrågor. I de ytterst få fall rörande personalkontroll som han hade att ta ställning till tillämpa- de han principen att hellre fälla än fria, eftersom han inte ville ta några risker. Man räknade enligt Krönmark med att vissa svenska medborgare inför ett krigsutbrott skulle bistå med un- derrättelseinhämtning och sabotage. Däremot tycks han inte ha uppfattat värnpliktiga SKP:are som något hot, trots de direktiv som utgått från partiet om att de skulle använda utbildningen för att lära sig så mycket som möjligt om försvaret. På ett tidigt stadium fick han klart för sig att alltjämt var kvar inom underrättelse- tjänsten. Synnergren förnekade att hade några uppgifter inom riket. Krönmark fick också veta att och avlöna- des av medel som hanterades av , som var chef för materielenheten vid departementet. Krönmark beordrade Synner- gren att skilja från hans uppdrag. bildades mot bakgrund av det dåvarande världsläget en samrådsgrupp, den s.k. HH-gruppen, för diskussion av den säker- hetspolitiska utvecklingen. Gruppen utgjordes av kabinettssekrete- raren i UD, ordförande, och statssekreterarna i statsrådsberedning- en, Försvars- och Justitiedepartementen. även vissa andra högre departementstjänstemän samt cheferna för försvarsstaben, säkerhetspolisen och FRA. Någon betydelse för den författningsskyddande verksamheten torde gruppen inte ha haft, även om det kunde förekomma diskussioner om infiltration på ett allmänt plan.31 Då socialdemokraterna återtog regeringsansvaret blev sam- arbetet med säkerhetspolisen på nytt mindre förtroendefullt. Såväl statsminister som statsrådet uppges ha varit mycket kritiska till säkerhetspolisen; skall ha bedömt säkerhetspolisen som överdrivet antisovjetisk och paranoid och an- sett att den förföljt särskilt Norrbottenskommunisterna. Justitie- minister (1982-83) hävdade offentligt att säkerhetspo- lisen såg hjärnspöken. Hans efterträdare (1983- 87) har däremot gjort gällande att det inom regeringen inte fanns någon generell misstro mot säkerhetspolisen, medan (1987-88) uppgett att särskilt de mer radikala socialdemo- kraterna hyste en viss skepsis mot organisationen. Mordet på Pal- me och polisens oförmåga att klara upp detta brott tärde ytterligare på regeringens förtroende för säkerhetspolisen. Detta fick bl.a. till följd att regeringen tillkallade en parlamenta- risk kommitté under ledning av för att genomföra en översyn av säkerhetspolisen. Kommitténs arbete resulterade omsi- der i omfattande förändringar av säkerhetspolisens interna regel- verk. Först under ledning (1989-94) återvann sä- kerhetspolisen regeringens förtroende. fortsatte att ha överläggningar med säker- hetspolisen minst en gång , vid vilka även statssekretera- ren i statsrådsberedningen deltog.32 Vid dessa förekom bl.a. under- handsdiskussioner om ändringar av tillämpningsföreskrifterna till personalkontrollkungörelsen. Från regeringens sida ifrågasattes om alla de i föreskrifterna upptagna organisationerna verkligen var far- liga. Man efterlyste också ett större polisiärt engagemang beträf- fande de högerextremistiska grupperingarna. I vart fall formellt på säkerhetspolisens initiativ avförde regeringen (efter allmän bered- ning) flera vänsterorganisationer från förteckningen, bl.a. SKP, MLK och FK. har för kommissionen förklarat att det 31Jfr SOU 1999:37 s. 118 32KU 1987/88:40 inte förekom att regeringen gick emot säkerhetspolisens uppfatt- ning om vilka organisationer som den borde ägna särskild upp- märksamhet; det hade inneburit en stor risk och ett stort ansvar. Civilminister har gett uttryck för en liknande uppfattning. Han har tillagt att när SKP avfördes från förteckning- en gick han igenom samtliga organisationer och ifrågasatte deras farlighet. Enligt mening var säkerhetspolisen onödigt misstänksam mot fredsrörelsen. Olika uppgifter föreligger om i vilken omfattning det ansvariga statsrådet var informerad om säkerhetspolisens arbetsmetoder. företog kort efter sitt tillträde en inspektion av säkerhetspo- lisen, varvid han föreslog att skulle informeras om källornas identitet, något som emellertid lekmannaledamöterna motsatte sig. förnekade inför kategoriskt att någon åsiktsregistrering förekom hos säkerhetspolisen.33 skall enligt höga företrädare för säkerhetspolisen ha känt till och accepterat systemet med att spara överskottsinformation från tele- fonkontroll i fiktiva källakter. Rikspolischefen har däremot förklarat att man inte tog upp frågan om överskottsin- formation med regeringen. Enligt var emellertid ansva- riga statsråd informerade om och accepterade att telefonkontrollen användes som en spaningsmetod snarare än ett tvångsmedel mot en redan misstänkt. har uppgett att han ibland diskuterade säkerhetspoli- sens arbetsmetoder,34 medan sagt att hon inte var närmare informerad om dessa metoder. har berättat att betänkande om säkerhetspolisens arbets- metoder oroade regeringen. Det gällde inte minst uppgifterna om domstolarnas hantering av ansökningar om telefonkontroll. Jo- var medveten om problemet med överskottsinformation från telefonkontroll, men ansåg att det var svårt för polisen att blunda för förhållanden som man hade fått kännedom om på detta sätt. Han tilltrodde polisen förmåga att hantera frågan på ett sätt som inte innebar något missbruk. Den arbetsordning för säkerhetspolisen som lät utar- beta tillställdes för kännedom. 34Wickbom uttalade sig 1985 inför om videofilmning av demonstranter, varvid han förklarade att metoden i princip borde användas endast om det förekom brottslig verk- samhet under en demonstration eller om det fanns grundad anledning att räkna med att brott skulle förövas. Han underströk vikten av att materialet förstördes så snart det inte längre behövdes och tillade att materialet inte fick användas för registrering; riksdagsproto- kollet 21.5.1985. ledde inga reaktioner från departementets sida. Sedan omkring har den ordningen tillämpats att säkerhetspolisen för det an- svariga statsrådet anmäler när säkerhetspolisen inleder ett samarbete med ett annat land.35 Beträffande Försvarsdepartementets hantering av säkerhetsfrå- gor har det uppgetts att försvarsministrarna (1983-85) och (1985-91) inte var särskilt intresse- rade av sådana frågor. Det inträffade ju inte heller särskilt mycket på detta område som påkallade det ansvariga statsrådets uppmärk- samhet. bildades en interdepartemental arbetsgrupp, Sam- ordningsgruppen för vissa säkerhetsfrågor (SVS-gruppen). Denna verkar parallellt med HH-gruppen men med inriktning mer på frå- gor om terrorism och närliggande säkerhetsfrågor och mindre på allmänna säkerhetspolitiska frågor och underrättelsefrågor. I grup- pen ingår vissa högre regeringstjänstemän och chefen för säker- hetspolisen deltar i en del sammanträden.36 Under de borgerliga regeringsåren förändrades samarbets- formerna mellan säkerhetspolisen och regeringen, bl.a. till följd av att läget var lugnt. Chefen för säkerhetspolisen hade mest kontakt med statsminister statssekreterare och endast skedde föredragningar för justitieministern , i den mån akuta problem inte föranledde annat. Hon uppger sig inte närmare ha diskuterat säkerhetspolisens arbetsmetoder, eftersom den parlamentariskt sammansatta RPS svarade för den demokratis- ka kontrollen av säkerhetspolisen. Under dessa år avfördes Demo- kratisk Allians och i från de hemliga tillämpningsföreskrifterna. Dessa ändringar företogs efter diskus- sioner inom regeringen och samråd med oppositionsledaren. Enligt Bildt var det viktigt att regeringen genom tillämpningsföreskrifter- na tog ett politiskt ansvar för säkerhetspolisens verksamhet. Då socialdemokraterna på nytt bildade regering återupp- tog säkerhetspolisen de månatliga föredragningarna för justitiemi- nistern . Vid dessa deltog bl.a. statssekreterarna i Ju- stitiedepartementet och statsrådsberedningen. Hon uppger att hon hade stort förtroende för chefen för säkerhetspolisen 36Se SOU 1999:37 s. 118 och att de samarbetade bra. Det hindrade inte att hon kände en viss osäkerhet om allt fungerade som det skulle. Vid före- dragningarna redovisades säkerhetspolisens tvångsmedelsanvänd- ning och det förekom diskussioner om användningen av över- skottsinformation från telefonavlyssning. uppfatt- ning i sistnämnda fråga var att det inte kunde begäras att polisper- sonalen skulle radera sådant som fastnat i hjärnan, men att sådan information inte fick läggas till grund för registrering. Justitiemi- nistern gav en politiskt sakkunnig i uppgift att se över tillämp- ningsföreskrifterna till personalkontrollkungörelsen. Översynen resulterade i ett förslag att skulle utgå, något som dock säkerhetspolisen motsatte sig med hänvisning till att par- tiets ungdomsförbund varit inblandat i vissa händelser. har uppgett att hon då inte fann det meningsfullt att ändra i föreskrifterna. Tillsammans med chefen för säkerhetspolisen kom man fram till att det var bättre att helt slopa dessa föreskrifter, vil- ket skedde . 11Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. 11.1.1Kampen mot kommunisterna fram till slut Motsättningen mellan socialdemokrater och kommunister har fun- nits alltsedan de fraktioner inom socialdemokratin uppstod som gav upphov till de kommunistiska partierna. Med det bolsjevikiska maktövertagandet i och Kominterns bildande skärptes dessa motsättningar. Det handlade främst om en ide- ologisk klyfta mellan demokratiska och reformistiska socialdemo- krater och revolutionära kommunister. Socialdemokraterna och kommunisterna kom att bittert kämpa om samma grupper arbetar- väljare. Kampen kom till stor del att föras inom fackföreningsrörel- sen. Socialdemokratiska fackklubbar bildades i syfte att mobilisera socialdemokrater till fackmöten och fackliga val. Den socialdemo- kratiska kommunistbekämpningen, renhållningen på vänsterkan- ten, skedde naturligtvis i ett välförstått partiintresse. Men det fanns inom socialdemokratin också en genuin rädsla för att kom- munisterna inte var nationellt pålitliga.2 Kommunisternas uppslutning kring pakt med det nazistiska och dess anfall mot väckte avsky bland den stora majoriteten svenskar. SKP förlorade närmare hälften av sina medlemmar och gick starkt tillbaka andra- kammarval. Fackföreningsrörelsen tillämpade en utrensningspolitik 1Detta avsnitt bygger i stor utsträckning på : Det grå (SOU 2002:92) 2Enn Kokk: s. 78 ff. Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. Till de mest betydelsefulla stridsfälten i denna antikommunistiska offensiv hörde Norrbotten.3 Vid ett möte med den socialdemokratiska partistyrelsen i de- cember 1939 väckte socialministern tanken att det kunde finnas ett gemensamt intresse för staten och folk inom arbe- tarrörelsen att bekämpa nationellt opålitliga element. fick stöd av , som var en av partivänsterns förgrundsfi- gurer, och kort därpå även av den betrodde riksdagsveteranen . På vad sätt de tre partistyrelsemedlemmarna tänkte sig att partiet skulle kunna motverka landsförrädiska anslag framgår inte klart. Det är också osäkert om dessa tankar realiserades.4 På ett område står det klart att socialdemokratiska fackföre- ningsmän under ställde sin personkännedom i statens tjänst. Det gällde uttagning till de arbetskompanier för kommunister som organiserades av försvaret , bl.a. i Storsien i . Det förekom kritik som gick ut på att åt- skilliga av dem som kallats in till dessa förband inte var kommunis- ter. På anmaning av försvarsminister () skickade partisekreteraren ett tiotal förtroliga brev till soci- aldemokratiska funktionärer runt om i landet och begärde informa- tion om de inkallades politiska hemvist. Uppgifterna skulle natur- ligtvis inte, instruerade , inhämtas genom polisen utan ge- nom pålitliga partivänner på respektive personers hemort. Skölds undersökning visade att säkerhetstjänsternas uppgifter var opålitli- ga i samtliga fall.5 kom efter det tyska angreppet på landet somma- ren 1941 att stå på samma sida i kriget som de västliga demokrati- erna och vann därigenom ökad sympati, något som också kom SKP till del. Komintern upplöstes , vilket medförde att SKP framstod som mer självständigt. Vid krigsslutet hade parti- et starkt ökat i medlemsantal och haft betydande framgångar i de allmänna valen. Sålunda stärkt tog SKP initiativ till en mycket omfattande arbetsmarknadskonflikt, den s.k. metall- strejken. Socialdemokraterna uppfattade strejken som ett hot mot sin hegemoni inom fackföreningsrörelsen. 3Karl : s. 35 4Molin: a.a. s. 155 f. och Kokk: a.a. s. 80 f. 5Molin: a.a. s. 156 ff. Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. hade den nytillträdde statsministern förkla- rat att han skulle sträva efter att förvandla det kommunistiska par- tiet till en betydelselös sekt i syfte att förebygga en splittring av arbetarrörelsen och för att säkra det socialdemokratiska reform- programmet. Det skulle ske genom att socialdemokraterna bedrev ett demokratiskt upplysningsarbete. Han hävdade i en riksdagsde- batt att detta arbete skulle försvåras, om man svartlistade eller omplacerade kommunistiska arbetare. Han betonade att det i praktiken inte alltid var så lätt att avgöra vilka personer som skulle betraktas som illojala och framhöll att det skulle vara ytterst be- tänkligt att lägga stora delar av vår arbetsmarknad under polisiär kontroll. Han förklarade vidare att kampen ska föras som den har förts och framhöll att vi inom den socialdemokratiska partisty- relsen och de aktiva partimedlemmarna visste ju ungefär var vi hade kommunisterna.6 I en annan riksdagsdebatt , föranledd av Arbetsdomstolens dom i målet rörande avskedandet av en kommunistisk arbetare vid torpedverkstaden i , förklarade att det inte var önskvärt med ett förbud mot eller en svartlistning av kommunister. Det var nödvändigt att gå fram med försiktighet och försäkra sig om de anställdas medverkan. Re- geringen hade därför inlett överläggningar med berörda organisa- tioner om dessa spörsmål. Och han avsåg att kontakta de organi- sationer som svarar för medlemmarnas allmänna och ideologiska inställning för att komma fram till praktiska resul- tat.7 En viss omsvängning i den socialdemokratiska ledningens syn- sätt kan skönjas efter avslöjandet av spionaffärerna och Enbomligan .