sou · GQB398d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Mot att använda anknyt- ningsprinciperna som beteckning för vissa svenska regler kan också anföras att det inte framstår som lämpligt att utan närmare förklar- ing i svensk lagtext hänvisa till principer vars närmare bakgrund och innebörd inte kan förväntas vara allmänt kända eller omedel- bart begripliga. Även om vi således inte funnit det lämpligt att i lag- text direkt hänvisa till anknytningsprinciperna har vi dock efter- strävat en uppställning av bestämmelserna i nära överensstämmelse med dessa. Som vi berört ovan har vi därvid funnit det lämpligt att använda en tabellarisk uppställning med relevant anknytningsfaktor angiven i vänster kolumn och behörighetens närmare omfattning i den högra. I sak ligger den av oss föreslagna regleringen nära den nu gällan- de. Formellt är dock skillnaderna betydande. Vad som finns anled- ning att särskilt anmärka är att den passiva personalitetsprincipen och principen om ställföreträdande straffrättsskipning kommer till ett helt annat självständigt uttryck i vårt förslag än i gällande rätt. Härigenom har också andra behörighetsgrunder kunnat avskaffas eller begränsas. Som framhålls i våra direktiv har inte endast BrB:s regler om svensk domsrätt ändrats vid ett flertal tillfällen . Särskilda regler om svensk domsrätt har också förts in i speci- alstraffrättslig lagstiftning i inte obetydlig omfattning. Detta har bidragit till regelsystemets svåröverskådlighet och är ett viktigt skäl för de i direktiven uttryckta önskemålet om en mer samlad lagstift- ning. Vi har utformat vårt förslag med den ambitionen att i möjli- gaste mån avskaffa de i den specialstraffrättsliga lagstiftningen in- tagna domsrättsreglerna för att i stället låta de allmänna reglerna i 2 kap. BrB vara tillämpliga. I viss mån har vi också funnit detta vara möjligt. Flera av de särskilda behörighetsreglerna avser emellertid endast vissa brott som inte alls eller endast med svårighet kan föras in under någon mer allmän behörighetsgrund. inte att det kan finnas goda skäl för behörigheten. I allmänhet byg- ger den på internationella överenskommelser av olika slag. Vi före- slår därför att ett antal av dessa bestämmelser får finnas kvar i den specialstraffrättsliga lagstiftningen. För att trots detta skapa möj- ligheter till en samlad överblick av behörighetsreglerna förordar vi att dessa bestämmelser räknas upp i en särskild paragraf i 2 kap. BrB. Efter paragraferna med grunder för extraterritoriell behörighet och hänvisning till särskilda behörighetsregler föreslår vi att olika begränsningar av behörigheten regleras i tre särskilda paragrafer. I den första finns bestämmelser om i vilka fall som behörigheten är begränsad av krav på dubbel straffbarhet. Av naturliga skäl kan den begränsningen tillämpas endast i förhållande till brott som begåtts på en främmande stats område. Som huvudregel föreslår vi vidare att kravet endast skall vara tillämpligt i sådana fall då behörigheten grundar sig på den aktiva eller passiva personalitetsprincipen eller på principen om ställföreträdande straffrättsskipning (3 § 2, 3 och 6 i vårt förslag). Detta innebär att krav på dubbel straffbarhet inte gäller i förhållande till behörighet med stöd av flaggstatsprincipen eller skyddsprincipen eller vid fall som omfattas av universell juris- diktion ( 3 § 1, 4 och 5 i vårt förslag). Härutöver föreslår vi olika undantag från kravet på dubbel straffbarhet som till stor del mot- svarar fall som enligt gällande rätt givits en utformning som for- mellt sett framstår som självständiga behörighetsgrunder (bl.a. be- stämmelserna i nuvarande 3 § 7 och vissa av de i 3 § 6 uppräknade brotten). Vi föreslår att det i 2 § andra stycket i nuvarande lag upptagna kravet på att visst straff skall kunna följa på brottet för att svensk domstol skall vara behörig att döma för brott som har begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat, som en motsvarighet till kravet på dubbel straffbarhet, tas upp i en särskild paragraf. Därefter föreslår vi en paragraf med krav på åtalsförordnande. Omfattningen och utformningen av detta krav för utomlands be- gångna gärningar är en av de frågor som vi enligt direktiven bör överväga särskilt. Som vi återkommer till har vi inte funnit det möj- ligt att avstå från att begränsa behörigheten genom ett krav på åtalsförordnande som huvudregel. Vi förordar dock att prövningen normalt skall ankomma på Riksåklagaren i stället för regeringen och att det i lagen införs bestämmelser om vad som skall beaktas vid prövningen. I ett särskilt avsnitt om tre paragrafer behandlar vi därefter bety- delsen av en tidigare utländsk dom. Den första reglerar i vilken om- fattning en sådan dom utgör processhinder, den andra innehåller krav på åtalsförordnande i vissa fall och den tredje behandlar bety- delsen av en utomlands genomgången påföljd. Paragraferna mot- svarar regleringen i nuvarande 5 a § första och andra stycket, 5 a § tredje stycket och 6 §. Kapitlet avslutas med två bestämmelser under rubriken bestämmelser om folkrättsliga begränsningar av svensk domstols behörighet och tillämpligheten av svensk lag samt om utlämning. Paragraferna motsvarar nuvarande 7 och 8 §§. Vad därefter angår frågan i vilken utsträckning rent fak- tiskt bör utnyttja de möjligheter som folkrätten ger att utöva nationell domsrätt över brott som begåtts utanför sägs i våra direktiv att det endast bör ske när det finns ett påtagligt och berättigat in- tresse av att lagföring kommer tillstånd i . En sådan praxis kan i princip åstadkommas på två olika sätt. Det ena är genom be- gränsningar av själva behörighetsreglerna och den andra genom krav på åtalsförordnande. Den nuvarande ordningen bygger i ex- tremt hög grad på den senare modellen. De grundläggande behö- righetsreglerna är mycket vidsträckta och tillåter formellt domsrätt i en omfattning som inte endast går långt utöver en sådan restrikti- vitet som direktiven talar om utan också som står i klar strid med de folkrättsliga jurisdiktionsprinciperna (jfr dock 2 kap 7 §). Den formellt vida behörigheten balanseras av att åtal i allmänhet inte får väckas utan att regeringen eller den som regeringen bemyndigat meddelat förordnande om åtal. Enligt våra direktiv skall vi överväga om åtalsförordnande bör krävas i samma omfattning som gäller och också i vad mån prövningen kan läggas på något annat organ än regeringen. En så- dan förändring i riktning mot färre fall av åtalsprövning och pröv- ning på lägre nivå talar för att i stället så långt möjligt söka att i la- gen precisera gränserna för domsrätten. I sammanhanget måste dock beaktas vilka intressen som systemet med åtalsprövning är avsett att tillgodose. Det kanske viktigaste är att trygga en restrik- tiv tillämpning av den svenska domsrätten. Det torde vara ofrån- komligt att detta sker med tillämpning av en sådan intresseavväg- ning som direktiven talar om. Att förena intresseavvägning med precision är dock inte lätt. Det kan inte heller anses vara lämpligt att en brottmålsdomstol sedan åtal väl väckts inte endast skall prö- va om förutsättningar för åtal förelegat enligt såväl nationell rätt som folkrätt utan dessutom skall pröva sin egen behörighet med tillämpning av en intresseavvägning. Vi har därför inte funnit det möjligt att ersätta bestämmelserna om åtalsförordnande med för- I syfte att trygga en fortsatt restriktiv praxis föreslår vi i stället att grunderna för prövningen av frågor om åtalsförordnande lagregleras. När det gäller själva behörighetsreg- lerna har vi främst eftersträvat att minska inslagen av formell över- behörighet och på ett tydligare sätt precisera grunderna för olika former av extraterritoriell behörighet. S Bestämmelserna om behörighet för brott som begåtts i och för brott med anknytning till svenskt fartyg eller luftfartyg bibehålls i sak. En uttrycklig regel införs om att svensk domstol är behörig att döma för brott som har begåtts på en inrättning i ekonomiska zon eller på svensk del av kontinental- sockeln. S Särskilda regler införs om lokalisering av underlåtenhetsbrott och medverkan till annans brott. S Behörigheten att döma den som tillhör Försvarsmakten för brott som denne begått på område där en avdelning av För- svarsmakten befinner sig bibehålls. Däremot upphävs den möj- lighet som finns att döma även andra för brott som begåtts på ett sådant område. Från folkrättslig utgångspunkt är nationell jurisdiktion primärt ett utflöde av statens överhöghet och maktmonopol över det egna ter- ritoriet. Det är mot den bakgrunden som territorialitetsprincipen har en särställning som grund för nationell jurisdiktion. I svensk rätt kommer principen till uttryck i 2 kap. 1 § BrB enligt vilken svensk domstol är behörig att döma för brott som begåtts här i riket. Med här i riket avses land- och sjöterritorium och luftrummet däröver. Att svensk domstol även fortsättningsvis skall vara behörig att döma för brott som begåtts i är självklart. Som huvudregel skall inte något krav på åtalsförordnande gälla. Vi anser inte heller att det finns någon anledning att i sak ändra den nuvarande bestämmelsen att behörighet också föreligger när det är ovisst var brottet förövats men det finns skäl att anta att det har begåtts i . Hur omfattande behörigheten enligt territorialitetsprincipen är beror på vilka principer som tillämpas för lokalisering av brott. ligt den nuvarande svenska bestämmelsen i 2 kap. 4 § anses ett brott vara begånget dels där den brottsliga handlingen företogs och dels där brottet fullbordades eller, vid försök, skulle ha fullbordats. Detta innebär att det för att ett brott skall anses begånget i är tillräckligt att någon del av brottet företagits i eller, om brottet förutsätter att en viss effekt inträtt, att effekten inträtt här. Bestämmelserna får anses vara tämligen långtgående när det gäller att lokalisera brott till . Ett brott kan således anses vara be- gånget i trots att det såväl när det gäller själva den brottsliga handlingen som dess effekter har väsentligt starkare anknytning till en annan stat. Det är dock svårt att hitta någon annan lämplig me- tod att avgränsa behörigheten mer restriktivt som uppfyl- ler rimliga krav på klarhet och precision. Vi föreslår därför inte nå- gon ändring i sak. Någon särskild bestämmelse om hur underlåtenhetsbrott skall lo- kaliseras finns inte i nuvarande lag. Gällande rätt torde dock vara att underlåtenhetsbrott anses begångna dels där den underlåtna handlingen borde ha företagits och dels, i de fall där en viss effekt krävs för fullbordat brott, där effekten inträtt. Vi föreslår att det införs en uttrycklig bestämmelse av denna innebörd. Inte heller för medverkansgärningar finns det nå- gon särskild reglering. Det är inte heller helt klart vad som kan an- ses vara gällande rätt i denna del. Att medverkansbrottet är begång- et där medverkansgärningen har företagits torde visserligen vara klart. Medverkan till ett brott kan alltså falla under svensk domsrätt med stöd av territorialitetsprincipen även om det inte föreligger domsrätt i förhållande till det brott som medverkan avsett. Även utom riket företagna medverkansgärningar kan emellertid vara att anse som begångna i i vart fall om brottet fullbordats här. Detta gäller rimligtvis inte endast medverkan till brott som förut- sätter viss effekt för att fullbordas utan också brott som i sin helhet företagits i . Det är då svårt att förstå varför det inte skulle gälla i förhållande till andra brott som är att anse som begångna i . I vart fall förordar vi att det införs en uttrycklig bestäm- melse enligt vilken medverkansbrott anses vara begångna i dels när den medverkande handlade här (eller vid straffbar underlå- tenhet borde ha handlat här) och dels när gärningsmannens brott är att anse som begånget här. Som vi redovisat i avsnitt 3.2 har vi inte ansett att det ligger inom ramen för vårt uppdrag att ta upp frågan om lokalisering av brott som har begåtts på eller med utnyttjande av Internet. Även enligt flaggstatsprincipen är det gärningsorten som är an- knytningsfaktor. I svensk rätt har principen kommit till uttryck i 2 kap. 3 § 1. Enligt bestämmelsen är svensk domstol behörig att döma för brott som begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg. I motsats till vad som gäller i övriga nordiska länder finns inte någon begränsning av denna behörighet. Enligt dessa länders lagstiftning omfattar behörigheten endast brott som begåtts av besättningen eller andra som medföljer fartyget i de fall att detta befinner sig på en annan stats område. Brott som tillfälliga besökare på fartyget begår under exempelvis ett hamnuppehåll faller alltså endast under hamnstatens jurisdiktion (jfr för svensk del kravet på åtalsförord- nande i 5 § första stycket). Det kan anföras goda skäl för en sådan begränsning av behörigheten. Vi har emellertid inte ansett att dessa är tillräckliga för att nu föreslå ett generellt undantag från behörig- het enligt flaggstatsprincipen i det aktuella hänseendet. Till frågan om åtalsförordnande återkommer vi . Bestämmelsen i 3 § 1 omfattar inte endast brott som begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg utan också andra brott som befäl- havaren eller någon annan i besättningen på ett svenskt fartyg eller luftfartyg har begått i tjänsten. Inte heller i den delen anser vi att det finns skäl till någon ändring i sak. Det kan dock finnas skäl att an- märka att behörigheten i dessa fall inte är anknuten till fartyget som sådant och i den meningen inte är ett uttryck för flaggstats- principen. Regleringen har sin bakgrund i att svenska bestämmelser är tillämpliga för tjänstgöringen på fartyget även till den del denna inte sker direkt ombord på detta och kan närmast ses som ett ut- tryck för statsskyddsprincipen. Oavsett detta har den dock ett så sakligt nära samband med flaggstatsprincipen att vi funnit det na- turligt att den även fortsättningsvis behandlas i anslutning till be- hörigheten för brott ombord på svenska fartyg. I avsnitt 5.3.1 har vi redovisat förslag i be- tänkandet Ny Luftfartslag (SOU 1999:42) om generell svensk domsrätt inte bara för brott som begåtts ombord på ett svenskt luftfartyg utan även för brott som begåtts ombord på andra luftfartyg som används av någon med ett svenskt driftstillstånd. Någon närmare motivering för förslaget lämnas inte i betänkandet. För vår del har vi inte kunnat finna att det finns något folkrättsligt stöd för att skulle kunna göra en på detta sätt utvidgad generell behö- righet gällande. Vi lägger därför inte fram något motsvarande för- slag. Påpekas bör dock att flera brott med anknytning till sjö- och luftfarten såväl enligt gällande rätt som enligt vårt förslag omfattas av universell jurisdiktion. Till frågan om vidgad behörighet för sär- skilda brott med anknytning till luftfarten i övrigt återkommer vi i kapitel 11. I specialstraffrätten finns vissa bestämmelser som också har att göra med gärningsorten, nämligen de som finns i 10 § lagen (1966:314) om kontinentalsockeln och 15 § lagen (1992:1140) om ekonomiska zon (se avsnitt 5.2.1 och 5.2.2). Enligt dessa bestämmelser skall svensk lag tillämpas på konstgjorda öar, anlägg- ningar och andra inrättningar som har tillkommit med stöd av re- spektive lag. Detta har enligt förarbetsuttalanden ansetts ge svensk domstol generell behörighet att döma för brott som begås på såda- na inrättningar, vilket det finns stöd för i art. 60 och 80 i . Vi anser det vara ändamålsenligt – och dess- utom tydligare – att en uttrycklig behörighetsregel av detta slag införs. Då den avser behörighet att döma för inte bara vissa typer av brott utan är generell, föreslår vi att den tas in i 2 kap. BrB. Vi återkommer i avsnitt 7.13.2 till frågan om hur man i övrigt bör göra med bestämmelserna i kontinentalsockellagen och lagen om Sveri- ges ekonomiska zon. En speciell behörighetsregel enligt vilken gärningsorten är av be- tydelse finns i 2 kap. 3 § 2. Enligt bestämmelsen är behörigheten avgränsad till brott som har begåtts på ett område där en avdelning av den svenska försvarsmakten befann sig. Enligt huvudregeln föreligger behörighet för sådana brott om brottet begåtts av någon som också själv tillhör den svenska försvarsmakten. I denna del framstår be- stämmelsen som ett uttryck för den aktiva personalitet- sprincipen i kombination med statsskyddsprincipen. Som vi åter- kommer till i avsnitt 7.4 anser vi inte att det finns anledning till nå- gon ändring i sak i denna del. Annorlunda förhåller det sig med den kompletterande regeln enligt vilken behörigheten gäller alla brott som begåtts på ett sådant område oavsett vem som är gärningsman. Vad som ytterligare krävs i det fallet är att avdelningen befann sig på området för annat ändamål än övning. Regleringen går, som re- dovisats under avsnitt 7.1, i denna del tillbaka strafflag för krigsmakten. Den har motiverats med att det under krig eller ockupation skulle kunna föreligga ett behov av att kunna hävda svensk lag och domsrätt för brott som utlänningar har begått utan- för även om dessa brott inte riktat sig mot ett svenskt all- mänt eller enskilt intresse. Vi har för vår del svårt att se att det skulle kunna anses föreligga något sådant behov. I vart fall är det i så fall ett behov som enligt vår mening inte lämpligen bör tillgodo- ses inom ramen för den generella behörighetsregleringen i BrB. Vi föreslår att bestämmelsen i den delen upphävs. I sammanhanget kan också den på den passiva personalitets- principen grundade behörighetsbestämmelsen i 2 kap. 3 § 5 näm- nas. Dess tillämpningsområde är begränsat till brott som begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat. I praktiken har be- stämmelsen endast betydelse i förhållande till rena bötesbrott. Som vi återkommer till förordar vi en mer allmän bestämmelse om brott som riktat sig mot svenskt enskilt intresse. Något behov av att där- utöver bibehålla den här aktuella särregleringen för brott som be- gåtts på ett område som inte tillhör någon stat har vi inte ansett föreligga. Vårt förslag: De grundläggande bestämmelserna om behörighet på grund av vem som har begått ett brott begränsas till svenska med- borgare och utlänningar som är stadigvarande bosatta i . Som huvudregel krävs dubbel straffbarhet. Detta gäller dock inte brott som begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på område där en avdelning av denna befann sig och inte heller vissa andra som deltar i fredsfrämjande insatser eller civil krishantering. Den anknytningsprincip som vid sidan av territorialitetsprincipen är mest allmänt erkänd är den aktiva personalitetsprincipen. Med undantag för länder med en anglosaxisk rättstradition brukar prin- cipen också ges en förhållandevis vidsträckt tillämpning. Detta sammanhänger delvis med de förbud eller restriktioner som stater kan ha mot utlämning av egna medborgare. Men principen brukar också motiveras med att det skulle föreligga en generell rätt för sta- ter att lagstifta för och utöva domsrätt över de egna medborgarna. För utomlands begångna gärningar brukar den rätten dock i all- mänhet anses vara begränsad av ett krav på dubbel straffbarhet. Den aktiva personalitetsprincipen tar som nämnts närmast sikte på gärningsmannens medborgarskap. Det är dock inte ovanligt att principen tillämpas också i förhållande till personer som är stadig- varande bosatta i staten. Normalt är det förhållandena vid gärnings- tillfället som är avgörande men det är inte ovanligt att principen tillämpas även i förhållande till den som efter brottet förvärvat medborgarskap eller bosatt sig stadigvarande i domsstaten. För svensk rätts del är bestämmelserna i 2 kap. 2 § utformade ef- ter mönster av den aktiva personalitetsprincipen. sträcker sig emellertid väsentligt längre än vad principen som sådan kan anses ge stöd för. Förutom brott som begåtts av svenska med- borgare och utlänningar med hemvist i (eller som efter brottet förvärvat medborgarskap eller tagit hemvist här) omfattar behörigheten således även brott som begåtts av medborgare i någon av de andra nordiska staterna samt, om mer än sex månaders fäng- else kan följa enligt svensk lag, varje brott oavsett vem som har be- gått det. I bägge fallen gäller som ytterligare förutsättning att gär- ningsmannen befinner sig i . Dessa bestämmelser kan alltså inte läggas till grund för en begäran om utlämning. Som redan tidigare berörts bygger bestämmelserna i dessa delar inte på den aktiva personalitetsprincipen. Avsikten har i stället främst varit att lämna utrymme för svenska domstolar att utöva domsrätt i överensstämmelse med principen om ställföreträdande straffrättsskipning. Även behovet av jurisdiktion med stöd av den passiva personalitetsprincipen har åberopats som grund för be- stämmelserna. Som vi återkommer till föreslår vi att det skall infö- ras särskilda behörighetsbestämmelser som tar sikte på principen om ställföreträdande straffrättsskipning och passiva personalitets- principen. Något behov finns inte av att därutöver ha några särskil- da behörighetsbestämmelser för nordiska medborgare och andra utlänningar som finns här. Däremot anser vi inte att det finns skäl till någon saklig ändring av bestämmelserna om behörighet för brott som begåtts av svenska medborgare och utlänningar som är stadigvarande bosatta (har hemvist) här. Även vissa av bestämmelserna i 3 § har en sådan utformning att frågan om vem som begått brottet är av betydelse för behörigheten. I ett par fall omfattar behörigheten alla typer av brott. Enligt punkt 2 är således svensk domstol behörig att döma för alla typer av brott som begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig och enligt punkt 3 gäller detsamma för brott som någon som är anställd i ut- landsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens ut- landsstyrka har begått vid tjänstgöring utom riket. I bägge fallen torde behörighet regelmässigt följa redan med stöd av bestämmel- serna i 2 § om behörighet för brott som begåtts av en svensk med- borgare eller av en utlänning med hemvist i . Bestämmelser- na saknar alltså betydelse som självständig grund för svensk dom- stols behörighet. Däremot är de av betydelse som undantag från det enligt 2 § gällande kravet på dubbel straffbarhet. Att något krav på dubbel straffbarhet inte gäller i de aktuella situationerna sam- manhänger med att de aktuella personalkategorierna till följd av olika internationella avtal normalt inte är underkastade vistelsesta- tens jurisdiktion. De är därför istället fullt ut underkastade hemsta- tens lagar och domsrätt. Någon anledning att ändra de aktuella bestämmelserna i sak föreligger inte enligt vår mening. Med den uppläggning av regelsy- stemet som vi förordar bör bestämmelserna emellertid inte tas upp som självständiga behörighetsgrunder utan som undantag från det annars gällande kravet på dubbel straffbarhet. Detta undantag bör dessutom inte endast gälla personal inom Försvarsmakten eller Po- utlandsstyrka utan även andra som för svensk räkning deltar i internationella insatser på villkor som innebär att de inte är under- kastade vistelsestatens jurisdiktion. Det kan exempelvis gälla doma- re och åklagare som medverkar i internationella krishanteringsin- satser.3 Vi föreslår därför att undantaget från kravet på dubbel straffbarhet, förutom personer som tillhör Försvarsmakten, skall omfatta var och en som såsom anställd av en svensk myndighet del- tar i en internationell fredsfrämjande insats eller i internationell civil krishantering.4 Enligt 3 § punkterna 1 och 3a är svensk domstol behörig att döma för vissa brott som har begåtts i tjänsten. Enligt punkt 1 gäll- er det brott som begåtts av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett svenskt fartyg eller luftfartyg och enligt 3a brott som en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid begått i samband med utförandet av gräns- överskridande arbetsuppgifter enligt en internationell överens- kommelse som tillträtt. Bägge bestämmelserna har mer att göra med statsskyddsprincipen än med den aktiva personalitets- principen.