sou · GQB367d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Det är dock inte rimligt att arvet från den industriella epoken han- teras inom ramen för tillfälliga projekt. Istället bör en fast, tydlig och långsiktig ansvars- och finansieringsstruktur skapas för detta viktiga område. En sådan organisatorisk översyn tar tid. är det uppen- bart att den satsning som regeringen nu inlett inte bör avbrytas i avvaktan på att en mer långsiktig organisatorisk lösning skapas. Delegationen föreslår därför att regeringen, i avvaktan på den före- slagna översynen, fortsätter satsningen på industrisamhällets kul- turarv kommande treårsperiod. Detta kan ske på flera olika sätt. Delegationen återkommer till denna fråga efter en genomgång av övergripande mål för en sådan satsning. 5.3Övergripande mål för en temporär satsning Delegationen anser att en fortsatt, temporär satsning bör inriktas mot två övergripande mål. Det ena målet bör vara att satsningen genomförs för att skapa en djupare demokratisk insikt i det samlade kulturarvsarbetet. Det andra målet bör vara att satsningen skall stärka uppslutningen och engagemanget hos nya grupper och framför allt engagera de ideellt arbetande organisationerna, folkrörelserna och näringslivet. De övergripande målen kan uppnås genom en satsning på följande områden: N Breddad och fördjupad delaktighet N Aktiv kunskapsutveckling N Samtidens kulturarv N Samverkan N Jämställdhet och integration Industrisamhällets kulturarv kännetecknas av en påtaglig mångfald. Denna mångfald tar sig olika uttryck och kan bl.a. beskrivas genom sitt sociala innehåll, människors minnen, tekniska landvinningar och industriell utveckling eller i ekonomiska och politiska termer. Mångfalden är en spegling av det moderna samhället, ett samhälle som ställer nya och i flera avseenden också annorlunda krav på kulturarvssektorn. Behovet att bevara, vårda och berätta kommer alltid att finnas men genom samhällets komplexitet och mångskiftande karaktär ökar anspråken på förnyelse av arbets- former, synsätt och inte minst en öppenhet för fler aktörer. Kärn- frågan handlar därför om att bejaka mångfalden och se den som sektorns möjligheter i samtiden och i synnerhet i ett framtidsper- spektiv. Delegationen anser att kulturarvsområdet måste ges förut- sättningar att utvecklas så att arbetssätten harmonierar med mång- faldsbegreppet. Det kan göras på många olika sätt. Ett kan vara att tydligare lyfta fram och i den samlade verksamheten utgå från sam- hällets rika innehåll av kulturarv, grupper och synsätt. Ett annat är att avdramatisera det tvärsektoriella och se det som ett i högsta grad normalt arbetssätt. Det fordrar i så fall att organisatoriska för- ändringar kommer till stånd. Den genomförda satsningen har visat att just mångfald utvecklas och stimuleras av det tvärsektoriella och lokala arbetet. Enligt dele- gationens uppfattning kommer en fortsatt satsning på industrisam- hällets kulturarv att stimulera de gränsöverskridande arbetssätten. Därigenom förstärks variationen av aktörer, nya synsätt görs tyd- liga och fler lockas att berätta sin historia om samhällets utveckling och människors liv och arbete. Breddad och fördjupad delaktighet Många människor och nya gruppers medverkan i arbetet med kul- turarvet är en av kulturarvssektorns centrala framtidsfrågor, näst intill en överlevnadsfråga. Det råder ingen tvekan om att det finns ett stort intresse hos många grupper i dagens samhälle att få delta i och i reell mening också kunna påverka kulturarvsarbetet. Det handlar bl.a. om det vi väljer att bevara till eftervärlden och värde- ringarna av vad som är värdefullt. Det rör också prioriteringar av stöd eller var de mest angelägna dokumentationsinsatserna behövs. Delegationen har mött dessa och andra förslag i kontakterna med i första hand de ideella krafterna. Det är alldeles uppenbart att det finns en stor potential i nya kunskaper, värderingar och synsätt som på ett intressant sätt skulle kunna berika de samlade insatser- na. En större delaktighet genom medverkan av fler intressenter och möjligheter att påverka kan bidra till ökat politiskt engagemang och djupare förståelse för kulturarvets betydelse i samhällsutveck- lingen. Delegationen konstaterar att begreppet delaktighet diskuterats vid flera seminarier. Det råder en stor enighet om att insatserna för särskilt industrisamhällets kulturarv bör präglas av mångas del- aktighet. Denna ökade medverkan av nya intressenter behöver dock stöd för att i praktiken bli en realitet. Delaktighet utvecklas i hög grad i det lokala arbetet och baseras på ett ideellt arbete. har stödformer för bevarande av kulturarv i stor utsträck- ning tillkommit för att stödja vården av det fysiska arvet. Stöd kan erhållas för renovering och bevarande av byggnader och anlägg- ningar. Delegationen menar att det framöver måste skapas fasta former för stöd också till mjukvaran i syfte att stärka delaktig- heten. Det lokala arbetet måste kunna få stöd till kunskaps- uppbyggnad, till seminarier och till projekt som syftar till att bevara och visa innehållet i en verksamhet. Till viss del finns redan medel för detta, dels genom bidraget till arbetslivsmuseer, dels för de museiprojekt som ligger inom Statens kulturråds ansvars- område. Delegationen menar att resurserna för ökad delaktighet totalt sett behöver förstärkas. Att aktivt stärka industrisamhällets kunskapsgrund och att för- medla de kunskaper som utvecklas är en förstahandsuppgift för de institutioner som skall bevara, vårda och förvara det gemensamma kulturarvet. Ett kulturarv som består av föremål och maskinell ut- rustning, av dokument och alla de minnen och berättelser som hör samman med den industriella epoken. Ansvaret finns i första hand hos museer, arkiv, bibliotek och utbildningsinstitutioner men även hos myndigheter och de ideellt arbetande intressenterna. Till de ansvariga hör också näringslivet som ägare till industriminnen och arkiv. Att ta hand om det fysiska arvet och vårda det är en väl etablerad uppgift för myndigheter och institutioner. Detta arbete fungerar i huvudsak tillfredsställande. har dock kraven på medverkan i urvalsarbetet ökat och resurserna är på många håll knappa. Därtill kommer ett betydande behov av utveckling inom områdena kunskapsförmedling och tillgänglighet liksom ökande resurskrav för vård och förvaring av industrisamhällets föremål. Vid en ny satsning finns möjlighet att ännu tydligare lyfta fram kunskapsutvecklingens grundläggande betydelse för ett framtids- inriktat kulturarvsarbete. Museerna, universitet/högskolor och arkiven har en mycket viktig roll. Kvaliteten i kulturarvsområdets samlade insatser är helt beroende av en kontinuerlig och målin- riktad faktainsamling, aktiv kunskapsutveckling och forskning som bygger på en nära samverkan med de operativa kulturarvsaktörerna. Kunskaper vinns inte bara genom de skrivna dokumenten utan också genom objekt och minnen, dvs. de föremål och berättelser som hör samman med den industriella epoken. Föremålen har på så sätt en avgörande betydelse för kunskapen om vad som utspelats i den industriella utvecklingen. Föremålens vård och magasinering är ett område som delegationen valt att inte gå närmre in på men som ändock bör uppmärksammas i framtidsfrågorna. Trots riktade in- satser och särskilda medel från staten kvarstår problemen för museerna att på ett tillfredsställande sätt kunna magasinera och vårda de insamlade föremålen. Med tanke på det industriella arvets karaktär med storskalighet, komplicerade maskinella utrustningar och nutidens nya material och digitala teknik så finns all anledning att nu på allvar ta ställning till hur detta nya arv skall långsiktigt bevaras och vårdas. På många håll är omedelbara insatser nödvän- diga för att inte föremål skall gå förlorade. Om prioriteringar blir nödvändiga. En av aktörernas viktigaste uppgifter är slutligen att göra indu- strisamhällets kulturarvet tillgängligt och begripligt för nuvarande och kommande generationer. Denna tillgänglighet skall naturligtvis utgå från varsamhet och respekt för arvets värde. Förmågan till ett historiskt perspektiv ger kulturarvssektorn dess identitet och unika roll i samhället. Det historiska perspektivet är mångfasetterat och också en fråga om nyanser och prioritering av var insatserna för tillfället bäst behövs. Delegationen menar att industrisamhällets kulturarv fordrar att en ökad uppmärksamhet ägnas åt samtidens frågor. Satsningen har visat att det finns intresse och kunskaper och att det krävs mycket av både metodutveckling och nya synsätt för att sektorn skall ta sitt fulla ansvar för det som händer i dagens samhälle. Det främsta skälet till en särskild satsning är dagens snabba och omvälvande förändringar. Brytningstiden, förändringstempot och vad det bety- der för samhällets medborgare var också grunden för utredningen till det industriella samhället (SOU 1999:18). Samtidsfrågorna handlar också om det vi väljer att bevara. Det är i den meningen också en fråga om framtiden. Vilka dokument, berättelser och byggnader kommer framtidens generation att ha kvar som förklaring och beskrivning av vår tid? Dagens välut- vecklade informationssamhälle riskerar paradoxalt nog att bli infor- mationsfattigt i eftervärldens ögon. Telefon och e-post har ersatt brev och dagböcker och den nya tekniken i form av film, video och CD är inte alls i teknisk mening så beständig som man i allmänhet förmodar. Dessa förhållanden ställer krav på eftertanke och snabb- het, på mångfald i synsätt och val i bevarandeinsatserna. Kanske andra aktörer än de traditionella skall släppas in på marknaden för att ta sig an vår samtid? Kanske behövs det nya institutioner för de här uppgifterna, t.ex. samtidsmuseer? Genom tydligare inriktning på det dagsaktuella och det som händer omkring oss ökar också möjligheterna att väcka intresse för kulturarvet hos bredare grup- per och i synnerhet hos de yngre. Samverkan är en fråga som under den hittillsvarande satsningen återkommit i flera sammanhang. Ökad samverkan såväl inom som mellan de traditionella aktörerna ger bättre möjligheter att förklara samhällets utveckling och alla de mänskliga insatser som ryms i detta begrepp. Fler aktörer i samverkan ger också fler infallsvinklar och rikare berättelser om industrisamhället. kan inte en samverkan i sig lösa de prioriteringsfrågor som uppkommer. Riks- dag och regering måste skapa fastare organisatoriska instrument för en sådan prioritering. En fortsatt satsning med de behov av förnyelse som uppkommer medför därför enligt delegationen att nuvarande organisations- struktur bör ses över. Delegationen har under den genomförda satsningen mottagit synpunkter och frågor om den befintliga strukturen vid olika tillfällen. Många projektintressenter har fram- hållit det positiva i delegationens fria roll och i synnerhet helhets- ansvaret. I avvaktan på en mer tydlig organisatorisk lösning måste dock fortsatt samverkan understödjas. Regeringen bör i större utsträckning än vad som varit fallet i sina regleringsbrev kunna föreskriva formerna och målen för en sådan samverkan. Jämställdheten lyftes fram som ett angeläget område i delegatio- nens planering av projektinsatser. Bakgrunden finns i kulturarvs- sektorns behov av att utveckla sin förmåga att se och behandla kulturarvet på ett brett och jämställt sätt. Utredningen till det industriella samhället (SOU1999:18) ger en översiktlig bild av dagens förhållanden och visar med bl.a. några exempel att det sam- lade arbetet fortsätter att vara inriktat på vissa delar av det indu- striella arvet. I mycket av det som görs dominerar fortfarande det manliga synsättet. Ett viktigt och i många avseenden eftersatt om- råde är kvinnornas roll i utvecklingen av det svenska industri- samhället. Kraftfulla insatser behöver vidtas för att tydliggöra denna medverkan. Kvinnors aktiva deltagande i det fortsatta lokala arbetet är ett annat område som behöver förstärkas. Jämställdhet tillhörde ett av de fyra teman som prioriterades för projektstöd. Genomslaget har dock varit svagt och endast några få insatser har ett tydligt jämställdhetsperspektiv. Detta förhållande förstärker ytterligare behovet av fortsatta insatser. Också många andra grupper saknar sin historia och den del- aktighet de har i industrisamhällets utveckling. Invandrarnas roll och delaktighet bör förtydligas respektive underlättas. 5.4Delegationens förslag till genomförande av en fortsatt satsning En av de grundläggande frågorna handlar om vem som bör ha det formella ansvaret för en fortsättning. Enligt delegationen finns det flera tänkbara lösningar som diskuteras nedan. En fortsatt verk- samhet bör utgå från att den som får ansvaret också får de formella möjligheterna att fatta beslut om bidrag till olika projekt. Det är naturligtvis möjligt att regeringen via avsätter medel för fortsatta satsningar och att beredning och beslut om dessa medel fattas inom ramen för det ordinarie regerings- arbetet. Delegationen anser att den nuvarande arbetsformen där regeringen i varje enskilt fall fattar beslut om beviljande respektive avslag inte har fungerat tillfredsställande. Regeringsbeslut i varje enskilt fall tar och är för de i många fall mindre projekten ett inte särskilt kostnadseffektivt arbetssätt. Delegationen förut- sätter därför att ett fortsatt arbete delegeras till någon befintlig myndighet eller till en särskild för ändamålet nyskapad arbetsgrupp som får myndighets ställning med befogenhet att också besluta om hur de tilldelade medlen skall användas. Delegationen menar att ett uppdrag att samordna en fortsatt satsning på industrisamhällets kulturarv skulle kunna läggas på i första hand eller . Båda är myn- digheter med god erfarenhet av liknande uppgifter inom kultur och kulturarvsområdet. Bland organisationer/myndigheter med ett nationellt uppdrag finns , och Arbetets museum som tänkbara alternativ för ett samlat ansvar. Dessa institutioner ingår dock inte i den statliga myndighets- strukturen och kan inte därför utan vidare åläggas rent statliga myndighetsuppgifter. Ytterligare ett alternativ som kanske har mera formen av experi- ment är att ge ansvaret till en regional organisation i form av ett nationellt uppdrag. Fördelarna i en sådan lösning finns i de regio- nala effekterna och utvecklingen mot en större mångfald kultur- arvsaktörer. Administrativt och kunskapsmässigt kan t.ex. en länsstyrelse i stort sett jämföras med de centrala institutionerna. har också en uppenbar tillgång i sitt breda samhällsuppdrag och den möjlighet det ger att sätta in kulturarvsfrågorna i ett vidare sam- manhang. En annan fördel med den regionala nivån är att besluten om projektstöd kommer närmare bruket av kulturarvet och att kontakterna med den kommunala nivån underlättas. Ny kommitté/arbetsgrupp/delegation Erfarenheterna av den gångna treårsperioden är att en särskild arbetsgrupp som kan arbeta fristående från den etablerade struk- turen har klara fördelar. En arbetsgrupp/kommitté/delegation kan utformas som en myndighet med en tydlig och renodlad uppgift. Den kan därigenom agera fritt och obundet. En liten arbetsgrupp kan därtill arbeta med en mycket begränsad organisatorisk över- byggnad. Dess beslut kan fattas snabbt och obyråkratiskt. Förut- sättningen är dock att regeringen delegerar också beslut om pro- jektstöd till denna nya delegation. En ny arbetsgrupp/kommitté/delegation bör i likhet med den nuvarande ha en bred sammansättning med deltagare från olika samhällsområden. Delegationen finner det särskilt angeläget att också kommunala intressenter bereds möjlighet att delta. Delegationen för industrisamhällets kulturarv är givetvis med- veten om att endast i undantagsfall bör projekt avslutas med förslag om att nya projekt tillsättes. Delegationen anser dock att hittills- varande erfarenheter om svårigheterna att finna lämplig central instans gör att alternativet en ny arbetsgrupp/kommitté/delegation bör prövas. Oavsett vilken organisatorisk lösning som beslutas bör det operativa arbetet handhas av ett särskilt kansli. Den administrativa överbyggnaden bör vara så enkel som möjligt och ansöknings- processen formas med tanke på effektivitet och god rättssäkerhet. Förslaget förutsätter ansökningsförfarande, beredning av ansök- ningar och beslut. Till uppgiften hör också information, uppsökan- de verksamhet samt rapportskyldighet och uppföljning. Det geo- grafiska läget har ingen större betydelse för den praktiska ärendehanteringen eftersom tekniken möjliggör ett effektivt arbete varhelst man befinner sig i landet. Dagens teknik och goda kom- munikationer liksom den breda kompetensen ger möjligheter att tänka på landet som en helhet och att en delegation inte nödvän- digtvis måste ha sitt säte i . Med tanke på de insatser kultursektorn kan göra för att stärka den regionala utvecklingen och det mål om regionala effekter som finns i bl.a. utredningen till det industriella samhället (SOU 1999:18) bör man inte utesluta möjligheten att delegatio- nens kansli samlokaliseras med någon länsstyrelse/länsmuseum. Delegationen anser att de ekonomiska resurserna bör vara så stora att den föreslagna satsningen kan genomföras på ett kraftfullt sätt. Den årliga budgeten bör uppgå till minst . Därtill bör medel avsättas, genom anvisningar i regleringsbrev till berörda övriga statliga myndigheter. Delegationen föreslår att den huvudsakliga insatsen skall utgöras av stöd till konkreta åtgärder i form av projekt till vilka ekonomiskt bidrag kan ges om målen och de särskilt uttalade villkoren uppfylls. Insatserna skall därför vara inriktade mot: ökad mångfald, breddad och fördjupad delaktighet, kunskapsutveckling, insatser för sam- tidens kulturarv, ökad samverkan samt ökad jämställdhet och inte- gration såväl i arbetsformer som i arbetet med kulturarvet. Projek- ten skall innehålla en eller flera av dessa mål. Insatserna mot de operativa målen skall syfta till att de övergripande målen om för- djupad demokratisk insikt i kulturarvsarbetet och breddad medbor- garuppslutning kring det industriella arvet uppnås. De särskilda villkoren föreslås utformas senare beroende på hur ett eventuellt uppdrag kommer att formuleras. Andra viktiga uppgifter som faller inom ramen för ett fortsatt arbete är att svara för rådgivning och kunskapsmässigt stöd till kul- turarvsområdets olika aktörer och att ta egna initiativ till forsk- ningsinsatser och seminarier inom angelägna utvecklingsområden. I de nya arbetsuppgifterna bör också ingå ansvar att samordna de internationella kontakterna i industriarvsfrågor i samverkan med andra centrala myndigheter och institutioner. Delegationen föreslår också att den nya arbetsgruppen får i upp- drag att genomföra regelbundet återkommande konferenser kring temat industrisamhällets kulturarv. Hänsyn bör tas till utvecklingsfrågornas komplexitet, det stora antalet aktörer, mångfalden ansvarsområden och avsikten att uppnå långsiktiga och bestående effekter. Delegationens bedömning är att en satsning som den föreslagna bör omfatta för att de uppsatta målen skall kunna uppnås. Industrialismens faser och utveckling Efter en trevande start i har den in- dustriella varuproduktionen, som ingen annan produktionsform i historien, stöpt om människans livsvillkor och tänkesätt, omformat landskapet och förutsättningarna för livet på jorden. Industria- lismen har gjort avtryck i alla världens länder, involverat allt fler människor, påverkat konsumtionsmönster och sociala villkor. Med massproduktionen av tidningar och böcker, skolväsendet, tele- fonin, radion, teven och internet har industrialismen också blivit ett gigantiskt frihets- och demokratiprojekt. Å andra sidan har indu- strialismen följts av storskaliga krig, terror samt växande klyftor mellan världsdelar och grupper. Industrisamhällets historia är historien om ett eskalerande resursslöseri, krig och miljö- förstörelse, men också historien om välståndökning, frihet och demokrati. Det svenska industrisamhällets historia sträcker sig . har folkmängden ökat från tre och en halv till nästan nio miljoner. Den ekonomiska tillväxten har varit dramatisk. Dagens svensk förbrukar i genomsnitt drygt 20 gånger mer varor och tjänster än vad hon och han gjorde (2000:14). De växande resurserna har inte fördelats jämnt, men levnadsstandarden i – och i hela den gamla industria- liserade världen – har påtagligt höjts. Det kan utläsas i medellivs- längden, vilket självfallet förklaras av en rad faktorer, däribland medicinska och naturvetenskapliga framsteg, hälso- och sjuk- vårdens utbyggnad, arbetslivets reformering och pensionsreformer. De svenska männens medellivslängd har stigit från till . Kvinnornas har ökat från 54 till . Industrialismen har gett en väldig folkomflyttning. Urbanise- ringen är också det vi – vid sidan av fabriker och massproducerade varor – i regel förknippar med ordet industrisamhälle. av invånarna i städer/tätorter. hade siff- ran stigit till , 1935 till 34 och till . De första fabrikerna låg i regel på landsbygden. Efterhand etablerades industrier i städerna och människor flyttade från landet till staden (1942). har några få städer blivit allt viktigare arbets- och boendeorter, medan många medelstora och mindre orter i det inre av landet tappat invånare. Vi bor långt tätare, men har också ett betydligt rikare utbud i vår närmiljö. Men vardagen innehåller långa resor och ett ständigt passande av tider. Industrialismens utmärks inte av en kontinuerlig tillväxt och välståndshöjning. Perioder av ekonomisk tillväxt, som gett ut- rymme för reformer, har följts av stagnation och kris som gjort tillgångar värdelösa, kastat ut människor i arbetslöshet och umbäranden. Men kriserna har följts av en omvandling av ekono- min och politiken, som avlösts av en stabil tillväxt som med tiden följts av en föråldrad produktionsapparat, stegrat missnöje, stagna- tion och kris. Forskare menar sig empiriskt kunna belägga att eko- nomin genomlöper strukturcykler . Inom de långa cyklerna rör sig ekonomin dessutom i kortare och mer vågor (2000:30ff). Det industriella genombrottet följdes av ekonomiska och politiska kriser , samt . Ett annat sätt att beskriva denna vågrörelse är i termer av industriella revolutioner, dvs. av perioder med djupgående föränd- ringar av de ekonomiska aktiviteterna. Enligt detta synsätt befinner vi oss i den tredje industriella revolutionen. (Isacson & Morell 2002). Den första revolutionen betecknar övergången från ett agrart till ett industriellt samhälle. Symbolen för denna övergång är fabriken med dess maskiner och tilltagande arbetsdelning i växande hierar- kiska organisationer. Den andra revolutionen tog sin början i . Dess kännetecken är massproduktion för en massmarknad i stora företag och går ibland under namnet fordism. Med stela produktionssystem i gigantiska maskinhallar producerades stan- dardiserade, relativt sett billiga, varor i långa serier. I skedde denna revolution . Den tredje industriella revolutionen, som i de högt industria- liserade länderna sköt fart kännetecknas av en flexi- bel specialisering, informations- och kommunikationsteknologin och globala marknader. Löpande band och stela produktionssystem i hierarkiska organisationer ersattes av flexiblare sätt att organisera produktionen och försäljningen. De stela produktionssystemen är dock inte helt försvunna från fabrikerna, lika lite som de helt dominerade under den andra industriella revolutionens epok. Det har alltid funnits plats för småskaliga, mer flexibla system (Sabel & Zeilin 1997). har den flexibla specialiseringen dock blivit ett ideal för företagens ägare och ledning. I och andra gamla industriländer sysselsätter den indu- striella varuproduktionen allt färre människor. Är det liktydigt med att industrisamhället ersatts av det postindustriella tjänste- och informationssamhället? Siffrorna över antalet sysselsatta ger en begränsad bild av industrins betydelse för samhällsekonomin och människors villkor. Långt fler arbetar i industrirelaterad verk- samhet, dvs. med transport, data, service, underhåll, finansiella transaktioner och personalvård.