sou · GQB361d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Kommittén har i uppdrag att lämna förslag som möjliggör en mer allsidig och bredare rekrytering av nämndemän. För detta torde nämndemännens faktiska tjänstgöring ha stor betydelse. I detta avsnitt tar vi upp en del frågor som har med nämndemännens tjänstgöring att göra, såsom tjänstgöringsfrekvens och andra tjänstgöringsförhållanden. Den betydelse nämndemännens tjänstgöringsförhållanden har för nämndemannakårens sammansättning har analyserats i ett par utredningar. departementspromemoria (jfr avsnitt 2.4.1) bedömdes att tjänstgöringstätheten var den faktor som vid sidan av nämndemännens ekonomiska villkor och valsystemet påverkade sammansättningen mest. I sin undersökning pekade () på tre faktorer; valsystemet, tjänstgörings- förhållandena och ersättningsnormerna (jfr avsnitt 2.4.4). Beträffande nämndemännens tjänstgöringsförhållanden gjordes bedömningen att dessa inte har lika stor betydelse för rekryteringen av nämndemän som för sammansättningen av nämnderna i praktiken. Yngre yrkesverksamma nämndemän har av naturliga skäl svårt att åta sig mer tidskrävande mål eller att tjänstgöra med kort varsel. har nämndemännens tjänstgörings- förhållanden tagits upp i några riksdagsmotioner (se vidare avsnitt 6.2.6). 6.2Kommitténs överväganden och förslag För att få flera människor ur olika grupper i samhället att vilja åta sig nämndemannauppdrag krävs att dessa finner villkoren förenade med uppdraget och tjänstgöringen acceptabla. Det kan röra sig om allt från antal tjänstgöringstillfällen till den grad av delaktighet som den enskilde nämndemannen känner i domstolens arbete. Att de ersättningsvillkor som gäller för uppdraget naturligtvis är väsentliga framgår av kommitténs behandling av dessa frågor i avsnitt 5. Vad som är av betydelse för nämnde- männens faktiska tjänstgöring begränsas egentligen närmast av nämndemännens egna upplevelser av tjänstgöringen. Av central betydelse torde emellertid tjänstgöringsfrekvensen vara, dvs. hur ofta som nämndemannen förväntas tjänstgöra. Exempel på annat som är av betydelse för nämndemännens tjänst- är hur långa dagar man tjänstgör, möjligheten att planera för tjänstgöringen, praktiska bekymmer av olika slag samt arbets- givares och arbetskamraters inställning till att nämndemannen är borta från sitt arbete till följd av uppdraget. Tjänstgöringsfrekvensen hos de enskilda nämndemännen har emellertid inte bara betydelse för nämndemännen själva. Den är också av betydelse för synen på nämndemannakåren i stort, eftersom det i första hand är genom tjänstgöringen som det blir synligt för allmänheten hur sammansättningen av nämndemanna- kåren ser ut (se vidare avsnitt 6.2.4). 6.2.2Lagfäst rätt till ledighet Kommittén föreslår en regel som ger nämndemännen rätt till ledighet från sina anställningar för att de skall kunna fullgöra nämndemannauppdraget. Ledigheten skall omfatta tid för resor till och från tjänstgöringen samt behövlig dygnsvila i omedelbar anslutning till denna. Nämndemännen saknar en lagfäst rätt till ledighet för att fullgöra sitt uppdrag. Från många håll har påpekats det förhållandet att det är svårt att ta ledigt från arbetet för att tjänstgöra som nämndeman. naturligtvis bero på arbetsuppgifterna i sig eller att ingen annan sätts in i stället vid bortovaro, med arbetsanhopning som följd. Arbetsgivarens och arbetskamraternas inställning till en nämnde- mans bortovaro från arbetet kan emellertid i en del fall skapa lojalitetsproblem och konflikt för den det gäller. Inte minst inom ett område som sjukvården, som präglas av underbemanning, kan det orsaka svårigheter när någon behöver ta ledigt för uppdrag som nämndeman. Sjukvården är bara ett exempel. Detsamma gäller på andra arbetsplatser, även inom den privata sek- torn, med hög arbetsbelastning och svårigheter att ordna ersättare. En nämndeman är visserligen skyldig enligt lag att ta emot och fullgöra uppdrag som nämndeman (jfr 4 kap. 6–9 §§ [RB]) men en lagregel som uttryckligen ger rätt till den ledighet som krävs saknas. Rätten till ledighet följer i stället, i den mån den alls är reglerad, av anställningsavtal, kollektivavtal m.m. Det torde vara en vanlig missuppfattning att 4 kap. 11 § kommunallagen (1991:900), om förtroendevaldas rätt till ledighet, gäller också för nämndemän. Så är emellertid inte fallet eftersom nämndemannauppdraget inte är ett kommunalt förtroendeuppdrag (jfr 4 kap. 1 § kommunallagen). Den till synes utbredda uppfattningen att kommunallagens regel om rätt till ledighet gäller också nämndemän verkar ju i och för sig i positiv riktning eftersom den kan sägas ge nämndemännen stöd för att ta ut den ledighet som krävs. Den lagfästa rätten till ledighet för kommunala förtroende- uppdrag infördes med kommunallag. hade sådan rätt till ledighet för statligt och kommunalt anställda reglerats bl.a. i kollektivavtal. Inom den privata sektorn saknades i stor utsträckning bestämmelser. Som skäl för införandet av en lagregel om rätt till ledighet anfördes följande (prop. 1975/76:187 s. 229 f.). En av förutsättningarna för en väl fungerande representativ demokrati är att alla som uppfyller valbarhetskraven ges likvärdiga möjligheter att åtaga sig och fullgöra offentliga uppdrag. Man bör sträva efter att undanröja de hinder som finns. Ett steg i den rikt- ningen är att förbättra möjligheterna till ledighet för fullgörande av offentliga uppdrag. – – – Redan det förhållandet att det inte är bara en rättighet utan också en skyldighet att åtaga sig ett kommunalt förtroendeuppdrag leder enligt min mening till att rätten till ledighet bör garanteras i lag. Därigenom markeras betydelsen av de stora insatser i samhällets tjänst som de många medborgare utför som åtar sig kommunala förtroendeuppdrag. – – – Statliga och kommunala arbetsgivare är redan nu i princip skyldiga att ge ledighet för fullgörande av kommunala förtroendeuppdrag. Även inom den privata sektorn medges i regel ledighet. Den bestämmelse, som jag förordar, syftar till att ge en yttersta formell garanti för att förtroendeuppdrag skall kunna fullgöras oberoende av inom vilken sektor av samhället man är yrkesverksam. Även för andra förtroendevalda finns lagregler om rätt till ledighet. Riksdagsledamot och ersättare får fullgöra uppdrag som ledamot utan hinder av tjänsteuppgift eller annan sådan förpliktelse som åligger honom (4 kap. 6 § regeringsformen). Facklig förtroende- man har rätt till den ledighet som fordras för det fackliga uppdraget (6 § första stycket lag [1974:358] om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen). Enligt kommitténs mening skulle en lagfäst rätt till ledighet för att fullgöra nämndemannauppdraget kunna förbättra för många arbetstagare som känner att de har svårt att åta sig eller fullgöra uppdrag som nämndeman på grund av sitt arbete. Precis som när det gäller förtroendeuppdrag enligt kommunallagen talar redan det förhållandet att det är en skyldighet att åta sig nämndemanna- uppdrag för att rätten till ledighet bör garanteras i lag. Genom en lagregel markeras också uppdragets samhällsvikt. Även om många arbetsgivare är skyldiga att ge ledighet för fullgörande av nämndemannauppdrag verkar slutligen en lagregel ytterst som en garanti för att nämndemannauppdrag skall kunna fullgöras oberoende av inom vilken sektor av samhället man är yrkesverk- sam. Kommittén anser mot denna bakgrund att en lagfäst rätt till ledighet bör finnas för nämndemännen. Regeringen har beträffande kommunalt förtroendevaldas rätt till ledighet föreslagit en utvidgning av bestämmelsen i kommunallagen. Enligt förslaget skall de förtroendevalda ha rätt till den ledighet som krävs för att de skall kunna fullgöra sina uppdrag. Förutom mötestid skall ledigheten omfatta resor till och från mötena och behövlig dygnsvila före eller efter mötena. Förslaget syftar till att stärka skiftarbetandes möjligheter att åta sig kommunala uppdrag (prop. 2001/02:80 s. 83 f. och 139). har beslutat i enlighet med regeringens förslag (rskr. 2001/02:190). Kommitténs förslag om en lagfäst rätt till ledighet för nämnde- män bör utformas med kommunallagens bestämmelse, inbegripet de föreslagna ändringarna, som förebild. 6.2.3Uppgifter om tjänstgöringsfrekvens m.m. Den kritik som riktats mot sammansättningen av nämndemanna- kåren har bl.a. gällt nämndemännens ålder (se avsnitt 3.3.1). Av betydelse för det allmänna intrycket att nämndemännen oftast är äldre personer är dessas tjänstgöringsfrekvens. Denna är nämligen högre för äldre nämndemän än för yngre. Av den undersökning som gjordes (Ds Ju 1981:20) framgår att den vanligaste tjänstgöringsfrekvensen bland nämnde- männen i tingsrätt då var 11–och att tjänstgjorde . Andelen nämndemän med hög tjänstgöringsfrekvens var störst i de äldre grupperna. Tendensen var densamma vid länsrätt och hovrätt. Enligt DV:s undersökning var tjänstgöringsfrekvensen . av nämndemännen hade inte någon tjänstgöring utöver uppgjort schema. Kommittén har erhållit följande uppgifter om nämndemännens tjänstgöringsfrekvens från DV. Uppgifterna avser nämndemännens tjänstgöring – (för förvaltningsdomstolarna har i särskilda kolumner även angetts tjänstgöringsfrekvens inklusive förberedelsedagar). Som framgår av uppställningen ökar antalet tjänstgöringsdagar med åldern. Siffrorna indikerar att många nämndemän tjänstgör betydligt fler dagar jämfört med vad som är målsättningen på många av landets domstolar och även enligt förarbetsuttalanden. Detta bekräftas också av uppgifter kommittén har tagit del av. tjänstgjorde exempelvis 388 nämndemän () . En nämndeman tjänstgjorde hela . är det så att av nämndemannakåren tjänstgjorde (i denna grupp ingår nämndemän som inte tjänstgjorde någon dag alls). Av betydelse för nämndemännens tjänstgöringsfrekvens är naturligtvis det antal nämndemän som domstolen har att tillgå för tjänstgöring. Detta antal beräknas bl.a. utifrån förväntad måltill- strömning. Hovrätterna och kammarrätterna liksom tingsrätterna i , och samt länsrätterna i , län och fastställer själva hur många nämnde- män som skall finnas för tjänstgöring i domstolen. För övriga tingsrätter och länsrätter fastställer hovrätten respektive kammar- rätten antalet nämndemän efter förslag från underinstansen. Respektive domstol fördelar tjänstgöringen mellan nämndemännen efter samråd med dem (1 kap. 4 § och 2 kap. 4 b § RB, 13 § och 17 § fjärde stycket lag [1971:289] om allmänna förvaltnings– domstolar [AFDL] samt förordning [1983:382] om antalet nämndemän i de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna). 6.2.4En jämn och rimlig tjänstgöringsfrekvens bör eftersträvas Kommittén föreslår en målsättningsregel enligt vilken varje nämndeman bör tjänstgöra 8–under ett kalenderår. En nämndemans tjänstgöring bör inte, annat än om särskilda skäl föreligger, överstiga under ett kalenderår. Hänsyn skall tas till målsättningsregeln vid fastställandet av antal nämndemän och fördelningen av tjänstgöringen. Av hänsyn bl.a. till intresset av att nämndemännen inte får en alltför hög tjänstgöringsfrekvens bör det vid nomineringar och val av nämndemän undvikas att en person får dubbla uppdrag. Domstolarna bör väga in att en del nämndemän har tjänstgöring också på annat håll, dels vid planeringen av behovet av antal nämndemän, dels vid planeringen av nämndemannens tjänstgöring. Att tjänstgöringsfrekvensen är högre bland äldre nämndemän än bland yngre hänger till stor del samman med det naturliga förhållandet att äldre personer ofta har större möjlighet att tjänstgöra än yngre som är upptagna på annat håll av arbete, familj etc. Tidigare undersökningar visar också att möjligheterna att tjänstgöra beror på vilken sysselsättning man har. Den överrepresentation av äldre nämndemän som finns inom kåren förstärks emellertid på detta sätt av tjänstgöringsfrekvensen. Alltför frekvent tjänstgöring gör i sig risken för snedrepresentation mer uppenbar, särskilt om denna förekommer inom någon eller några grupper. Strävan efter en mer allsidig sammansättning av nämndemannakåren riskerar att bli verkningslös om inte tanken på representativitet får slå igenom också när det gäller nämnde- männens tjänstgöring. En av tankarna bakom införandet av målsättningsbestämmelsen i 4 kap. 7 § fjärde stycket RB (19 § femte stycket AFDL) var att den skulle slå igenom även när en domstol lägger upp ett tjänstgöringsschema för nämndemännen (prop. 1987/88:138 s. 16 och 24, jfr avsnitt 4.1). Det är alltså mot denna bakgrund viktigt att sträva efter en så jämn tjänstgörings- frekvens som det är möjligt, oberoende av bl.a. nämndemännens ålder. Det är vidare så att en alltför hög tjänstgöringsfrekvens i sig riskerar att urholka synen på nämndemannen som lekmanna- domare. Det är ägnat att motverka synen på uppdraget som ett lekmannauppdrag om någon uppbär betydande inkomster av sitt nämndemannauppdrag. Enligt uppgifter kommittén har tagit del av är det inte helt ovanligt att nämndemän tjänstgör betydligt (jfr avsnitt 6.2.3). Det finns också en stor grupp nämndemän som tjänstgör endast . Medan en alltför frekvent tjänstgöring riskerar att leda till en oönskad professionalitet hos nämndemannen riskerar den nämndeman som endast tjänstgör att inte få den erfarenhet och inblick som gagnar uppdragets utförande. Båda dessa förhållanden menar kommittén bör undvikas. Uttalanden om lämplig tjänstgöringsfrekvens har gjorts , bl.a. av departementschefen i ett lagstiftningsärende som berörde antalet nämndemän. tog sikte på att en normalfrekvens för tjänstöringen om 8–kunde anses lämplig bl.a. från rekryteringssynpunkt (prop. 1982/83:126 s. 30 och 55, jfr prop. 1987/88:138 s. 22). Utgångspunkten bör vara att nämndemännen får en väl avvägd tjänstgöringstäthet. Någon allmängiltig regel för detta kan inte ställas upp. En ordning där varje nämndeman i sin schemalagda tjänstgöring deltar åtminstone var sjätte vecka bör emellertid kunna tjäna som riktmärke. Den genomsnittliga tillströmningen av nämndmål och andelen mål som är vidlyftiga eller som i övrigt kräver extra rättegångsdagar är faktorer som bör tas med i bilden (prop. 1982/83:126 s. 30). Enligt kommitténs mening bör tjänstgöringsfrekvensen bestämmas utifrån vad som är rimligt ur den synpunkten att nämndemännen skall vara lekmän i den dömande verksamheten. Som tidigare utredningar varit inne på är det vidare troligt att fler yngre, yrkesverksamma personer skulle vara villiga att åta sig uppdrag som nämndemän om de visste att de inte behövde tjänstgöra lika ofta som är fallet (se ex. SOU 1994:99 s. 307). I regleras nämndemännens tjänstgöringsfrekvens i tingsrättsförord- ningen. Där stadgas att nämndemännens sammanträdesordning skall fastställas så att varje nämndeman i regel deltar i samman- träden per kalenderår. En nämndeman som under ett kalenderår har deltagit i sammanträden , får inte under detta kalenderår delta i flera sammanträden, om det inte är fråga om fortsatt behandling av ett tidigare mål eller ärende. Skälet för denna begränsning är att ett alltför flitigt deltagande anses hindra den aktiva befolkningen från att delta i den dömande verksamheten, vilket i sin tur anses innebära att syftet med nämndemannasystemet inte uppnås. Det finska menar att är en lagom tjänstgöringsfrekvens med hänsyn till att då kan även människor i arbetslivet delta. En sådan frekvens kan inte anses vara för liten som motivationen för uppdraget bibehålls. Det förekommer dock att brottmåls- processer tar . Den vikt kommittén på ovan anförda skäl menar att man bör lägga vid att tjänstgöringsfrekvensen blir jämn och rimlig bör komma till uttryck i lagstiftningen såsom är fallet i . En rimlig tjänstgöringsfrekvens utifrån ett lekmannasynsätt är enligt kommittén att en nämndeman tjänstgör 8–. En sådan tjänstgöring harmonierar väl med tidigare ställningstaganden och även med de ersättningsvillkor som kommittén menar bör gälla för uppdraget (se avsnitt 5). Tjänstgöringsfrekvensen blir då inte högre än att den enskilde nämndemannen kan se sig ekonomiskt kompenserad för sin insats. Det angivna antalet dagar bör vara en målsättning till vilken hänsyn skall tas vid fastställandet av antal nämndemän och fördelningen av tjänstgöringen. Det saknar i och för sig betydelse om dagarna är schemalagda eller inte. Till följd av olika omständigheter måste vidare avvikelser från denna målsättning accepteras. Sådana omständigheter kan vara enskilda nämndemäns svårigheter att tjänstgöra men också, och mera sannolikt, att mål måste sättas ut med kort varsel och att flerdagarsmål i sig kan komma att kräva en mer omfattande tjänstgöring. Målsättningen bör gälla också kammarrätterna även om det är naturligt att nämndemännen där till följd av särskilda omständigheter ofta har en lägre tjänstgöringsfrekvens. Framför allt bör det undvikas att tjänstgöringsfrekvensen för en nämndeman blir alltför hög. Inte utan särskilda skäl bör därför nämndemannen tjänstgöra . Särskilda skäl får anses föreligga i det fallet nämndemannen får ett högre antal tjänstgöringsdagar till följd av att det är fråga om fortsatt behandling av ett mål. Om nämnde- mannen tjänstgjort vid ett eller ett par mer tidskrävande mål bör detta inte heller undantagslöst innebära att han eller hon utesluts från tjänstgöring . Särskilda skäl bör också anses vara för handen om domstolen i en akut situation inte kan lösa nämndemannafrågan på något annat sätt. Med uttrycket akut situation menas att domstolen trots en god planering av nämnde- männens antal och tjänstgöring hamnar i en situation där man riskerar att stå utan en nämndeman. Kommittén vill framhålla att den föreslagna regeln inte får tillämpas på ett sådant sätt att den utgör hinder för den dömande verksamheten. Det är domstolen som har att bevaka att nämndemannens tjänstgöring inte blir för omfattande. Nämndemannen däremot bör inte ha något självständigt ansvar för detta utan bör i och för sig kunna tacka ja om han eller hon blir tillfrågad. Drygt 250 av landets knappt 7 300 nämndemän tjänstgör vid mer än en domstol. Detta sker inom ramen för reglerna om att ingen får vara nämndeman i hovrätt och tingsrätt respektive kammarrätt och länsrätt (4 kap. 6 § andra stycket RB och 20 § tredje stycket AFDL). Det finns ytterligare några regler som påver- kar att dubbel tjänstgöring kan förekomma för nämndemännen. AFDL finns exempelvis en regel enligt vilken regeringen för visst län får förordna att nämndemän i kammarrätt skall väljas bland dem som för samma mandatperiod har utsetts till nämndemän i hovrätt. Nämndeman i hovrätt får även i annat fall, om han är behörig därtill, tjänstgöra som nämndeman i den kammarrätt inom vars domkrets han är folkbokförd (19 § fjärde stycket). Beträffande jurymän gäller att en del av dessa skall vara eller ha varit nämndemän (12 kap. 3 § TF). Kommittén vänder sig mot att så många nämndemän tjänstgör vid mer än en domstol . Från mera principiella utgångspunkter måste detta generellt ses som olämpligt i och för sig. Enligt kommitténs mening bör det, utom när särskilda regler leder därtill, i största möjliga utsträckning undvikas att en nämndeman tjänstgör i mer än en domstol . Detta gäller inte minst av hänsyn till intresset att nämndemännen inte får en alltför hög tjänstgöringsfrekvens. Vid nomineringar och val av nämndemän bör därför, om det inte föranleds av särskilda regler, undvikas att en person får dubbla uppdrag. Domstolarna bör vidare ta hänsyn till att en del nämndemän har tjänstgöring också på annat håll och väga in detta dels vid planeringen av behovet av antal nämndemän, dels vid planeringen av nämndemannens tjänstgöring. Den föreslagna målsättningsregeln kan dock i strikt mening anses gälla endast vid en domstol. 6.2.5Det behövs fler nämndemän Kommitténs överväganden och förslag om en jämn och rimlig tjänstgöringsfrekvens innebär att fler nämndemän kommer att behövas. Det utökade behovet av nämndemän tillgodoses dels genom den fria kvoten, dels genom att så många nämndemän därutöver utses efter partipolitiska nomineringar att det samman- lagda antalet täcker behovet i de olika domstolarna. Därvid kommer en omfördelning behöva ske beträffande de nämndemän som väljs av , från kammarrätt till hovrätt och länsrätt i stället. Av en jämförelse med nämndemännens tjänstgöring framgår att kommitténs överväganden och förslag om en jämn och rimlig tjänstgöringsfrekvens innebär att fler nämndemän kommer att behövas. Främst gäller detta i allmän domstol där tjänst- göringsfrekvensen är högst. Följande räkneexempel ger en bild av hur det framtida behovet kan komma att se ut. Det totala antalet tjänstgöringsdagar var – (inom parentes anges antal nämndemän vid de olika domstolarna) (5 382) (1 306) Med en tjänstgöringsfrekvens ökar behovet i allmän domstol markant (i tingsrätt och i hovrätt ). I länsrätt ökar behovet med medan behovet i kammarrätt minskar (där behövs 143 färre nämndemän). Totalt ökar behovet för de fyra domstolarna med knappt 4 000 nämndemän till 11 225 nämndemän (en ökning ). Här bör också nämnas att den framtida handläggningen av utlänningsärenden kan komma att innebära att väsentligt fler nämndemän behöver rekryteras på förvaltningsdomstolssidan. Som utvecklas i avsnitt 4.3.3 bedömer kommittén att det inte kommer att innebära några större svårigheter att rekrytera tillräckligt många nämndemän för att täcka det framtida behovet. Med hänsyn till hur målsättningregeln är formulerad och till hur tjänstgöringsfrekvensen ser ut på de olika domstolarna , är det vidare sannolikt att de framtida nämndemännens tjänstgöring snarare kommer att ligga något över än . Detta innebär att det utökade behovet av nämndemän inte blir fullt så stort som räkneexemplet ger uttryck för. Som också utvecklas i avsnitt 4.3.3 är det inte tanken att det antal nämndemän som utses efter partipolitiska nomineringar kommer att behöva minskas som en följd av förslaget om fri kvot. Detta antal är dock inte utan varierar över tiden. Beträffande de nämndemän som väljs av kommer däremot en omfördelning att behöva ske från kammarrätt till hovrätt och länsrätt i stället. Det utökade behovet av nämndemän som en mer reglerad tjänstgöringsfrekvens medför får tillgodoses dels genom den fria kvoten, dels genom att så många nämndemän därutöver utses efter partipolitiska nomineringar att det sammanlagda antalet täcker behovet i de olika domstolarna. (Här bör särskilt påpekas att eftersom kommittén föreslagit att den fria kvoten skall utgöra av nämndemannakåren så behöver denna utökas .) 6.2.6Domstolens upptagningsområde bör vara representerat Att domstolens upptagningsområde är representerat också genom nämndemännens tjänstgöring stärker domstolarnas ställning i det omgivande lokalsamhället. Detta bidrar i sin tur till att medborgar- nas förtroende för domstolarnas verksamhet upprätthålls. Att alla nämndemän tjänstgör i så lika utsträckning som det är möjligt är därför väsentligt. Det är däremot inte av särskilt intresse att nämndemännen tjänstgör vid mål som de har en lokal förankring till. Regeringen har i direktiven gett uttryck för vikten av att en domstols hela upptagningsområde (domkrets) är representerat. Betydelsen av detta när det gäller rekryteringen av nämndemän har utvecklats i avsnitt 4.3.5. Denna tanke, som kommer till uttryck i 4 kap. 5 § andra stycket RB, bör slå igenom också när det gäller nämndemännens tjänstgöring. Kommittén har allmänt erfarit att det förekommer en snedfördelad tjänstgöring i domstolarna. I några svar i den undersökning som kommittén riktat till ett antal nämndemän framförs också misstankar eller påståenden om att domstolarna favoriserar nämndemän som bor nära domstolen, både av kostnadsskäl och av praktiska skäl. Detta synes främst gälla vid sammanträden utöver i förväg uppgjorda scheman. I en skrivelse som överlämnats till kommittén har framfört att de av i utsedda hovrättsnämndemännen endast i undantagsfall kallas till tjänstgöring i hovrätten. Tjänstgöringen är inte schemalagd och kallelse sker genomgående med kort varsel. har de 14 nämndemännen kallats till tjänstgöring i genomsnitt mindre än en gång .