sou · GQB370d1 · 2003-01-01 00:00:00 — SHR anser att om tillståndskravet trots allt skall hållas kvar, är det lämpligt att överföra detta till kommunen och då i första hand till den kommunala räddningstjänsten. anför att det med hänsyn till att bedrivande av hotell- och pensionatrörelse enligt 38 § förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd är förenat med anmälningsplikt till kommunerna är lämpligt att även prövningen av ifrågavarande tillstånd överlåts till kommunerna. avstyrker vårt förslag. Som motive- ring anför förbundet att då prövningen avser huruvida sökanden kan driva rörelsen så att fara för allmän ordning och säkerhet inte uppkommer, då sökandens personliga lämplighet skall prövas och då prövningen inte omfattar behovet av hotell- eller pensionat- rörelse är det lokala handlingsutrymmet begränsat. Förbundet menar vidare att hanteringen av dessa tillståndsärenden saknar relevans utom när det gäller att vara remissinstans vid tillståndsmyndighetens prövning. kommun, , kommun, kommun, kommun och delar förbundets inställning. Tillstånd att driva hotell- och pensionatrörelse Bör arbetsuppgiften ankomma på polisen? Polisens arbetsuppgifter när det gäller tillstånd att driva hotell- eller pensionatrörelse har knappast någon polisiär relevans alls enligt vårt sätt att se det. Visserligen föreskrivs i lagen att hotell- eller pensionatrörelse skall bedrivas på sådant sätt att den inte föranleder fara för allmän ordning och säkerhet men i dessa ärenden synes polismyndigheten i princip fungera som en samordnare av andras, särskilt kommunala förvaltningars, bedömningar om tillstånd skall beviljas eller inte. Polisens arbetsuppgifter med dessa ärenden kan sammanfattas på så sätt att myndigheten, förutom att göra en vandelsprövning, kontrollerar att andra nödvändiga tillstånd och dokument finns, förhör sig om vilken bedömning andra myndigheter och förvaltningar gör i frågan och därefter fattar beslut i anledning av ansökan. Mot bakgrund härav anser vi att uppgiften inte bör ankomma på polisen utan föras över till annan. Vem kan lämpligen utföra arbetsuppgiften i stället? En tänkbar utförare av arbetsuppgiften är . Av förarbetena till lagen (1966:742) om hotell- och pensionatrörelse, som i sin ursprungliga form var en förordning, (prop. 1966:124) framgår att, innan lagen trädde ikraft, fordrades för att anordna hotell eller pensionat dels lov i fråga om byggnaden eller lokalen, dels tillstånd att i lokalen driva hotell- eller pensionatrörelse. prövning omfattade inte bara sökandens person utan även byggnadens eller lokalens beskaffenhet. Detta innebar att länsstyrelseprövningen till viss del utgjordes av en överprövning av byggnadslovet. Denna ordning var en följd bl.a. av att byggnadstekniska bestämmelser om hotell och pensionat från början varit upptagna i hotellstadgan. I departementspromemorian som låg till grund för propositionen föreslogs att den byggnadstekniska prövningen av hotellbyggnader och hotellokaler skulle överlåtas på byggnadsnämnderna. När det gällde frågan om vilken myndighet som skulle meddela tillstånd att driva hotellrörelse konstaterades att prövningen skulle avse ordning och säkerhet och främst inriktas på sökandens personliga lämplighet. I promemorian föreslogs att det då rådande provisoriet Tillstånd att driva hotell- och pensionatrörelse med som tillståndsmyndighet skulle ersättas med att polismyndigheten beviljar tillstånd. Vid remissbehandlingen uttalade kommunförbunden sig för att någon myndig- het skulle bli tillståndsmyndighet. Det föredragande statsrådet förordade polismyndigheten som tillståndsmyndighet främst av det skälet att det för att utröna sökandens personliga förhållanden behövs tillgång till bl.a. polisens register. Även om länsstyrelserna tidigare, , varit tillståndsmyndighet i dessa ärenden synes den ordningen endast varit ett provisorium och inte föranledd av att varit särskilt lämplig för uppgiften. Även om man i och för sig kan tänka sig som utförare av dessa tillståndsärenden gör utredningen den bedömningen att det är en fördel om dessa ärenden handläggs lokalt och att det framstår som mer rationellt att överväga kommunen som utförare eftersom de utför ett omfattande arbete med dessa ärenden. Övervägande delen av de intyg som polisen infordrar innan ärendet avgörs är utfärdade av olika kommunala nämnder. Ett överförande av ansvaret och beslutanderätten för denna typ av tillstånd till kommunen skulle således inte innebära att en helt ny typ av ärenden tillfördes kommunen utan endast att den befintliga arbetsuppgiften utvidgades. Någon remissinstans har påpekat att den lokala räddningstjänsten kan vara lämplig mottagare för arbetsuppgiften. Utredningen har inte för avsikt att peka ut vilket kommunalt organ som skall utföra uppgiften utan det är en fråga som ankommer på kommunen. Polisens uppgift i dessa ärenden är, vid sidan av att fungera som samordnare för diverse andra till övervägande delen kommunala yttranden, att göra en vandelsprövning av sökanden. Vid våra kontakter med handläggare av denna typ av ärenden har vi kunnat konstatera att de kontroller man gör är slagning i misstankeregistret, belastningsregistret, vägtrafikregistret (för kontroll om sökanden omhändertagits enligt lagen [1976:511] om omhändertagande av berusade personer m.m.) samt en kontroll i RAR (Rationell AnmälanRutin). För att kommunen skall kunna göra motsvarande prövning ser utredningen två alternativ. Det ena är att en ansökan om att driva hotell- eller pensionatrörelse inte får Tillstånd att driva hotell- och pensionatrörelse bifallas utan att polismyndighetens yttrande inhämtas på samma sätt som gäller för serveringstillstånd enligt 7 kap. 14 § alkohol- lagen (1994:1738). Det andra alternativet är att kommunen ges rätt att i dessa specifika ärenden få tillgång till vissa begränsade register- uppgifter på samma sätt som gäller i ärenden om serveringstillstånd i enlighet med 11 § 12 förordning (1999:1134) om belastnings- register och i vissa ärenden om förvärvstillstånd avseende hyresfastighet i enlighet med 4 § 23 förordning (1999:1135) om misstankeregister. Enligt den först nämnda bestämmelsen har myndighet rätt att i ärenden om serveringstillstånd få ut uppgifter ur belastningsregistret om brott som föranlett någon annan påföljd än böter i fråga om den som ärendet gäller. Enligt den andra angivna bestämmelsen har en myndighet i vissa ärenden om förvärvstillstånd avseende hyresfastigheter rätt att få ut uppgifter ur misstankeregistret om brott för vilket åtal har väckts i fråga om den som ärendet avser. Utredningen förordar det alternativ som innebär att kommunen får rätt till motsvarande begränsade uppgifter ur misstankeregistret och belastningsregistret i dessa specifika ärenden eftersom det finns klara rationaliseringsvinster med att flytta över handläggningen av ärendetypen i sin helhet till kommunen. Bestämmelserna bör tas in i nämnda förordningar och bör utformas på samma sätt som de ovan nämnda bestämmelserna. Härutöver bör, enligt utredningens mening, kommunen i ärenden om tillstånd att driva hotell- och pensionatrörelse, genom införandet av en bestämmelse i förordning (2001:650) om vägtrafikregister, ges möjlighet att få uppgifter om sökanden omhändertagits enligt lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. Kommunen har , bl.a. på sätt som ovan redogjorts för, i vissa ärenden tillgång till vissa uppgifter ur dessa register. Enligt utredningens mening innebär den föreslagna utökningen av kommunernas tillgång till registeruppgifter inte någon nämnvärd risk för spridning av integritetskänsliga uppgifter. Mot bakgrund av att det kan vara svårt för mindre kommuner att upprätthålla kompetensen på detta område bör det finnas möjlighet för kommuner att samverka med varandra i denna fråga. En bestämmelse om rätt för en kommun att träffa avtal med en annan Tillstånd att driva hotell- och pensionatrörelse kommun om att helt eller delvis ombesörja kommunens uppgifter enligt lagen bör därför införas. Av samma skäl bör dessutom införas en bestämmelse om att en kommun får delegera beslutanderätten i frågan till en anställd i en annan kommun. Det kan däremot inte anses lämpligt att en kommun ges rätt att frånhända sig beslutsbefogenhet i frågan till en annan kommun. Varje enskild kommun skall således behålla det politiska och rättsliga ansvaret för den verksamhet de enligt lag har att sköta även om de anlitar en person som är anställd i en annan kommun. Det handlar inte om att flytta över det lagstadgade ansvaret från t.ex. en kommun till en annan. Syftet är i stället att anställda i andra kommuner vid behov skall kunna handlägga vissa ärenden eller ärendetyper och fatta de nödvändiga besluten i den delegerande kommunens namn. Tillsynen av lagens efterlevnad har polismyndigheten rätt att bereda sig tillträde till hotell och pensionat för att se till att bestämmelserna i lagen iakttas. Vid en överföring av tillståndsärendena från polismyndigheten till kommunen är det enligt vår mening lämpligt att tillsynen av efterlevnaden av bestämmelserna i lagen förs över till kommunen. Kommunen bör, på samma sätt som anges i t.ex. 57 § räddnings- tjänstlagen (1986:1102), kunna begära det biträde av polismyndig- heten som behövs för tillsynen. Avgiften för tillståndsärendet regleras i förordning (1992:202) om avgifter för ärenden enligt lagen (1966:742) om hotell- och pensionatrörelse. Enligt denna förordning tas avgift ut för prövning av ansökan om tillstånd att driva hotell- eller pensionat- rörelse och om godkännande av föreståndare eller ersättare. När det gäller avgiftens storlek hänvisar lagen till avgiftsförordningen (1992:191). () är avgiften . Avgiftsförordningen gäller för myndigheter under regeringen samt i vissa delar för de allmänna försäkringskassorna. Om tillståndsärendena flyttas över från polisen till kommunerna måste de nuvarande bestämmelserna om avgifter ändras. Tillstånd att driva hotell- och pensionatrörelse Enligt 8 kap. 3 b § kommunallagen (1991:900) får kommuner för tjänster eller nyttigheter som kommuner är skyldiga att tillhandahålla ta ut avgifter bara om det är särskilt föreskrivet. Eftersom vårt förslag innebär att kommunerna åläggs en skyldighet att pröva ansökan om tillstånd samt utöva tillsyn över lagens efterlevnad måste således en bestämmelse införas om att kommunerna har rätt att ta ut avgift för dessa uppgifter. överklagas polisens beslut enligt lagen (1966:742) om hotell- och pensionatrörelse till och därefter till länsrätten. Länsrättens beslut får i sin tur överklagas till kammarrätten där det fordras prövningstillstånd. , före överklaga- des polismyndighetens beslut i dessa ärenden till och därefter direkt till kammarrätten. Den ändring som genomfördes genom införandet av de nu gällande överklagandebestämmelserna motiverades av att huvudprincipen skall vara att den första domstolsprövningen skall ligga i länsrätt (prop. 1995/96:22). Ändringen innebar att instanskedjan förlängdes med en domstols- instans. Ärendetypen är inte särskilt frekvent enligt vad utredningen erfarit. Ärendetypen är inte heller av sådant slag att det finns särskild anledning att ställa den under bedömning, sett utifrån särskilda kompetensområde. Utredningen kan inte se några bärande skäl till att skall vara överprövningsinstans i dessa ärenden. Om polisens arbetsuppgifter flyttas till kommunen i enlighet med utredningens förslag är det rimligare att överklagande får ske direkt till länsrätten för att därefter kunna överklagas till kammarrätten där prövningstillstånd skall krävas. Utredningens förslag innebär att kommunerna tar över de arbetsuppgifter som polismyndigheterna utför. Kommunerna handlägger flera arbetsuppgifter i samband med att polismyndigheter lämnar över ansökan om tillstånd att driva hotell- och pensionatrörelse på remiss. Det är således inte fråga om att föra över helt nya arbetsuppgifter på kommunerna utan endast en Tillstånd att driva hotell- och pensionatrörelse utvidgning av redan befintliga sådana uppgifter. Naturligtvis kommer ett genomförande av vårt förslag innebära ett visst merarbete för kommunerna och därmed i någon mån ökade kostnader. Vi menar dock att kommunerna, enligt principerna om full kostnadstäckning, kan finansiera detta genom införandet av en rätt för kommunen att ta ut avgifter och genom att kommunen har möjlighet att anpassa avgifterna för tillståndshanteringen efter sin kostnad. Härutöver kan konstateras att det enligt utredningens förslag måste anses medföra en förbättring av den offentliga servicen genom att det införs ett enklare förfarande för den enskilde eftersom den enskilde endast behöver vända sig till kommunen för erforderliga tillstånd. Utredningens förslag innebär att kommunerna får till uppgift att hantera ansökningar om tillstånd att driva hotell- eller pensionat- rörelse, vilket innebär att vissa nya obligatoriska uppgifter åläggs kommunerna. När det gäller förslagets påverkan på den kommunala självstyrelsen kan därför konstateras att förslaget leder till att den kommunala självstyrelsen i viss mån inskränks. Dock rör de nya uppgifterna områden där kommunerna, såsom ovan konstaterats, utför ett betydande arbete, både i form av yttrande till polismyndighet och på grund av andra intressen såsom miljö och brandskydd. Dessutom kan utredningens förslag, som innebär att kommunerna erhåller beslutanderätt i frågorna, anses medföra en möjlighet för kommunerna att bättre anpassa verksamheten till lokala behov och förutsättningar. Utredningen anser därför att förslagets inskränkning i den kommunala självstyrelsen är godtagbar. Utredningens förslag innebär en intäktsminskning för staten motsvarande ansökningsavgiften för ärendetypen. Från polis- myndigheten i har utredningen erhållit uppgifter om antalet ärenden . Vidare har uppgetts att det uppskattningsvis kan beräknas att polismyndigheten i har av landets tillståndsärenden. Mot bakgrund av dessa uppgifter kan beräknas att det inkommer ca 600–700 ärenden av detta slag i landet. Statens intäktsminskning kan, mot bakgrund av dessa uppgifter, beräknas komma att uppgå till 300 000–. När det gäller en beräkning av den sammanlagda årsarbetskraften som ärendetypen tar i anspråk hos polismyndigheten har utredningen inte kunnat få närmare uppgifter om detta. Emellertid har framgått av uppgifter Tillstånd att driva hotell- och pensionatrörelse från polismyndigheten i att genomströmnings- tiden för ärenden av detta slag är relativt lång, i genomsnitt , beroende på ett omfattande remissförfarande. Den primära effekten av att flytta arbetsuppgiften från polisen är, enligt utredningens mening, att det är ett led i att föra bort sådana arbetsuppgifter som är verksamhetsfrämmande. En annan effekt av en överflyttning av ärendetypen till kommunen är att handlägg- ningstiden kommer att förkortas för sökanden. Den personalresurs som frigörs för arbete inom polisens kärnverksamhet kan emellertid inte betraktas som större än några enstaka årsarbets- krafter. Utredningen uppskattar att ca 10 årsarbetskrafter frigörs för arbetsuppgifter inom polisens kärnverksamhet vid ett genomförande av förslaget. Härutöver finner utredningen att det framlagda förslaget i övrigt inte får några sådana konsekvenser som enligt 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474) motiverar en särskild redovis- ning. 5Tillstånd att handha explosiva varor m.m. De frågor om tillstånd beträffande explosiva varor som avgörs av polismyndigheten skall i stället avgöras av kommunen. Kommunen ges rätt att ta ut avgifter för ärendena. Kommunen skall att informera polismyndigheten när en ansökan om tillstånd beträffande explosiva varor inkommer. En bestämmelse om kommunernas rätt till samverkan sinsemellan i frågan införs. Bestämmelser om tillstånd att handha explosiva varor finns i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor. Enligt 11 § skall den som hanterar eller importerar explosiva varor och den som yrkesmässigt eller i större mängd hanterar brandfarliga varor ha tillstånd till det. Av 13 § framgår att frågor om tillstånd beträffande brandfarliga varor som rör annan än Försvarsmakten, eller prövas av den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet. Vidare framgår att frågor om tillstånd i övrigt enligt lagen prövas enligt vad regeringen närmare föreskriver av eller polismyndigheten. Regeringen har i förordning (1988:1145) om brandfarliga och explosiva varor lämnat närmare föreskrifter om bl.a. tillståndsfrågan (20–31 §§). Av 16 § framgår att utövar den centrala tillsynen över efterlevnaden av lagen samt de föreskrifter och villkor som meddelats med stöd av lagen. Samma lagrum föreskriver att tillsynen på det lokala planet utövas av, om inte regeringen föreskriver annat, den eller de kommunala nämnder som Tillstånd att handha explosiva varor m.m. svarar för räddningstjänsten i fråga om brandfarliga varor och av polismyndigheten i fråga om explosiva varor. Enligt 27 § får ett beslut i tillståndsärende av en nämnd som fullgör uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet överklagas hos . beslut får enligt samma lagrum överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövnings- tillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. får överklaga nämndens beslut om tillstånd. beslut i tillståndsärenden får överklagas hos . beslut får inte överklagas. Beslut som fattat såsom första instans i tillståndsärenden får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Beslut av en polismyndighet och av en nämnd i tillsynsärenden får överklagas hos vars beslut i sin tur inte får överklagas. Enligt 22 § förordningen (1988:1145) om brandfarliga och explosiva varor samt enligt 13 § lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor gäller följande. prövar frågor om tillstånd till hantering av brandfarliga varor inom Försvarsmakten, och . Frågor om tillstånd till yrkesmässig hantering och hantering i större mängd av brandfarliga varor i övriga fall prövas av den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet i den kommun där hanteringen skall bedrivas (22 §). prövar också frågor om tillstånd till tillverkning, bearbetning, behandling, förstöring, underhåll och återvinning av explosiva varor samt annan hantering eller import av explosiva varor som sker i anslutning till sådan nämnd hantering, överföring och sådan hantering av explosiva varor som nämns i 20 § andra stycket inom Försvarsmakten eller . Frågor om tillstånd till hantering eller import av explosiva varor i övriga fall prövas av polismyndigheten i det distrikt där verksamheten skall bedrivas. får föreskriva att enklare ärenden skall prövas av polismyndigheten. Innan sådana kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet meddelar ett tillstånd till eller ger ett förhandsbesked avseende yrkesmässig hantering och hantering i större mängd av brandfarliga varor skall nämnden, om inte omständigheterna i ärendet gör det onödigt, samråda med den eller Tillstånd att handha explosiva varor m.m. de kommunala nämnder som svarar för räddningstjänsten, och andra kommunala eller statliga myndigheter vilkas verksamhetsområde berörs av ärendet. Vidare skall och polismyndigheten, innan de meddelar tillstånd eller ger förhandsbesked, samråda med varandra och med sådan nämnd som avses i 22 §, den eller de kommunala nämnder som svarar för räddningstjänsten och de andra kommunala och statliga myndigheter vilkas verksamhets- område berörs av ärendet. Enligt 40 a § får avgifter tas ut för prövning enligt denna förord- ning av ansökan om vissa i lagrummets andra stycke angivna tillstånd eller godkännanden och som meddelas av en polismyndig- het. För ansökningsavgiftens storlek m.m. gäller bestämmelserna i 9–14 §§ avgiftsförordningen (1992:191). Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot kravet på tillstånd eller mot föreskrift, villkor eller förbud som har meddelats med stöd av bl.a. 6–12 §§ döms enligt 21 § första stycket till böter eller fängelse i högst . I ringa fall döms inte till ansvar. döms, enligt 21 § tredje stycket, den som med uppsåt bryter mot 11 § första stycket såvitt gäller tillståndsplikten i fråga om explosiva varor, om brottet är grovt, till fängelse i lägst och högst . Till grund för denna bestämmelse låg ett förslag av Kommittén om straffansvar för organiserad brottslighet m.m. Kommittén fann att beslagen av handgranater, minor, dynamit och andra sprängmedel m.m. i de studerade kriminella miljöerna tycks ha ökat i omfattning. Kommittén ansåg att de olikheter vad gäller straffskalorna avseende brott mot vapenlagen och brott mot lagen om brandfarliga och explosiva varor, som huvudsakligen bestod i att det inte fanns någon särskild straffskala för grovt brott mot den senare lagen borde tas bort. Kommittén anförde att det är tydligt att ett otillåtet innehav av t.ex. handgranater och minor kan vara en väl så farlig och straffvärd gärning som de allvarligare fallen av otillåtna innehav av skjutvapen, en uppfattning som regeringen delade (prop. 2001/02:59). Tillstånd att handha explosiva varor m.m. 5.2Utredningens förslag i delbetänkandet Utredningen föreslog i delbetänkandet att ansökningar om tillstånd till import och hantering av explosiva varor skulle kunna handläggas av kommunen. Detta skulle innebära att kommunen får rätt att ta ut avgift för handläggningen av ärendena. Vi angav även att kommunen bör, om handläggningen av ärendena tas över av dem, åläggas en informationsskyldighet gentemot polis- myndigheten. , , kommun, kommunstyrelse, kommun, kommun, Länsstyrel- sen i län, samt ställer sig positiva till utredningens förslag. Ett par remissinstanser påpekar att överföringen inte får innebära extra kostnader för kommunen. Man förordar också att polismyndigheten skall ha skyldighet att yttra sig och dessutom vetorätt. Vidare anförs att det kan vara en betungande uppgift för de små kommunerna som har en tämligen liten organisation. Även om kommunerna får rätt att ta ur avgifter för handläggningen kan antalet ansökningar, enligt remissinstanserna, vara så få att det inte är möjligt att genomföra personalförstärkningar för att utföra uppgiften. Negativa till förslaget är , , kommun, , kommun, kommun, , kommun, samt kommun. En av synpunkterna som framförs är att dessa tillståndsärenden domineras av skyddsintressen som är formulerade med hänsyn till den allmänna ordningen och säkerheten. Vidare framförs att kravet på nationell likformighet gör sig gällande och att ärendena därför bör ankomma på staten. Uppgiften anses också sakna relevans eftersom det lokala handlingsutrymmet är starkt begränsat. anför att utredningen inte har belyst konsekvenser av förslaget vare sig säkerhetsmässiga, kompetens- mässiga eller ekonomiska samt att utredningen inte har identifierat nödvändiga åtgärder som kan behöva genomföras för att realisera förslaget. Verket är av den uppfattningen att en eventuell Tillstånd att handha explosiva varor m.m. överföring av uppgifterna till kommunerna bör utredas ytterligare och att detta bör ske i samband med en översyn av lagen om brandfarliga och explosiva varor. Verket påpekar att uppgifts- fördelningen mellan central och lokal nivå bör ses över i en sådan översyn. Slutligen pekas på brist vad gäller såväl personella som ekonomiska resurser för att ta över arbetsuppgifter som ankommer på polisen. Bör arbetsuppgiften ankomma på polisen? De arbetsuppgifter som ankommer på polisen vad gäller tillstånd att handha explosiva varor kan inte anses vara sådana att de kräver den utbildning eller den kompetens som en polis normalt besitter. Det har av någon remissinstans framförts att bedömning- en i dessa ärenden domineras av skyddsintressen som är formulerade med hänsyn till den allmänna ordningen och säkerheten. Detta är en synpunkt som inte kan delas av utredningen.