sou · GQB369d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Bevisning får tas upp genom videokonferens om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter, eller om bevisupptagning enligt reglerna i skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på ett sådant sätt. Domstolar och andra statliga myndigheter som har utrustning för videokonferens skall, om arbetets behöriga gång och förhållandena i övrigt tillåter det, ställa utrustning och lokaler till förfogande för den som skall delta i ett domstolssammanträde genom videokonferens. Den domstol som låter en person delta i ett domstolssammanträde genom videokonferens skall på lämpligt sätt förvissa sig om deltagarens identitet och om att reglerna för att delta i ett domstolsförfarande följs. Frågor kring den rättsliga processen Lagen trädde i kraft och gäller till . Försökslagstiftningen omfattade från början åtta domstolar, nämligen , Hovrätten över och , Hovrätten för , , , , och . har försökslagstiftningen utökats till att även omfatta , , , och . Regeringen gav () i uppdrag att genomföra och utvärdera försöksverksamheten. DV har i sin rapport (2001:3) lämnat en delredovisning av uppdraget. Rapporten omfattar den bedrivna försöksverksamheten. Av rapporten framgår bl.a. följande. har DV fått rapporter om att totalt 77 personer har deltagit vid förhandlingar genom videokonferens. Den övervägande delen av förhandlingarna med videokonferens har varit huvudförhandlingar i brottmål. I princip samtliga kategorier av aktörer som förekommer i brottmål har deltagit genom videokonferens. De flesta som deltagit genom videokonferens har infunnit sig vid en annan försöksdomstol, men deltagande har även skett från åklagarkammare samt från annan lokal vid den domstol där förhandlingen äger rum. Initiativen till videokonferens har ibland kommit från rätten och ibland från de olika aktörerna i målen. Försöksdomstolarna är av den uppfattningen att användningsfrekvensen kommer att öka i takt med den geografiska spridningen av utrustningar. De är positiva till de möjligheter som finns med videokonferenstekniken och anser att lagstiftningen bör permanentas. Flera försöksdomstolar har dock haft tekniska problem och har poängterat att tekniken bör förbättras ytterligare. 5.5Internationell rättslig hjälp i brottmål Svenska bestämmelser om ömsesidig rättslig hjälp fanns tidigare i en mängd olika författningar. trädde emeller- tid en ny lag, lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, i kraft. Lagen omfattar rättslig hjälp när det gäller bl.a. olika former av bevisupptagning vid domstol, husrannsakan, beslag och kvarstad, hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning. Syftet med den nya lagen är att det internationella straffrättsliga samarbetet skall effektiviseras, bl.a. genom att kommunikations- Frågor kring den rättsliga processen vägarna förkortas och antalet handläggnings- och beslutsnivåer minskas. möjligheter att bistå med olika former av rättslig hjälp blir större, dels genom att olika villkor och begränsningar som tidigare gällde har tagits bort, dels genom att lagen inbegriper ytterligare slag av åtgärder som kan bistå med. uppmanade vid sitt möte i medlemsstaterna att utan dröjsmål skapa förut- sättningar för att gemensamma utredningsgrupper kunde inrättas. Ett utkast till rambeslut om gemensamma brottsutredningsgrupper har därefter tagits fram. Avsikten är att en sådan grupp skall kunna inrättas i de fall en medlemsstat har en komplicerad brottsutred- ning som har kopplingar till andra medlemsstater eller när flera medlemsstater genomför brottsutredningar som kräver samord- nade och gemensamma åtgärder i de berörda medlemsstaterna. Utredningsgruppen skall bestå av företrädare för de aktuella staternas behöriga myndigheter som åklagare, poliser och tjänste- män som har ansvar för tull och kustbevakning. De materiella bestämmelserna i rambeslutet är i sak identiska med några av artiklarna i EU:s konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål som antogs och undertecknades av ministrarna för rättsliga och inrikes frågor . Rambeslutet innebär att genomförandet av artiklarna tidigareläggs jämfört med om till- räckligt många stater skulle ha tillträtt konventionen. har godkänt utkastet till rambeslut (prop. 2001/02:71, bet. 2001/02:JuU15, rskr. 2001/02:151). uppmanade också medlemsstaterna att inrätta en enhet (Eurojust) bestående av nationella åklagare, förundersökningsdomare eller polismän med motsvarande behörighet, som avdelats från varje medlemsstat i enlighet med dess rättssystem. Eurojusts uppgift skall enligt slutsatserna från mötet i vara att underlätta en bra samordning av de nationella åklagarmyndigheterna och stödja brottsutredningar som gäller organiserad brottslighet, särskilt grundade på Europols analyser, samt att bedriva ett nära samarbete med det europeiska rättsliga nätverket, framför allt för att förenkla framställningar om internationell rättslig hjälp. Ett beslut om inrättande av Eurojust fattades inom EU . Enligt beslutet skall Eurojust vara ett mellanstatligt samarbetsorgan utan egna befogenheter till myndighetsutövning. Eurojusts behörighetsområde skall vara att arbeta mot grov gränsöverskridande brottslighet som berör två eller flera medlemsstater. har godkänt beslutet om Frågor kring den rättsliga processen inrättande av Eurojust (prop. 2001/02:86, bet. 2001/02:JuU19, rskr. 2001/02:159). Bestämmelser om utlämning finns i lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen). Lagen gäller dock inte i förhållande till de nordiska länderna. För nordiska förhållanden gäller i stället lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (den nordiska utlämningslagen). Inom EU har utarbetats en konvention om utlämning mellan medlemsstaterna. Konventionen undertecknades av samtliga medlemsstater . Konventionen utgör ett led i strävandena att underlätta utlämning inom EU och skall ses som ett komplement till bl.a. den inom utarbetade utlämningskonventionen. I anledning av tillträde till om utlämning gjordes vissa ändringar i utlämningslagen och den nordiska utlämningslagen (prop. 2000/01:83, bet. 2000/01:JuU26, rskr. 2000/01:281). Enligt utlämningslagen får efter beslut av regeringen den som i en annan stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd gärning och uppehåller sig här i riket utlämnas till den staten. fick svenska medborgare inte utlämnas. får en svensk medborgare utlämnas till en medlemsstat i EU för lagföring om han eller hon vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten, eller om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket det enligt svensk lag är föreskrivet fängelse . Har gärningen i sin helhet begåtts i , får utlämning beviljas endast om gärningen innefattar medverkan till ett brott som begåtts utom riket eller om utlämning beviljas även för gärning som begåtts utom riket. Vid bedömningen av om utlämning skall beviljas skall särskilt beaktas möjligheterna till lagföring i . När utlämning av en svensk medborgare beviljas skall som huvudregel som villkor för utlämningen ställas att den som begärs utlämnad skall återföras till för verkställighet här av ett ådömt frihetsstraff eller annat frihetsberövande i anledning av brottet. En svensk medborgare får även utlämnas till en medlemsstat i EU för verkställighet av frihetsstraff om han eller hon vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten, eller om han eller hon samtycker till utlämning. Frågor kring den rättsliga processen Utlämning får beviljas endast om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse . Utlämning till en medlemsstat i EU får dock beviljas om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse eller mer. Utlämning får inte beviljas för militära brott. Utlämning får inte heller beviljas för ett politiskt brott. Detta gäller dock inte vid utlämning till en medlemsstat i EU eller om ett avslag på denna grund skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. Den som är svensk medborgare får inte utlämnas för ett politiskt brott. Vidare får utlämning inte beviljas om det kan befaras att den som har utlämnats på grund av sin härstamning, tillhörighet till en viss samhällsgrupp eller religiösa eller politiska uppfattning löper risk att bli utsatt för förföljelse som riktar sig mot hans eller hennes liv eller hälsa eller som på annat sätt är av allvarligt slag. Utlämning får inte heller beviljas, om det skulle strida mot grundläggande humanitära krav, t.ex. mot bakgrund av den eftersöktes ungdom eller hälsotillstånd. För utlämning ställs vissa krav på bevisning i skuldfrågan. I princip fordras dom eller häktningsbeslut från behörig myndighet i den stat som ansöker om utlämning. Utlämning får inte beviljas om dom eller åtalsunderlåtelse beträffande det aktuella brottet har meddelats här i landet. Utlämning får inte heller beviljas om straff för brottet skulle vara preskriberat enligt svensk lag. Detta gäller dock inte vid utlämning till medlemsstat i EU eller om ett avslag på denna grund skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. Den som är svensk medborgare får inte utlämnas om straff för brottet skulle vara preskriberat enligt svensk lag. När utlämning beviljas kan vissa villkor uppställas. Den som utlämnas får t.ex. inte, utan medgivande av regeringen i det särskilda fallet, åtalas eller straffas i den främmande staten för något annat brott som han eller hon begått före utlämningen. Han eller hon får inte heller utan sådant medgivande vidareutlämnas till annan stat. Den som utlämnas får inte straffas med döden. För utlämning enligt den nordiska utlämningslagen fordras endast att gärningen är belagd med straff i den ansökande staten. Något generellt krav på dubbel straffbarhet finns inte. Frågor kring den rättsliga processen En svensk medborgare kan utlämnas om han eller hon vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den stat till vilken utlämning begärs eller den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse . Som huvudregel får utlämning inte ske om endast böter kan ådömas för gärningen i den ansökande staten. Utlämning för politiskt brott får ske endast om gärningen motsvarar brott enligt svensk lag och den som begärs utlämnad inte är svensk medborgare. Utlämning får inte heller beviljas om det här i riket har meddelats dom eller åtalsunderlåtelse angående det eller de brott som ligger till grund för utlämningsframställningen. Vissa villkor skall uppställas för att utlämning skall kunna beviljas. Den som utlämnas får inte lagföras för ett brott begånget före utlämningen om han eller hon har dömts eller meddelats åtalsunderlåtelse här i landet för det brottet. Gäller det en svensk medborgare eller ett politiskt brott får lagföring för annat brott ske endast om regeringen lämnat särskilt medgivande till detta eller om den som har utlämnats har samtyckt till lagföringen eller frivilligt stannat kvar i landet efter den lagföring som utlämningen avsett eller, sedan han eller hon lämnat den ansökande staten, frivilligt återvänt dit. 5.7Stöd och annan hjälp åt brottsoffer m.fl. Som framgått av redogörelsen för internationella förpliktelser på det här området kommer enligt flera sådana att ha en skyldighet att inte bara införa effektiva sanktioner mot gärnings- männen utan också att beakta vilka behov brottsoffren har. Den som utsätts för brott har redan enligt svensk lag vissa rättigheter. Av grundläggande betydelse för frågan om ett brott skall anses ha begåtts mot viss person är därmed frågan om mot vem en viss typ av brottslighet anses rikta sig. För att en enskild person skall anses kunna vara målsägande, dvs. den mot vilken brott blivit begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada, förutsätts att brottet i fråga anses rikta sig mot enskild och inte mot t.ex. allmänheten eller staten. Den som är målsägande har Frågor kring den rättsliga processen sedan rätt att bl.a. föra talan om ansvar för brottet (enskild åtalsrätt) och att föra talan om enskilt anspråk (ofta skadestånd) i samband med allmänt åtal för brottet. Målsäganden har också viss rätt till målsägandebiträde och stödperson (se nedan). Målsägande är den som närmast träffats av sådana skade- verkningar som en viss kriminalisering är avsedd att motverka. Viss ledning i fråga om vem ett brott riktar sig mot kan tas genom den indelning av brotten som följer av . Annan ledning kan tas från de ändamål som bär upp den enskilda åtalsrätten, nämligen upprättelse- och kontrollfunktionerna. Om upprättelse skall kunna ges måste den som framför andra kan väntas känna sig kränkt genom brottet tillerkännas ställning som målsägande. Detsamma måste gälla om det skall finnas en kontroll av att åklagarna fullgör sina skyldigheter i att beivra brott. Litteraturen innehåller olika uppfattningar om vad som skall vara avgörande för frågan om det finns en målsägande och i så fall vem det är. Frågan har i vissa fall fått bedömas av domstol i samband med yrkande om skadestånd, bl.a. i ett fall med anknytning till denna utredning (jfr. Koppleribrottet återfinns i 6 kap. BrB trots att det i första hand anses utgöra ett brott mot staten och inte som de övriga bestämmelserna i kapitlet, brott mot person. Bakgrunden är bl.a. vissa förarbetsuttalanden som innebär att främjande av sexuellt umgänge mellan andra egentligen inte innefattar något brott mot person utan närmast utgör ett brott mot allmän ordning och anständighet. I litteraturen har därför om målsägandefrågan uttalats att om brottslingen på ett otillbörligt sätt utnyttjar att annan prostituerar sig bör den senare betraktas som målsägande. Detsamma kan gälla om någon genom mer varaktig psykisk påverkan bidrar till främjandet av att en annan person prostituerar sig. Om det däremot är fråga om ett främjande utan sådant inslag av påverkan bör någon målsäganderätt inte föreligga. I Gyllene Ratten-målet (se avsnitt 6.4) uttalade sig om koppleribrottets karaktär med anledning av att tre kvinnor yrkade skadestånd för den kränkning som brotten inneburit. Hovrätten konstaterade att koppleri enligt förarbetena till skadeståndslagen anförs som ett exempel på brott som varken innefattar ett angrepp på person eller kan betraktas som ofredande (prop. 1972:5 s. 571). I propositionen överlämnas åt domstolarna att med beaktande av grunderna för stadgandet och dettas lydelse avgöra hur långt man bör gå när det gäller att genom skade- ståndsansvar ingripa mot straffbara förfaranden, som innefattar Frågor kring den rättsliga processen angrepp på den personliga integriteten och därigenom bereder annan personligt lidande (prop. s. 570). Hovrätten konstaterade därefter, att strafflagstiftningen efter skadeståndslagens tillkomst ändrats i syfte att förstärka den enskildes skydd mot angrepp av integritetskränkande karaktär och att en av de omständigheter som kan göra ett koppleribrott grovt är att gärningsmannen hänsynslöst utnyttjat någon annan. Hovrätten fann därmed att även om koppleribrottets skyddsändamål är samhällets intressen snarare än den enskilda prostituerades integritet, måste ett koppleribrott som på den nämnda grunden är grovt anses vara riktat även mot den prostituerades personliga integritet. Brottet människohandel för sexuella ändamål är placerat i 4 kap. BrB och är utformat på sådant sätt att det utgör ett brott mot person. De personer som blivit utsatta för brottet människohandel kan därför efter ha partsställning som målsägande. Som redogjorts för i kapitel 3 anses människosmuggling i sig vara ett brott som riktar sig mot staten. Omständigheterna kring det brottet kan dock vara sådana att dessa innefattar brott mot person. 5.7.2Målsägandebiträde och stödperson under rättsprocessen Genom lagen (1988:609) om målsägandebiträde har en målsägande rätt till ett eget juridiskt biträde vid förundersökning och rättegång vid vissa typer av brott. Brotten som avses är för det första samtliga brott enligt 6 kap. BrB (sexualbrotten), om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde. Dessutom gäller det brott enligt 3 eller 4 kap. BrB (brotten mot liv och hälsa och mot frihet och frid) på vilket fängelse kan följa, rån, grovt rån och försök m.m. till rån eller grovt rån, om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av sådant biträde. gäller också en rätt till målsägandebiträde i annat brott på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde. Förutsättningarna framgår av lagens 1 § 1– 3. Frågor kring den rättsliga processen Målsägandebiträde kan alltså numera under vissa förutsättningar förordnas även i andra brott än de särskilt angivna brottsbalks- brotten. Förutom ett särskilt starkt behov gäller enligt förarbetena ett krav på att bevisläget och det processuella läget i övrigt är sådant att man måste räkna med att målsäganden kommer att ut- sättas för ingående eller pressande förhör. En ytterligare förutsätt- ning är att målsägandens fysiska eller psykiska tillstånd skall vara sådant att han eller hon kan antas ha väsentlig nytta av ett juridiskt biträde. Ett målsägandebiträde skall ta till vara målsägandens intressen i målet och lämna stöd och hjälp till målsäganden. Biträdet skall också bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren. Målsägande- biträde förordnas på begäran av målsäganden eller när det annars finns anledning till det. Till målsägandebiträde får förordnas advokat, biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan som är lämplig för uppdraget (4 § lagen om målsägandebiträde och 26 § rättshjälpslagen >1996:1619@). Målsägandebiträdet har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget har krävt. Ersättningen för arbete skall bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning och med tillämpning av en timkostnadsnorm som fastställs av regeringen. Förordnande av biträde och fastställande av ersättning görs av den domstol som handlägger brottmålet. Enligt 20 kap. 15 § RB har en målsägande, som hörs med anledning av åklagarens talan, rätt att åtföljas av lämplig person som personligt stöd (stödperson) under rättegången. Sådan stödperson som rätten har kännedom skall om möjligt underrättas om rättegången. Som stödperson uppträder ofta någon person från en brottsoffer- eller kvinnojour. Stödpersonens uppgift är att vara ett personligt stöd åt målsäganden. I förarbetena nämns som exempel på en aktiv åtgärd att stödpersonen skall kunna begära att det görs en paus i förhandlingen, om målsäganden har behov av det. Stödpersonen bör också undantagsvis vid behov fästa rättens uppmärksamhet på att en viss fråga till målsäganden är av särskilt påfrestande art. Stödpersonen har inte rätt till annan ersättning för sin medverkan än reseersättning och traktamente enligt förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. Målsägandens behov av stöd under förundersökning och själva rättegången innefattar ofta ett behov av personliga och kurativa Frågor kring den rättsliga processen I förarbetena till lagen om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107 s. 24 ff.) anges att det är en uppgift för målsägande- biträdet att lämna personligt och kurativt stöd till sin klient. Biträdet bör t.ex. vid behov hjälpa målsäganden med kontakter med andra myndigheter och organ, t.ex. sjukvård, socialtjänst, kvinno- eller brottsofferjour. Att ett målsägandebiträde förordnats utesluter inte målsäganden från möjligheten att åtföljas av stödperson. Det har dock ansetts kunna förutsättas att sådant behov ofta inte finns i de fall målsägandebiträde förordnats. Även om målsägandebiträdet inte är professionell i denna sin kurativa uppgift anses det stöd som denne lämnar ofta tillräckligt för att hjälpa de flesta målsägande att klara av pressande situationer under rättegången. Om målsäganden till följd av den psykiskt påfrestande situationen likväl behöver ett mer kurativt stöd än det målsägandebiträdet kan erbjuda har detta ansetts tillgodoses bäst av målsägandens sociala nätverk, vänner och anhöriga. Insatser från frivilligorganisationer och enskilda som engagerar sig har också ansetts ha stor betydelse i sådana sammanhang (jfr. 2000/01:79 Stöd till brottsoffer). Målsägandebiträdet har rätt att närvara vid förhör med målsäganden under förundersökningen, vilket också gäller stödperson om dennes närvaro inte är till men för utredningen (23 kap. 10 § RB). 5.7.3Stöd för vittnen under rättsprocessen Vittnen har inte någon lagstadgad rätt till rättsligt biträde eller stödperson under rättegången på det sätt som målsägande har. Under drygt den senaste tioårsperioden har i stället ideellt anordnad vittnesstödsverksamhet vuxit fram på olika håll i landet. startade den ideella mot brott – Våga – ett s.k. vittnesprojekt med syfte att bl.a. förbättra vittnenas villkor och informera om vad det innebär att vittna. Som frivilliga ledsagare medverkade bl.a. nämndemän, juridikstuderande, pensionerade polismän och stödpersoner från brottsofferjourerna. startade Brottsofferjouren i i samverkan med polismyndigheten och tingsrätten på orten en försöksverksamhet med vittnesstödsverksamhet. Denna föll väl ut och liknande verksamhet har påbörjats på många olika håll i landet. I genomfördes en försöksverksamhet med vittnesstöd vid länets allmänna domstolar. Projektet bedrevs som ett Frågor kring den rättsliga processen samarbetsprojekt mellan DV och (). Syftet med vittnesstöd i domstolen är att öka grundtryggheten för vittnen och brottsoffer då de sitter och väntar på att målet skall ropas upp samt att vid behov förklara hur en rättegång går till. Ett annat syfte är att efter rättegången kunna hjälpa till och svara på frågor av enklare art som kan ha uppstått i samband med rättegången. Inte minst viktigt är att se till att vittnen och brottsoffer får någon att prata med i pauserna. De s.k. vittnesstöden har instruktioner att inte diskutera det aktuella ärendet med vittnet eller brottsoffret. Regeringen bedömde i prop. 2000/01:79 Stöd till brottsoffer att vittnesstöd bör finnas vid samtliga tingsrätter och hovrätter. och DV fick därför gemensamt i uppdrag att medverka till att anordna införandet av vittnesstödsverksamhet vid de tingsrätter och hovrätter där sådan verksamhet ännu inte bedrevs. Uppdraget var nära kopplat till de ideella organisationer som förväntas utföra själva arbetet. Uppbyggnaden av vittnesstödsverksamheten skulle därför ske i samråd med och andra berörda ideella organisationer. Uppdraget delredovisades i rapporten . Av denna framgår att något slags vittnesstödsverksamhet finns vid drygt hälften av landets allmänna domstolar och att verksamheterna administreras nästan uteslutande av de lokala brottsofferjourerna. Rapporten innehåller också en handlingsplan, enligt vilken vittnesstödsverksamhet med hjälp av Brottsoffer- myndighetens och DV:s medverkan skall finnas vid alla tingsrätter och hovrätter . Polisens informationsskyldighet regleras i förundersöknings- kungörelsen (1947:948). Det finns inte någon generell bestämmelse om att målsägande fortlöpande skall få underrättelser om viktigare händelser i brottsutredningen. Viss rätt till information finns dock enligt 13 a – 14 §§ i kungörelsen. Enligt dessa skall målsäganden informeras om bl.a. vad som gäller i fråga om talan om enskilt anspråk och, när det kan bli aktuellt, om möjligheten att få målsägandebiträde.