sou · GQB3108d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Både Nato och skulle kunna sätta in anfall mot varandra och därvid utnyttja svenskt luftrum. De två supermakterna bedömdes behålla sina ledande roller inom Nato respektive . En militär balans rådde i vilken kärnvapnen spelande en betydande roll. Förhandlingarna om rustningsbegränsningar bedömdes inte rubba balansen eller i nämnvärd utsträckning minska de militära resurser- na. De bägge supermakterna strävade visserligen efter att flytta fram sina positioner och gjorde det också när helst det var möjligt men de bedömdes i det längsta undvika öppen konflikt med varandra. Som konfliktanledningar sågs i opverket bland annat motsätt- ningarna i , på det nordatlantiska området och konkurrensen om råvarutillgångar (främst olja) men också att de så kallade satellitstaterna nu sökte en friare ställning inom . Den tekniska utvecklingen beskrevs också i opverket med slutsatsen att de tekniska förutsättningarna att föra krig ökat genom ökad eldkraft, rörlighet och väderoberoende som modern spanings- och övervakningsteknik gjort dolda krigs- förberedelser svårare. Relationerna mellan stormakternas stridskrafter beskrevs över- siktligt. I fråga om markstridskrafter hade en överlägsenhet i på 2:1. Efter mobilisering skulle detta öka till 3:1. I var överlägsenheten ännu större, 10:1, om stående och mobiliseringsbara markstridskrafter räknades in. I fråga om sjöstridskrafter hade Nato en styrkeöverlägsenhet i och i området – södra medan Warszawa- pakten () var överlägsen i och i Barents I hade en stor överlägsenhet. På flygområdet hade en kvantitativ men Nato en kvalitativ överlägsenhet. Med tanke på resurser, deras beredskap och geografiska belägenhet var det – som tidigare – försvar mot som den svenska krigsplanläggningen skulle inriktas på. Beskrivningen av och betydelse för stormakterna vid en eventuell konflikt hade inte ändrats jämfört med opverk 78 eller vad som redovisats i samband med försvars- besluten. ansågs fortfarande inte i sig vara ett strategiskt mål och att en konflikt skulle inledas med ett anfall mot bedömdes inte troligt. För den sammanlagda krigföringen vid en konflikt stormakterna mellan kunde dock – eller delar därav – få en betydelse. Nato:s militära handlingsmöjligheter mot sågs som små med tanke på att Nato alltid skulle ha brist på markstridskrafter i förhållande till huvudmotståndaren, Warszawa- pakten. Möjligen skulle Nato i påtryckningssyfte kunna besätta någon mindre del av svenskt territorium om inte genomfört mobilisering. I övrigt var Nato hänvisat till insatser med sjö- och flygstridskrafter, ABC-vapen eller icke-militära hot och påtryck- ningar. En konflikt ledande till krig skulle föregås av en period med ökad spänning och ökade militära förberedelser. Anfall efter helt dolda förberedelser bedömdes inte möjligt utan skulle få viss förvarning. Det överraskande anfallet sågs också vara mindre sannolikt med tanke på dels svårigheterna att göra dolda för- beredelser och dels det kända sovjetiska kravet på säkerhet vid militära operationer. Därför skulle fortfarande huvudvikten i svensk försvarsplanering läggas vid ett invasionsförsvar där mobi- lisering och utgångsgruppering hunnit genomföras. Ändå lämnas det överraskande angreppet inte därhän opverk. Viss planläggning skulle ske mot bakgrund av i verket angivna riktlinjer. Ett tänkbart scenario skulle kunna vara en över- raskande insats med syfte att betvinga genom att lamslå och genom omfattande, demoraliserande sabotage, som skulle skapa kaos. Tidsfaktorn var viktig – resultat måste nås innan Nato skulle hinna vidta motåtgärder mot . Liksom opverk bedömdes ha resurser för att bedriva anfall eller försvar mot Nato och offensiva operationer mot . De största resurserna för den skan- dinaviska verksamheten bedömdes som tidigare ha vid ett låst läge i . De då gripbara resurserna var desamma som angavs verk. Hotriktningarna var också desamma. Nästa operativa verk utgavs med giltighet från men benämndes ändå opverk 85 K där K stod för komplettering. hade sålunda kompletterats med försvarsplaner för kris, neutralitet och angrepp med kort militär förvarning. Riktlinjer för hantering av militära fredstida hot bifogades också. Begreppet överraskande angrepp ersattes av angrepp med kort militär förvarning (KMF). Förhållandet mellan stormakterna be- skrevs och det konstaterades att det präglades av konkurrens om ledande ställning, ideologiska motsättningar och ömsesidig misstro om politiska avsikter. skedde dock i ökad omfattning dialog mellan dem. Bägge agerade globalt men kapacitet var inte i samklang med dess ambitioner. I opverket angavs att nu bara var stormakt till följd av militär och inte längre ekonomisk styrka. agerade med icke militära medel såsom bistånd till befrielserörelser och rådgivning och bedömdes stöda den socia- listiska falangen i hopp om att kunna sprida kommunismen. och hade geografiskt sett blivit inringade och upplevde ökade ekonomiska problem. Bägge stormakterna agerade dock försiktigt, särskilt i , och ingen av dem bedömdes vara beredd att gå i krig av ideologiska skäl. Med tanke på att en militär gard alltid måste upprätthållas super- makterna emellan var det bara liksom tidigare som bedömdes kunna frigöra resurser för mera omfattande operationer i . De strategiska intressena för supermakterna i området bedömdes inte annorlunda än tidigare men i opverk 85 K antyddes mer än tidigare möjligheterna att hävda intressen också genom hot och politiska och ekonomiska påtryckningar. Militärt bedömdes Nato huvudsakligen bara kunna agera med sjö- och flygstridskrafter i till följd av en stor numerär underlägsenhet i fråga om markstridskrafter. Ett exempel på age- rande nämns – Nato skulle knappast tillåta att uppfylla sina folkrättsliga förpliktelser i , det vill säga att hålla den svenska delen av sundet öppen för oskadlig genomfart vid neutra- litet om Nato bestämt sig för att spärra Östersjöutloppen. Nato bedömdes också på andra sätt kunna kompromettera svensk neutralitet och till och med tvinga fram ett sovjetiskt anfall. Om svenskt luftförsvar mot överflygningar från Nato bedömdes som för svagt av () skulle erbjudan- den om samarbete kunna bli aktuella. Men bara misstanken om att överflygningar skedde med svensk acceptans skulle kunna vara tillräcklig anledning för att gå i krig mot . Genom överflygningar skulle sålunda kunna dras in i kriget. Syftet med ett sådant agerande från Nato skulle vara att åstad- komma en sovjetisk kraftsplittring men också att få att välja rätt sida. Som andra hot sågs också att skulle kunna begära att fritt få disponera till exempel övre och i utbyte mot att angrepp inte gjordes. Då skulle å andra sidan också Nato kunna begära att få disponera andra delar av svenskt terri- torium. Härvid skulle en del av en kraftmätning mellan Warszawa- pakten och Nato till och med kunna komma att utkämpas på svenskt territorium. Det allvarligaste hotet enligt bedömningarna i 85 K var dock – som tidigare – invasion över kust och landgräns och med syftet ockupation av hela landet. Som hotriktningar i fråga om kust- invasion sågs i det då rådande säkerhetspolitiska läget (och inte tagna) liksom tidigare och östra . Krig i bedömdes föregås av betydande politiska spän- ningar och kris skulle uppstå. Men det skulle vara svårt att bedöma krisens längd. Militära förberedelser skulle upptäckas men bered- skapen kanske skulle både höjas och sänkas . I en sådan situation skulle knappast genomföra allmän mobilisering och om krig utbröt kunde därför den militära förvarningen bli kort. Detta återspeglas i försvarsplanen Angrepp med kort militär förvarning (KMF). KMF ersatte det gamla begreppet överraskande anfall. Det fanns dock nu också en insikt om att en kris inte nöd- vändigtvis måste leda till krig. Därför hade opverket kompletterats med en försvarsplan . En svängning beträffande huvudinriktningen för svensk försvarsplanläggning skedde med opverk 85 K. Kraftsamling skulle nu ske till KMF i stället för till försvar mot storanfall där mobi- lisering och utgångsgruppering genomförts i . Orsaken var att det inte längre bedömdes trovärdigt att skulle angripa genom storanfall, det vill säga att av förbekämpning () genomföra en stort upplagd invasion utan att Nato på något sätt skulle ingripa. alltså ökad betydelse. Det gällde i fråga om angrepp mot att snabbt åstadkomma resultat. Tillgängliga resurser fick inte bli bundna i – operationen (påbörjad eller kommande) mot huvudmotståndaren fick inte äventyras. Dess- utom skulle vid en utdragen operation mot också riskera allvarliga förluster av kritiska resurser som exempelvis landstigningstonnage, handelstonnage, transportflyg- plan, helikoptrar, attackflyg, minröjningsfartyg och luftlandsätt- ningsförband. Förutsättningarna att genomföra KMF bedömdes ha ökat trots allt bättre spanings- och övervakningssystem. Möjlig- heterna att angripa direkt ur fredsgruppering med sjö-, flyg- och fjärrstridskrafter bedömdes nämligen också ha ökat. Att KMF skulle vara den huvudsakliga grunden för krigsplanläggning fram- gick också av regeringens direktiv. Ett specialfall fall av KMF var det strategiska överfallet där förvarningen skulle ha varit mycket kort. Strategiskt överfall sågs som ett hot där små styrkor skulle sättas in mot ett svenskt försvar med låg beredskap och där ett inledande syfte skulle vara att skapa kaos i samhället och omöjliggöra mobilisering varefter senare insatta, begränsade styrkor skulle tvinga till underkastelse. Bakom det upplevda hotet om strategiskt överfall låg kunskapen om att disponerade ett stort antal sabotageför- band och att det svenska samhället blivit allt sårbarare liksom att den svenska befolkningen var mycket ojämnt fördelad geografiskt. Hotet om tidiga, begränsade insatser i kaosskapande syfte skulle därför särskilt beaktas i fråga om . 3.6Andra uppfattningar om hotbilden mot Olika uppfattningar om hotbilden mot har i större eller mindre utsträckning gjort sig gällande 1969- 89. års försvarsbeslut började avspänningen att sätta sin prägel på försvarsutredningar och försvarsbeslut. Särskilt tydligt blev detta i och med försvarsbeslut. Betoningen av avspänningen innebar en betoning av avsiktselementet i hotbilden. Inom försvarsmakten bestod emellertid den mer kapacitets- inriktade hotbildsbedömning som tog sin utgångspunkt i det i och för sig ostridiga förhållandet att som avspänningen utvecklades så fortsatte de militära rustningarna i omvärlden i oförminskad takt. De politiska avspänningssträvandena i får reell betydelse först om de resulterar i att stormaktsblocken ömsesidigt minskar den totala militära styrkan i vår världsdel, framhöll ÖB i sitt yttrande över FU 70. En viss diskrepans började visa sig mellan den hotbild som blev styrande på politisk nivå, och den som man inom försvarsmakten ansåg föreligga.150 I de diskussioner om effekterna för försvarsmakten av försvarsbeslut som fördes inom militärledningen framskymtade en strävan att tydliggöra för politikerna att försvarets styrka höll på att undergrävas, och att detta hade säkerhetspolitiska konsekvenser. I detta sammanhang diskuterade man vikten av att framhålla för regeringen att hjälp utifrån kunde bli nödvändig. Vi kanske tvingas till en försvarsfilosofi som ej politiskt är gångbar. En dialog med regeringen är nödvändig, sade chefen för flygvapnet i militär- ledningen , och fick instämmande av marinchefen. För en mer utförlig redogörelse för diskussionerna om detta i militärledningen se avsnitt 7.6. Under resterande delen av föreföll försvarsmakten ha varit upptagen av den fortsatt allvarliga hotbild som den kapacitets- baserade analysen gav vid handen, avspänningspolitiken till trots. När man 1974 diskuterade ett utkast till hot- bild, tänkt att ligga till grund för överbefälhavarens förslag till regeringens direktiv för det operativa krigsförberedelsearbetet, såg chefen för i sin inledande presentation tre syften med ett sådant hotbildspapper: att söka definiera den hotbild överbefälhavaren baserat sig på, att bevisa att har resurser att anfalla Nordsektorn som , samt att söka bevisa att diskrepansen ökade mellan resurser och Warszawapaktens.151 Ubåtskränkningarna kom som en bekräftelse på detta synsätt och under en stor del av framstod kränkningarna som det svårmotsägliga beviset för att ett allvarligt militärt hot mot fortsatte att föreligga, oavsett den nya politiska avspänning som gjorde sig alltmer gällande. 150Före hade ÖB:s militärstrategiska bedömanden utan större invändningar legat till grund för försvarsbesluten. : , s. 38. 151MIL , Högkvarteret. kunde man skönja vissa skillnader i de bedömningar av hotet mot som gjordes på olika håll, inom och utom landet. Vid en föredragning om hotbilden i militärledningen konstaterades att fått en ny doktrin av defensiv karaktär och att övningsmönster ändrats i riktning mot färre och mer koncentrerade övningar samt att större, globala övningar utgått. Vidare övade man inte alltid alla moment, och ofta enbart moment utan trupp. Detta ledde till frågor om minskad realiserbarhet för strategiska/opera- tiva landstigningar, och om en insikt hos om svårigheterna med större landstigningsoperationer. var man alltså i försvarsmaktens ledning medveten om att ett storanfall i form av en landstigningsoperation knappast längre var ett realistiskt element i hotbilden. Detta kom också till uttryck i ÖB:s årsöversikt 1987, där man tonade ned risken för storanfall. Den slutsats som för den svenska försvarsplaneringens del drogs av detta var dock inte att hotet mot minskat, utan att det fått andra former. Inte minst med fortsatta ubåtskränkningar som ett, av flera, argument kom nu det överraskande anfallet, kupp- anfallet, eller, som man nu kallade det KMF, angrepp med kort militär förvarning att års försvarsbeslut bli grund för krigsplanläggningen. Den svenska bedömningen att risken för överraskande anfall ökat delades inte av alla bedömare av utvecklingen. I amerikanska underrättelsekretsar övervägde man av vissa uppgifter att döma att skärpa bedömningen av hotet mot och , men stannade för att inte göra detta (se 3.6.2). 3.6.2Amerikanska bedömningar av sovjetisk krigsplanläggning mot Amerikanska värderingar av hotet mot var genomgående minst lika återhållsamma som eller t.o.m. mer så än de svenska. Om de svenska militära bedömningarna kan sägas ha varit om inte alarmistiska, så ibland mer markerade än de politiska bedöm- ningarna sådana dessa framkommit i försvarsutredningar och -beslut, så förefaller de amerikanska, och vissa andra analyser som utredningen kunnat ta del av, inte i alla delar ha stött den svenska militära uppfattningen. Utredningen har inte haft möjlighet att göra en systematisk genomgång av andra länders värderingar av hotet mot . Ett allmänt intryck från mina samtal med säkerhetspolitiska experter i de nordiska huvudstäderna är dock att man där på flera håll inte var lika övertygade som i om omfattningen och aktualiteten av ett sovjetiskt militärt hot mot . Rörande den amerikanska synen på eventuell sovjetisk operativ planläggning gentemot och finns en del material att tillgå. Svenska militärer hade nära kontakter med sina kollegor i och frågor av denna art var ett vanligt samtalsämne i gemensamma diskussioner parterna emellan. Bedömningar från amerikanska militärer har refererats i svenska reserapporter från möten i Pentagon samt i diverse fack- tidskrifter och nedan följer en beskrivning av ett antal sådana fall. När försvarsstabschefen var på besök i och där erhöll en föredragning vid Joint Chiefs of Staff (JCS) rörande förmodade sovjetiska anfallsplaner mot Nord- kalotten överraskades han av att inte fanns med bland anfallsmålen. Sovjetiska operationer kunde endast tänkas i Nord- norge och , menade de amerikanska militärerna.152 Detta stämmer också ganska väl med den beskrivning som arméöversten , tidigare amerikansk militärattaché i , gjorde i en artikel i , . Två tänkbara scenarier för sovjetisk aggression vid Nord- flanken stipulerades. Inget av dessa inbegrep svenskt territorium. Det första fallet avsåg en påtvingad stationering av sovjetisk trupp i inom ramen för . Tanken här torde ha varit ett sovjetiskt initiativ gentemot varigenom skulle ha tvingats acceptera sovjetiska baser på finskt territorium med kraftigt försämrad strategisk förvarning för de nordiska länderna som följd. För det andra spekuleras i en begränsad invasion av norra , närmare bestämt Varanger- halvön och Finnmarksområdet. Anledningen till en sådan opera- tion skulle enligt författaren kunna vara att (miss)bedömt vilja att ingripa som försvagad, i och med , och därför såg en chans att utan större risker kunna 152 Skrivelse från Ling-Vannerus till , , dnr. Hbr H3, , Fst/sek 2, Serie F2:1, , 1976, vol. utöka sitt territorium i norr i syfte att förbättra sina möjligheter att operera med ubåtar i Nordatlanten.153 Inte heller de s.k. Nordflanksstudier som genomfördes gemen- samt av norska och amerikanska försvarsexperter i slutet av 1970- talet gjorde bedömningen att svenskt territorium skulle utnyttjas av sovjetiska trupper vid ett anfall mot alliansens norra flank. Snarare trodde man, även om en attack mot norra självfallet inte helt kunde uteslutas, att den sovjetiska armén istället skulle korsa finskt territorium för att nå norra delen av i trakten av En av de främsta amerikanska representanterna i dessa norsk-amerikanska militärstudier, generalmajor . Bowman, beskrev projektets slutsatser för svenska militärer och konstaterade att man från Nato:s sida bedömde att ett sovjetiskt anfall över sannolikt skulle kunna insättas med storleken 4-7 divisioner. En sådan operation kunde dock inte ske förrän efter en relativt lång uppladdning, där förvarningstiden egentligen inte var beroende av situationen uppe i norra dinavien utan av läget i . Där räknade man med en faktisk förvarningstid på . Det stora problemet var, enligt Bowman, vilken reaktion som man inom Nato var beredd att genomföra i ett tidigt skede, både politiskt och militärt. Amerikanen var också av åsikten att ett anfall från sovjetisk sida kunde ha militära mål enbart i och att det inte var nödvändigt eller ens önskvärt från sovjetisk sida att i detta sammanhang beröra norra så länge som kunde hålla ett rimligt starkt försvar i området. Situationen var radikalt annorlunda i det danska området som av Bowman bedömdes vara en utomordentlig viktig knutpunkt vid ett sov- jetiskt anfall västerut. Om besattes skulle Natoförsvaret få mycket stora svårigheter att uppträda i norra delen av central- fronten. Den amerikanska generalen beskrev därefter behovet av att förhandslagra militär materiel i norra och att förstärka Natos kapacitet och resurser i Danmark.155 publicerades i den ansedda brittiska säkerhetspolitiska tidskriften uppmärksammad artikel om det svenska försvaret av den respekterade försvarsanalytikern , som bland annat arbetat på konsultbasis för den amerikanska 153Romaneski, A. Nordic Balance in the 1970s, Proceedings, 1973, s. 32 41. 154Tamnes, R. The and the Cold War in the High North. : Ad Notam, s. 247. 155ÖB , , . militärledningen, (JCS). Enligt Canby var en sovjetisk attack på marken genom inte ett troligt scenario vid en stormakts- konflikt i . Anledningen till detta, menade han, var att de befintliga sovjetiska styrkorna i området var otillräckliga både kvantitativt och kvalitativt, som eventuella förstärkningar skulle vara ännu mindre lämpade att föra krig i den terräng och det klimat som bjöds i norra . Vidare ansåg Canby att det minimala vägnätet och de talrika vattendragen i norra kraftigt försvårade ett överraskande anfall mot norra genom och . Det ovan nämnda scenariot med en snabb sovjetiskt attack genom , längs med men utanför norra gräns, i riktning mot , bedömdes också som svårt att realisera eftersom endast en större väg (E78) fanns att tillgå. Inte heller bedömdes amfibieoperationer mot den svenska kusten (med undantag för ) som ens möjligt att genomföra på grund av svåra topografiska förhållanden. I den mån det överhuvudtaget fanns ett rimligt scenario som inkluderade skulle det enligt Canby vara en kringgående rörelse riktat mot områden söder om i syfte att innesluta den norska huvudstyrkan i denna del av . Författaren ställde sig dock tvivlande till en sådan möjlig utveckling, med tanke på de relativt starka svenska markstyrkorna och den svåra terräng som fanns i området.156 I en rapport från försvarsattachén i Washing- ton diskuterades bl.a. amerikanernas syn på det sovjetiska hotet mot , svensk försvarsvilja och synen på ubåtskränk- ningarna.157 Några punkter förtjänar här att refereras. Om hotet mot : I de scenarios som presenteras (på amerikanskt håll) berörs sällan av stridshandlingar från . Vid SACLANT anger man att det är ett sovjetiskt intresse att står utanför kriget. Det presenterades inga scenarier där svenskt luftrum utnyttjades. Möjliga anledningar härtill var den ökade räckvidden för sovjetiskt flyg, och den ökade tilltron till svenskt luftförsvar. Tveksamhet rådde dock på amerikansk sida om förmåga att bekämpa kryssningsmissiler. Om hotet mot svenskt markterritorium anfördes: man delar vår uppfattning att knappast för att nå ett så begränsat mål (norr) skulle vilja dra på sig som motståndare. 156Canby, S. L., Swedish Defence, Survival, /1981, s. 116 123. 157Amerikansk syn på den säkerhetspolitiska situationen i . Några kommentarer, Fatt-CFst 810:213, , Försvarsstabens arkiv. Vissa nya tankegångar inom amerikanska försvarsdeparte- mentet och bland några yngre analytiker inom och Marinkåren noterades dock av Torselius: ubåtskränkningarna och spetsnaz passade enligt dessa analytiker in i en sovjetisk strävan att nå initialframgångar i före ett eventuellt kärn- vapenbeslut inom Nato, något som Torselius noterade att också varit inne på i en artikel i i Nutid nr 3/87. Enligt dessa analytiker skulle börjat studera och planera för en anfallsriktning över centrala . En snabb framgång mot skulle vara ett exempel för andra neutrala stater. Men man medger att scenariot inte är det mest sannolika men ändå något planerar för. Man anser sig ha bevis för detta inom the intelligence community . 3.6.3Risken för ett överraskande anfall – utredarens bedömningar Om den svenska militära underrättelsetjänsten hade nära kontakter med sina amerikanska, brittiska och andra kollegor och fick del av deras bedömningar av hotbilder m.m. så gällde detsamma (), som också hade nära kontakter med sina amerikanska kollegor och andra företrädare för det amerikanska och västliga underrättelsekretsar (intelligence community). Enligt dåvarande FRA-chefen utgick den amerikanska planeringen i inte endast från kort militär förvarning i meningen 3–, utan använde sig av om 7–. Utgångspunkten för detta var att visst skulle kunna starta ett självmords- anfall i med användande av endast trupper från fredsgrupperingarna, men om skulle ha någon utsikt till framgång måste en styrkeuppbyggnad ske och den räknade man i väst med att kunna upptäcka158 (jfr för övrigt med vad Jaruzelski berättade för utredningen om uppbyggnadsgraden i de polska förbanden159). På amerikansk sida ansåg man inte en blixt från himlen vara ett troligt scenario. Man var medveten om att de sovjetiska förbanden i inte hade sådan bemanning att de utan tillförsel kunde 158Anteckningar från samtal med f. generaldirektören , , Säkerhetspolitiska utredningens arkiv. 159Samtal med Jaruzelski, , Säkerhetspolitiska utredningens arkiv. sättas in i en anfallsstrid med utsikt till framgång. Sådana för- stärkningar beräknades inte kunna ske utan upptäckt. Vidare måste aktivera de ledningsförbindelser som TVD-systemet byggde på och detta borde kunna upptäckas i god tid.160 Beträffande frågan om de sovjetiska anfallsmålen var enligt den amerikanska bedömningen den att det sovjetiska övnings- mönstret inte innefattade angrepp på vid en konflikt i . Däremot fanns indikationer på att andra neutrala länder () kunde komma att omfattas av krigshandlingar (jfr avsnitt 3.7.