sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — Även om grunden för bifallsbeslut är densamma i samtliga nådeärenden – nämligen humanitära skäl – är de vanligaste omständigheterna som kan leda till ett positivt nådebeslut i andra nådeärenden än sådana som gäller livstidsdömda antingen svår sjukdom eller mycket besvärliga sociala förhållanden för den dömde eller för hans familj. Även en livstidsdömd kan givetvis drabbas av sådana svårigheter och få nåd. I övriga livstidsärenden påverkas dock nådebeslutet närmast av andra överväganden. Skötsamhet och utveckling under anstaltsvistelsen, frigivningsförhållanden och risken för återfall i brott, den dömdes farlighet, brottet och omständigheterna kring detta samt den tid den dömde har varit berövad friheten är omständigheter som tillmäts stor betydelse vid bedömningen av ärendet. Även andra omständigheter, som t.ex. att den dömde skall utvisas efter avtjänat straff, kan ha betydelse för beslutet. Innebörden av ett bifallsbeslut är i allmänhet att livstidsstraffet ersätts med ett tidsbestämt straff. Bakgrund och gällande rätt beaktande av den utslussningstid som kriminalvården anser sig behöva för att förbereda den dömde inför frigivningen. Normalt innebär detta att frigivningstidpunkten infaller något eller efter tidsbestämningen. Villkorlig frigivning infördes i svensk rätt . Reglerna om villkorlig frigivning har ändrats vid ett flertal tillfällen under 1990- talet. Särskilt sedan infördes har ändringstakten varit hög och ändringar har genomförts 1965, 1973, 1974, 1979, 1981, 1983, 1993 och 1999. Från att till en början ha tillämpats inom ett begränsat område, kom institutets tillämpningsområde att vidgas allt mer som tillämpningen kom att få en alltmer obligatorisk karaktär. Ursprungligen torde syftet främst ha varit att främja ett gott beteende under anstaltsvistelsen och motverka återfall. Den villkorliga frigivningen kom emellertid att användas som en verksam metod att generellt förkorta anstaltstiderna. I det följande redogörs kortfattat för regleringen . För en utförligare historik hänvisas till betänkande Ett reformerat straffsystem (SOU 1995:91), del III, bilaga 9. Före föreskrevs att den som undgick fängelse fick friges villkorligt när två tredjedelar eller, om särskilda skäl förelåg, halva tiden avtjänats. Frågan om villkorlig frigivning prövades av övervakningsnämnderna om strafftiden inte översteg och i övriga fall av . Den praxis som tillämpades innebar att de som dömts till längre strafftider (överstigande och ) normalt frigavs efter halva strafftiden. De som ådömts kortare straff frigavs som regel efter att ha avtjänat två tredjedelar av tiden. Personer med långa strafftider som gjort sig skyldiga till särskilt allvarlig brottslighet som riktat sig mot eller medfört fara för liv eller hälsa frigavs dock villkorligt först efter två tredjedelar av strafftiden om påtaglig risk bedömdes föreligga för fortsatt brottslighet av samma slag. Genom en lag, som trädde i kraft , ändrades bestämmelserna på så sätt att villkorlig frigivning efter halva tiden blev huvudregel (den s.k. halvtidsreformen). Om någon dömts till fängelse i lägst för särskilt farlig brottslighet som riktat sig Bakgrund och gällande rätt mot eller medfört fara för liv eller hälsa och påtaglig risk bedömdes föreligga för att han efter frigivningen fortsatte brottslighet av samma slag, fick han inte villkorligt friges förrän två tredjedelar av den i domen bestämda strafftiden hade avtjänats. Vid prövningen av frågan om villkorlig frigivning efter denna tidpunkt skulle för- utom återfallsrisken beaktas verkningarna av fortsatt frihetsförlust för den dömde och förutsättningarna för hans anpassning i samhället med hänsyn till de förhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen. För den som dömts till fängelse i lägst var det som prövade frågan om villkorlig frigivning. Reglerna om villkorlig frigivning ändrades på nytt . Ändringen innebar i huvudsak en återgång till de regler som gällde före . Som huvudregel kom att gälla att alla som dömts till ett tidsbestämt straff om minst en månad skulle kunna friges villkorligt tidigast efter två tredjedelar av strafftiden. För att eliminera tröskeleffekter infördes en särskild regel för dem som avtjänade fängelsedomar på mellan ett och strafftid. Intagna med strafftider skulle kunna friges tidigast efter halva tiden, om de inte dömts för särskilt allvarlig brottslighet som riktat sig mot eller medfört fara för liv eller hälsa eller som ingått som ett led i en yrkesmässig eller särskilt organi- serad brottslighet och påtaglig återfallsrisk förelåg. Vid prövningen om frigivningen borde senareläggas i förhållande till den tidigaste tidpunkten skulle särskilt beaktas om förutsättningarna för den intagnes anpassning framstod som speciellt ogynnsamma med hän- syn till frigivningsförhållandena, hans uppförande under anstalts- vistelsen eller andra särskilda omständigheter. skulle alltid pröva frågan om villkorlig frigivning beträffande dem som dömts till fängelse . De nu gällande bestämmelserna om villkorlig frigivning trädde i kraft . Enligt 26 kap. 6 § gäller som huvudregel att den som avtjänar fängelse skall friges villkorligt när två tredjedelar av strafftiden, dock minst en månad, har avtjänats. Vill- korlig frigivning får inte ske från ett fängelsestraff som utdömts förenat med skyddstillsyn enligt 28 kap. 3 § och inte heller från ett förvandlingsstraff för böter. Om den dömde själv Bakgrund och gällande rätt begär det, får den villkorliga frigivningen skjutas upp till en senare tidpunkt. Regeringen menade i lagstiftningsärendet (prop. 1998/99:96 s. 123) att presumtionen för frigivning efter att två tredjedelar av fängelsestraffet har avtjänats ökar förutsebarheten och att bland annat rättviseskäl talade för att ingen kategori skulle särbehandlas. I 26 kap. 7 § anges att om den dömde i väsentlig grad bryter mot vad som gäller för verkställighet i anstalt får tid- punkten för den villkorliga frigivningen senareläggas. Senare- läggning får ske med varje gång. Vid prövning- en av frågan om senareläggning skall beaktas om förseelsen får eller kan bedömas få andra negativa följder för den dömde. Enligt regeringen (prop. 1998/99:96 s. 127 ff.) talade starka rätt- viseskäl för att reglerna om villkorlig frigivning i princip skulle vara obligatoriska. För att skapa goda förhållanden på anstalten och för att främja den intagnes rehabilitering borde å andra sidan enligt regeringen i någon utsträckning markeras att den dömde kan påverka sin verkställighet genom att vara skötsam, varför fakul- tativa inslag inte helt kunde undvaras. Regeringen anförde vidare att det fakultativa inslaget enbart borde utgå från den intagnes bristande skötsamhet under anstaltsvistelsen och för att motverka risken för att ett misskötsamhetskriterium leder till en social orättvis tillämpning borde reglerna utformas på ett sådant sätt att frigivningstidpunkten inte påverkas av den intagnes uppförande i största allmänhet. Vidare anfördes att reglerna om senareläggning av den villkorliga frigivningen måste samordnas med reglerna om disciplinär bestraffning, eftersom det annars förelåg risk för ett system med dubbelbestraffning. Regeringen föreslog inte någon särskild begränsning av den sammanlagda tiden för senareläggning, vilket innebär att senareläggning kan ske med som motsvarar hela reststraffet. Den yttersta gränsen för senareläggning blir således den av domstolen bestämda strafftiden. Det är som enligt 26 kap. 9 § brotts- balken fattar beslut i fråga om att skjuta upp eller senarelägga den villkorliga frigivningen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får dock föreskriva att annan än får fatta beslut i frågan. Enligt 26 kap. 10 § gäller efter villkorlig frigivning en prövotid som motsvarar den strafftid som återstår vid frigivningen, dock . Bakgrund och gällande rätt Regeringen uttalade (prop. 1998/99:96 s. 132) att i systemet med prövotid ligger främst att, när denna har löpt ut utan att den frigivne har begått nya brott, denne till fullo verkställt sitt straff och att detta talade för att vad som gäller efter frigivningen bör vara kopplat till det utmätta straffet. Prövotiden borde därför enligt regeringen vara beroende av det vid den villkorliga frigivningen återstående reststraffets längd. Emellertid ansåg regeringen att hur korta prövotider som helst inte var lämpliga med hänsyn till bland annat att förverkande av villkorligt medgiven frihet skall framstå som en trovärdig reaktion vid återfall i brott. En minimitid borde därför fastställas. Däremot ansåg regeringen att det inte borde fastställas någon formell övre gräns för prövotiden. I 26 kap. 11 § sägs att det i anslutning till att villkorlig frigivning äger rum eller senare kan beslutas att den frigivne skall stå under övervakning om det bedöms påkallat. Ett sådant beslut meddelas av den lokala frivårdsmyndigheten. Om övervakning har beslutats men det därefter bedöms att den är påkallad, får övervakningsnämnden besluta att över- vakningen skall upphöra. Utan något särskilt beslut skall övervak- ningen upphöra efter att av prövotiden har förflutit om något beslut om förlängning av övervakningen inte har fattats. Övervakningen och kriminalvården i frihet i övrigt bedrivs under ledning av den lokala enligt 26 kap. 12 § . Det är också den myndigheten som förordnar övervakare och den kan vid behov förordna en eller flera personer att biträda vid övervakningen. Enligt 26 kap. 13 § skall den frigivne, om han står under övervakning, hålla övervakaren underrättad om sin bostad, sin arbetsanställning och andra förhållanden av betydelse för övervakningen. Han skall på kallelse inställa sig hos övervakaren och i övrigt enligt hans anvisningar upprätthålla förbindelse med honom. I den mån det har bestämts av den lokala kriminalvårds- myndigheten gäller vad som sagts i paragrafen om övervakaren även tjänsteman vid myndigheten eller annan person. skall den frigivne enligt 26 kap. 14 § brotts- balken vara skötsam, efter förmåga försöka försörja sig samt i övrigt rätta sig efter vad som åligger honom enligt eller enligt föreskrifter eller anvisningar som har meddelats med stöd av den. Han är skyldig att på kallelse inställa sig hos den lokala . Om han har förpliktats att ersätta Bakgrund och gällande rätt genom brottet uppkommen skada, skall han göra vad han kan för att fullgöra den skyldigheten. När den frigivne står under övervakning skall den lokala genom tillsyn och förmedling av stöd och hjälp verka för att han inte återfaller i brott och för att hans anpassning i samhället även i övrigt främjas. Myndigheten skall för detta ändamål fortlöpande hålla sig underrättad om den frigivnes livsföring och om hans förhållanden i övrigt. 26 kap. 15 § handlar om särskilda föreskrifter . När det finns skäl att anta att den frigivne för sin anpassning i samhället behöver stöd av en särskild föreskrift om vad han skall iaktta får en sådan föreskrift meddelas eller tills vidare. En särskild föreskrift får avse 1.vistelseort eller bostad , högst åt gången, 2.arbetsanställning, annan förvärvsverksamhet eller utbildning, 3.läkarvård, nykterhetsvård eller annan vård eller behandling i eller utanför sjukhus eller annan dylik inrättning. Om den frigivne skall genomgå vård eller behandling får det föreskrivas att han skall vara skyldig att lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av att han inte är påverkad av beroendeframkallande medel. Föreskrifter får vidare, om den frigivne har förpliktats att ersätta genom brottet uppkommen skada, meddelas om tid och sätt för skadeståndsskyldighetens fullgörande i den utsträckning föreskrift- erna inte med hänsyn till den frigivnes ekonomiska situation och övriga omständigheter kan antas motverka hans anpassning i samhället. Om den frigivne står under övervakning får särskild föreskrift meddelas om vad som skall gälla för övervakningen. I en sådan föreskrift får anges på vilket sätt och i vilken omfattning den frigivne skall hålla kontakt med övervakaren eller den lokala . Vidare får föreskrivas skyldighet för den frigivne att lämna underrättelse till övervakaren eller myndigheten om han uteblivit från en arbetsplats, skola eller annan i föreskriften angiven verksamhet eller inrättning. Enligt 26 kap. 16 § får föreskrifter enligt 15 § meddelas av övervakningsnämnd. För tiden intill nämnden har beslutat i frågan får den lokala meddela sådana föreskrifter. får ändra eller upphäva Bakgrund och gällande rätt meddelad föreskrift om den frigivnes utveckling eller personliga förhållanden i övrigt föranleder det. Övervakaren får enligt 26 kap. 17 § meddela anvis- ningar i fråga om verkställighet av en föreskrift enligt 15 § liksom medge tillfällig lättnad och vidta erforderlig jämkning. I 26 kap. 18 § stadgas att om den frigivne inte iakttar vad som åligger honom enligt eller enligt föreskrift eller anvisning som meddelats med stöd av den får över- vakningsnämnden, förutom att meddela beslut enligt 15 § eller fatta beslut enligt 37 kap. 7 § första stycket , besluta att varning skall meddelas den frigivne eller besluta om övervakning av den frigivne efter det att av prövotiden har förflutit, dock längst till prövotidens utgång. Om den frigivne allvarligt har åsidosatt sina åliggande och det kan antas att han inte kommer att låta sig rätta genom någon annan åtgärd som övervakningsnämnden kan vidta, får nämnden enligt 26 kap. 19 § förklara den villkorligt medgivna friheten förverkad till av varje gång. Enligt 26 kap. 20 § får åtgärd som avses i 18 § inte beslutas efter prövotidens utgång. Beslut om åtgärd som avses i 19 § får meddelas även efter prövotidens utgång om frågan upptagits av övervakningsnämnden . I 26 kap. 21 § hänvisas vad gäller förverkande av villkorligt medgiven frihet och vissa andra åtgärder när den som dömts till fängelse har begått annat brott till 34 kap. . Om det uppkommer fråga om att förklara villkorligt medgiven frihet förverkad eller om att vidta åtgärd som avses i 18 § eller åtgärd för att den frigivne skall underkasta sig vård eller behandling eller om den frigivne har undandragit sig övervakningen får över- vakningsnämnden enligt 26 kap. 22 § , om omständig- heterna föranleder det, förordna att den frigivne på lämpligt sätt skall omhändertas i avvaktan på vidare förordnande. Ett sådant beslut skall omprövas så ofta anledning till det föreligger. Den som omhändertagits får inte kvarhållas längre än . Föreligger synnerliga skäl får det dock genom ett nytt beslut förordnas att han skall kvarhållas ytterligare högst . Efter prövotidens utgång får den omhändertagne inte kvarhållas. I 26 kap. 23 § anges att om villkorligt medgiven frihet förklaras helt eller delvis förverkad skall med avseende på frågan om ny villkorlig frigivning vad som förverkats anses som straff genom ny dom. Bakgrund och gällande rätt Genom 26 kap. 24 § stadgas att om villkorligt med- given frihet kan förklaras förverkad, skall straffet anses vara till fullo verkställt vid prövotidens utgång. Ytterligare regler om villkorlig frigivning finns i förordningen (1998:642) om verkställighet av frivårdspåföljder. 2.4Gränsdragningen mellan mord och dråp samt straffmätningen vid mord Nästan samtliga livstidsdomar i modern tid avser mord. Sedan ikraftträdande har endast en person dömts till fängelse på livstid för annat brott, nämligen som dömdes för grovt spioneri. Det kan dock anmärkas att några personer har, förutom för mord, dömts även för grov mordbrand, ett brott som har livstids fängelse i straffskalan. Även om det inte ingår i utredningens uppdrag att föreslå några förändringar vad gäller själva livstidsstraffet, kan det ändå vara av intresse med en redovisning av de överväganden som leder fram till livstidsdomar. 2.4.2Mord eller dråp? Enligt 3 kap. 1 § döms den som berövar annan livet för mord till fängelse eller på livstid. Om ett mord med hänsyn till de omständigheter som föranlett gärningen eller eljest är att anse som mindre grovt, döms gärningsmannen enligt 3 kap. 2 § för dråp till fängelse, lägst sex och högst . Den brottsliga gärningen – att beröva annan livet – har således graderats efter brottets svårhet med hänsyn till samtliga omständigheter vid detta. Normalgraden kallas mord och den mindre grova graden dråp. , vars förslag låg till grund för , hade föreslagit att dråp skulle vara normalgraden med en straffskala om fängelse sex till eller på livstid. Om ett dråp var att anse som grovt, skulle i stället dömas för mord till fängelse på livstid eller . I lagtexten angavs att vid bedömandet av om brottet var att anse som grovt särskilt skulle beaktas om gärningsmannen därigenom ville främja annat brott eller gärningen ådagalade synnerlig förslagenhet eller grymhet. I äldre lag var avgörande för Bakgrund och gällande rätt gränsdragningen mellan mord och dråp om gärningen skett med berått mod eller av hastigt mod. I förarbetena till (NJA II 1962 s. 95) anförde departementschefen att ett uppsåtligt dödande i och för sig är ett så allvarligt brott att bestämmelsen om den svårare graden, mord, bör vara huvudstadgandet. Dråp skulle anses föreligga när brottet bedöms som mindre grovt. Med en sådan konstruktion var det enligt departementschefen inte påkallat att i lagtexten ange exempel på omständigheter som vid bedömandet av brottet borde leda till att detta hänfördes till den grövre formen, dvs. Som exempel på vad som kunde tala för en lindrigare bedömning, dvs. att gärningen skulle vara att betrakta som dråp, angavs att någon efter att ha utsatts för svår fysisk eller psykisk misshandel dödar sin plågoande, även om detta sker efter övervägande. Av förarbetena framgår att uppsåtligt dödande normalt inte bör anses vara mindre grovt när –dödandet har ingått i en plan för genomförande av annat brott, t.ex. rån (dödande för att främja brott anses vara mer graverande än dödande för att dölja brott), –dödandet har skett på ett sätt som är svårt att upptäcka eller eljest ger prov på förslagenhet (t.ex. dödande genom gift eller vilseledande av offret), –dödandet har medfört onödigt lidande för offret (t.ex. när det skett under grym misshandel eller efter sexuellt utnyttjande) eller eljest är uttryck för ovanlig grymhet, –dödandet har skett under utnyttjande av allmän nöd eller fara (eldsvåda, skeppsbrott, uppror, fientlig invasion, mörkläggning, –flera personer har deltagit i dödandet eller –dödandet har avsett nära anhörig (utom i eutanasifallet). Uppräkningen är hämtad från Jareborg, , Brotten I, 2 uppl., 1984, s. 186 f. 2.4.3Rättspraxis avseende frågan om gärningen skall bedömas som mord eller dråp Det finns ett antal rättsfall från som behandlar frågan om en gärning skall vara att bedöma som mord eller dråp. Bakgrund och gällande rätt NJA 1975 s. 594 I detta fall misshandlade till döds genom slag och sparkar. Tingsrätten anförde bland annat att med hänsyn till den ovanliga råhet som visat under misshandeln saknades anledning att bedöma gärningen som mindre grov. Tingsrätten dömde för mord till fängelse . Hovrätten fann att inte kunde fällas till ansvar för uppsåtligt dödande. I stället dömde hovrätten för grov misshandel och vållande till annans död till fängelse . Två hovrättsråd var skiljaktiga och ville döma för dråp till fängelse . ansåg att inte kunde undgå ansvar för uppsåtligt dödande. Domstolen konstaterade att handlat i stark affekt som delvis föranletts av att hade gjort närman- den mot hans hustru. Med hänsyn härtill och till omständigheterna i övrigt menade domstolen att gärningen var att betrakta som dråp och dömde till fängelse och förvisning. NJA 1980 s. 407 berövade livet genom att, efter att blivit misshandlad av kamrat, med kraft sticka i hjärtat med kniv. Tingsrätten dömde för dråp till fängelse . Vad gäller rubriceringen uttalade tingsrätten bland annat att det fanns bakomliggande omständigheter (motsättningar mellan två ungdomsgrupper som lett till bland annat skadegörelse) som gjorde att inte närmare kunnat kontrollera sina handlingar. Enligt hovrätten var omständigheterna sådana att gärningen från samhällelig synpunkt var särskilt farlig. Vidare hade genom att i direkt samband med att blivit misshandlad sticka kniven mot dennes hjärta visat en icke obetydlig hänsynslöshet och råhet. Hovrätten konstaterade att varit praktiskt taget försvarslös när utdelade knivhugget. Hovrätten dömde därför för mord till fängelse . Ett hovrättsråd och en nämndeman var skiljaktiga och ansåg att gärningen skulle rubri- ceras som dråp och att skulle dömas till fängelse . Bakgrund och gällande rätt ansåg att gärningen skulle bedömas som mord. När det gällde rubriceringsfrågan anförde domstolen bland annat att , utan att hade företagit något mot honom, med kniv stuckit ned när denne hade blivit slagen med en hänglåsförsedd kedja och helt försvarslös stod på knä och med ord och åtbörder sökte avstyra ytterligare misshandel samt att de motsättningar som förelåg mellan de båda ungdomsgrupperna inte kunde föranleda att gärningen skulle betraktas som mindre grov. NJA 1987 s. 33 Efter ett slagsmål följde efter och högg ihjäl honom med femton knivhugg i ryggen, sju knivhugg på bålens framsida och ett knivhugg och en djup skåra framtill på halsen. Elva av knivhuggen genomborrade bröstkorgsväggen. Tingsrätten dömde för mord till fängelse . Tings- rätten uttalade i rubriceringsfrågan att inget tydde på att hade blivit misshandlad, att varit på flykt vid angreppet, att uppenbarligen varit försvarslös inför attacken och att brottet präglats av en hänsynslös råhet. Att begått gärning- en i hastigt mod och under inflytande av droger borde enligt tingsrätten vid en samlad bedömning inte föranleda att gärningen bedömdes som mindre allvarlig än mord. Hovrätten ansåg att inget motsade att uttalat sig på ett sätt som kunde uppfatta som provokativt. Vidare uttalade hovrätten att det förhållandet att handgripligheter kunde ha inletts några tiotal meter från den slutliga platsen för dådet och att detta förövats med anmärkningsvärt många knivhugg inte uteslöt att händelseförloppet utspelats inom en mycket kort tidrymd. Med hänsyn främst till det anförda fann hovrätten inte sådana omständigheter föreligga att gärningen borde bedömas som svårare än dråp. Hovrätten dömde för dråp till fängelse . fastställde hovrättens domslut och anförde bland annat att frågan huruvida brottet är att bedöma som mord eller dråp skall avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter vid gärningen, däribland vad som föranlett den. Domstolen uttalade vidare följande. Bakgrund och gällande rätt Annat framgår inte av utredningen än att och hade tillbragt förnatten tillsammans och därvid varit vänner, att de var på- verkade av narkotika och sprit som de åtminstone delvis intagit gemensamt, att de på eller invid började gräla samt att till följd av alkohol- och narkotikaberusning eller av annan okänd anledning greps av besinningslöst raseri och i detta sinnestillstånd dödade . Intet motsäger att dödsmisshandeln utspelades , och det kan trots det stora antalet knivstick inte sägas att den kännetecknas av vad som under förarbetena till betecknades som grymhet. På grund av vad sålunda anförts är gärningen som hovrätten funnit att bedöma som dråp. NJA 1989 s. 97 högg med ett flertal knivhugg i bland annat halsen ihjäl sin hustru. Hustrun hade ansökt om äktenskapsskillnad och makarna tvistade om vårdnaden om deras gemensamma dotter. Tingsrätten uttalade att för att brottet inte skulle anses som mindre grovt talade främst det förhållandet att med utnyttjande av sina överlägsna kroppskrafter och hustruns skydds- lösa ställning hänsynslöst tillfogat henne ett stort antal knivstick, som orsakat henne svårt lidande, och därigenom visat en grymhet som varit ägnad att inge henne allvarlig dödsångest. Med beaktande av dessa omständigheter fann tingsrätten att gärningen trots att förövat den och under inflytande av psykisk abnormitet inte kunde anses som mindre grov. Tingsrätten dömde för mord till fängelse .