sou · GQB372 · 2003-01-01 00:00:00 — Indrivning är en exekutiv tvångsåtgärd som utförs av kronofogdemyndigheten. Har bötesstraffet meddelats mot den bötfällde i form av en dom får emellertid, till skillnad från vad som gäller för uppbörd, indrivning inte ske förrän domen har vunnit laga kraft. Har bötesstraffet i stället meddelats i form av ett strafföreläggande eller ett föreläg- gande av ordningsbot får indrivning inte ske förrän den bötfällde har godkänt föreläggandet. Innan ansökan om indrivning görs skall gäldenären normalt först påminnas om sin betalningsskyldighet och uppmanas att betala fordringen frivilligt inom , vid äventyr av att ansökan om indrivning annars görs. 2.1.2Lagen om indrivning av statliga fordringar m.m. Ansökan om indrivning görs hos (5 § indrivnings- förordningen (1993:1229)). tilldelar kronofogde- myndigheten ärendet, normalt i det län där gäldenären har sitt hemvist eller där utmätning annars kan ske (12 § samma förordning). Om t.ex. böter har lämnats till indrivning tar krono- fogdemyndigheten sedan hand om den forsatta handläggningen i enlighet med reglerna i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. samt med stöd av de allmänna reglerna om exekutiva åtgärder i utsökningsbalken. Indrivningsförfarandet inleds även hos kronofogdemyndigheten med att gäldenären först anmanas att frivilligt betala fordringen (5 § samma lag). Hörsam- mar gäldenären inte anmaningen skall kronofogdemyndigheten genomföra en gäldenärsutredning varvid gäldenärens ekonomiska förhållanden utreds mer ingående (6 §). syfte är att utgöra underlag för med vilka åtgärder indrivningen sedermera skall bedrivas. Olika utmätningsåtgärder kan då bli aktuella mot gäldenären. har även möjlig- het att ansöka om att gäldenären skall försättas i konkurs. Eftersom en utländsk trafikant alltså inte kan tvingas att betala förskott för en trafikbot eller en trafikavgift i måste i det följande undersökas vilka möjligheter har i övrigt att förmå en utländsk trafikant att slutligen göra rätt för sig, om denne har försvunnit från och därmed även från de möjligheter till verkställighet som följer av svensk lag. Som en utgångspunkt kan först sägas att det generellt anses gälla att det inte finns någon allmän behörighet för ett land att verkställa en utländsk brottmålsdom. 2.2Sveriges möjligheter att överföra straffverkställighet till utlandet 2.2.1Utlämnandekonventionen och allmänna utlämningsmöjligheter Utlämning grundas på samarbete mellan stater för att kunna möjliggöra såväl lagföring som verkställighet av domar. Utlämning aktualiseras när en stat begär att en misstänkt, tilltalad eller dömd person som befinner sig utanför dess territorium skall utlämnas till den staten. har av tradition inte krävt några avtal med en annan stat för att medge utlämning. En del andra stater kräver emellertid att det finns ett formligt avtal för att de skall kunna utlämna någon. Bestämmelser om en svensk begäran till utlandet om utlämning återfinns bl.a. i förordningen (1982:306) med vissa bestämmelser om utlämning för brott. Bestämmelser om utlämning finns också i lagen (1957:668) om utlämning för brott samt lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . Möjligheterna till utlämning är generellt större inom än när det gäller en utomnordisk stat. Av 9 § i nämnda förordning framgår att en åklagare som överväger att begära ett utlämnings- förfarande först måste göra en skälighetsbedömning huruvida förfarandet framstår som motiverat i det enskilda fallet. En utlämning kan nämligen framstå som ett oproportionerligt kraftigt ingrepp och tar också ofta en lång handläggningstid i anspråk. Av 2 och 6 §§ i förordningen följer att den som begärs utlämnad, även från annan nordisk stat, i princip först måste ha häktats i sin utevaro av svensk domstol. har tillträtt den europeiska utlämningskonventionen från (SÖ 1959:65) och har dessutom särskilda utlämningsavtal med vissa stater (prop. 1975/76:3 s. 65). För att utlämning skall kunna bli aktuell enligt den konventionen krävs att brottet enligt lagstiftningen såväl hos den begärande staten som den anmodade staten är belagt med frihetsstraff eller frihetsbe- rövande skyddsåtgärd med varaktighet upp till av lägst eller med svårare straff (art 2 (1) i konventionen). gäller särskilda regler för utlämning till en annan EU-stat. Ett krav för utlämning är emellertid bl.a. att fängelse eller mer kan följa för det brott som gärningen motsvarar. Möjligheterna till utlämning saknar med andra ord betydelse för frågan om verkställighet av bötesstraff för trafikbrott. har tillträtt den europeiska konventionen från om överförande av dömda personer, överförandekonven- tionen (SÖ 1985:1). Med konventionen som grund kan en stat göra framställning om överförande av straffverkställighet om den tilltalade inte längre uppehåller sig i den staten. Syftet med denna konvention är bl.a. att skapa en enhetlig och flexibel mekanism för att utländska fängelseintagna skall kunna få avtjäna sina straff i hemlandet. Ett överförande enligt konventionen kan därför endast avse frihetsberövande påföljder (art 1 (a), 2 (2) samt preambeln). Även denna konvention saknar därför betydelse för verkställighet av trafikbrottslighet med enbart bötesstraff som påföljd. 2.2.3Nordiska verkställighetslagen (NVL) En brottmålsdom som har meddelats i ett nordiskt land kan i betydande utsträckning verkställas i ett annat nordiskt land. Samarbetet på detta område regleras genom lagstiftning i de olika nordiska länderna. För del regleras frågorna i lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (den nordiska verkställighetslagen – NVL) och förordningen (1963:194) om sam- arbete med , , och angående verk- ställighet av straff m.m. (den nordiska verkställighetsförordningen – NVF). Det nordiska samarbetet omfattar såväl förverkande av egendom, ordinärt frihetsstraff, anordnande av övervakning av villkorligt dömd och villkorligt frigiven som verkställighet av ådömda böter och viten. En dom varigenom någon i något annat nordiskt land har dömts till böter kan därför på begäran verkställas här i landet (1 § NVL). Motsvarande gäller i fråga om verkställighet i annat nordiskt land av en dom som har meddelats i (3 § NVL). Enligt 34 § NVL likställs med begreppet dom ett beslut eller föreläggande som enligt lagstiftningen i den stat där det meddelats äger samma verkan som dom, dvs. t.ex. strafföreläggande (prop. 1962:203 s. 72). Verkställighet i sker efter svensk lag och bötesbelopp i utländskt mynt skall omräknas till svenskt mynt efter köpkursen dagen före den dag då framställningen om verk- ställighet bifölls. De böter som har tagits ut på grund av begäran om verkställighet skall redovisas till domslandet (prop. 1972:98 s. 23). Lagstiftningen inom är enhetlig med avseende på verkställighetsmöjligheterna. I är det som gör framställning till övriga nordiska länder när fråga är om bötesverkställighet (25 § NVL och 4 a § NVF). Som framgår nedan (avsnittet 2.3.3) öppnades inom en trafikbrottskonvention för undertecknande. För att skapa möjligheter till ett internationellt samarbete också utanför trafikbrottens område öppnade även en konvention om brottmålsdoms internationella rättsverkningar (brottmålsdomskonventionen) för undertecknande. har tillträtt konventionen som trädde 1974. Utöver har 13 andra stater tillträtt konventionen, nämligen: , , , , , , , , , , , och . har för egen del förklarat att konventionen inte skall tillämpas mot de nordiska länderna, dvs. i detta sammanhang , och , där ju de nordiska verkställighets- lagarna i stället gäller. Generellt gäller att det inte finns någon allmän behörighet för ett land att verkställa en utländsk Genom brottmålsdomskonventionen får emellertid en ansluten stat en sådan behörighet. Utöver denna behörighet förpliktar konventionen i princip också den konventionsstat som efter en framställning från en annan konventionsstat anmodas att överta verkställigheten av en påföljd, att också verkligen göra detta. Förfarandet är med andra ord inte fakultativt. Vidare är konventio- nen inte endast tillämplig för verkställighet av frihetsstraff utan även för bötesstraff (art 2(b)). Förutom verkställighet av brottmålsdomar gäller brottmålsdomskonventionen också avgöran- den i form av ordonnance pénale, dvs. för del strafföre- lägganden och förelägganden av ordningsbot (art 21 samt bilaga III). Även om brottmålsdomskonventionen vid en första anblick verkar ha ett vitt tillämpningsområde är den praktiska tillämpningen, framför allt med avseende på bötesstraff, avsevärt begränsad. För tillämpningen av konventionen uppställs nämligen vissa grundläggande krav. Det måste t.ex. för det första vara den dömande staten som begär överföring av verkställighet och överföring kan med vissa undantag ske endast till det land där den dömde har sitt hemvist. För det andra krävs s.k. dubbel straffbar- het, dvs. att den gärning som omfattas av domen är straffbar inte endast i den dömande staten utan skulle ha varit straffbar även om den hade begåtts i den anmodade staten och att lagöverträdaren hade kunnat ådömas straff om han eller hon hade begått gärningen där (prop. 1972:98 s. 21). För det tredje omfattar konventionen endast slutliga avgöranden (art 1(a)) och domen måste därför ha vunnit laga kraft för att kunna verkställas i ett annat land. Även beträffande själva förfarandet omgärdas brottmålsdomskonven- tionen av en detaljerad reglering från det att en framställning ges in till dess att verkställighet av påföljden faktiskt sker. I prövas frågor om verkställighet av böter i ett annat land av (12 § förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande vekställighet av brottmålsdom). Om begär överföring av verkställighet till en annan konventionsstat kan den staten vägra att överta verkställigheten bl.a. med hänsyn till ordre public-skäl eller att den anser att trots allt är i stånd att verkställa påföljden själv (art 6 (a och j)). Om inte framställningen avslås i den andra konventionsstaten inleds ett domstolsförfarande där den utländska domstolen återigen först avgör om hinder mot överförande av verkställighet finns. Om så inte är fallet meddelar domstolen en ny påföljd för den dömde. Domstolen är vid sin prövning bunden av den bevisbedömning som framgår av den ursprungliga domen, men tillämpar det egna landets påföljdsregler och ersätter den ådömda sanktionen med den påföljd som enligt dessa regler skulle ha ådömts för samma brott (prop. 1972:98 s. 21 och 22). Detta gäller emellertid endast om det i botten finns en svensk dom och den tilltalade har varit närvarande vid en huvudförhandling. Utgörs det svenska avgörandet i stället av en s.k. utevarodom – dvs. en dom som har meddelats i den dömdes utevaro – eller i form av ordonnance pénale gäller särskilda regler (art 21–30). Den dömde har i sådana fall möjlighet att efter eget val få målet omprövat i sin helhet, alltså även bevisbedömningen, antingen i domslandet eller i det land som har mottagit framställning om verkställighet. Detta förfarande har ansetts onödigt komplicerat (prop. 1999/2000:45 s. 26). Många trafikbrottspåföljder torde också tillkomma genom antingen utevarodomar eller ordonnance pénale-avgöranden vilket därför ytterligare försvårar en slutlig verkställighet eftersom även bevisbedömningen i dessa fall kan behöva omprövas i utlandet. Härvid skall tilläggas att , , , och i olika utsträck- ning har reserverat sig mot en förpliktelse att alls verkställa utevarodomar samt ordonnance pénale. har reserverat sig mot förpliktelser att verkställa ordonnance pénale. Det har också visat sig att brottmålsdomskonventionen har tillämpats mycket sällan (prop. 1999/2000:45 s. 20), bl.a. på grund av det komplicerade förfarandet men också på grund av att ett otillräckligt antal länder har tillträtt konventionen. Vissa stater har som skäl för att de inte har tillträtt konventionen anfört att denna förutsätter ett omfattande internt lagstiftningsarbete, medan andra stater har hävdat att konstitutionella skäl lägger hinder i vägen (prop. 1999/2000:45 s. 22). Konventionen har därför inte infriat de förväntningar som inte minst ställde på den i anslutning till dess tillkomst (se anförd prop., men även prop. 1972:98 s. 77). 2.2.5Internationella verkställighetslagen (IVL) I samband med ratificeringen av brottmålsdomskonventionen stiftades i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställig- hetslagen – IVL). IVL trädde 1973. Enligt lagen kan bl.a. i den mån det påkallas eller eljest föranleds av överens- kommelsen förordnas att verkställighet av frihetsberövande påföljd, böter eller förverkande som ådömts i , anförtros åt myndighet i den främmande staten. IVL hänvisar bl.a. till brottmålsdomskonventionen, men tar även upp andra konventio- ner såsom t.ex. Överförandekonventionen och Schengen- konventionen (se avsnitten 2.2.2, 2.2.4 samt 2.5.1). IVL:s användningsområde är inte begränsat till verkställighetssamarbete enbart på grund av konventioner utan omfattar även särskilda bilaterala överenskommelser med icke konventionsbundna stater. Överföring av straffverkställighet kan dessutom ske med stöd av IVL även om det inte finns en generell överenskommelse mellan och en annan stat i form av en konvention eller ett bilateralt avtal. Då krävs det emellertid att synnerliga skäl föreligger (3 §). Syftet med denna sistnämnda möjlighet till överföring har varit att det i vissa fall av humanitära, sociala eller andra liknande skäl kan finnas ett starkt svenskt intresse av att kunna flytta verkställigheten av en ådömd påföljd till eller från ett främmande land (prop. 1972:98 s. 107). Regeln gäller i princip endast för långvariga frihetsberövande påföljder (se lagen 3 § samt prop. 1972:98 s. 108). Verkställighet av bötesstraff kan därför inte överflyttas på detta formlösa sätt. 2.3Sveriges möjligheter att överföra lagföring till utlandet I de fall lagföring av olika skäl inte kan genomföras i finns det inget som formellt hindrar en svensk åklagare från att försöka få målet överflyttat till t.ex. gärningsmannens hemland för åtal där. Möjligheten att på detta sätt få till stånd lagföring i hemlandet utnyttjas också inom . De nordiska åklagarmyndigheterna har ett samarbete sinsemellan. Detta samarbete regleras i ett mellan de högsta åklagarmyndigheterna i de nordiska länderna träffat samarbetsavtal (se Riksåklagarens cirkulär C 65 . Detta cirkulär upphörde att gälla (RÅFS 1999:7). Att cirkuläret har upphört att gälla har emellertid enligt Riksåklagaren inte inneburit att innehållet i cirkuläret i sin helhet sakligt sett är föråldrat.). överflyttas mellan de nordiska länderna skriftväxlar de berörda åklagarkamrarna direkt med varandra utan inblandning av högre instans. Överflyttning av åtal har förekommit även till land utanför , men inte i någon större utsträckning (se t.ex. prop. 1971:114 s. 47). Från svensk sida har också återhållsamhet anbefallits för en sådan överflyttning (se Riksåklagaren cirkulär C 34 . Detta cirkulär upphörde att gälla (RÅFS 1999:7). Att cirkuläret har upphört att gälla har emellertid enligt Riksåklagaren inte inneburit att innehållet i cirkuläret i sin helhet sakligt sett är föråldrat.). Framställning om åtal i något annat land än ett nordiskt skall enligt vanliga regler göras på diplomatisk väg och det är Riksåklagaren som fattar beslut om en sådan framställning över huvud taget skall göras. Vad avser just trafikbrott tillkommer den ytterligare komplika- tionen att trafikstraffrättsliga bestämmelser i allmänhet inte anses tillämpliga på förseelser som har begåtts utanför det egna landets gränser. Många länders rättssystem tillämpar heller inte av princip utländsk straffrätt. Flertalet länder skulle därför i stor utsträckning tvingas vägra att överta trafikmål som formlöst har överlämnats från med begäran om överföring av lagföring. Möjligheten att på detta sätt försöka överföra lagföring av trafikbrott från till annat land måste därför anses vara mycket starkt begränsad. har tillträtt den europeiska konventionen från om inbördes rättshjälp i brottmål (SÖ 1968:15). De konventionsbundna staterna har genom sitt tillträde till konventionen åtagit sig att lämna varandra rättslig hjälp i största möjliga utsträckning i mål eller ärende som avser beivrande av brott. Sådan hjälp kan bl.a. bestå av bevisupptagning, förhör och delgivning etc., men även av lagföring i ett annat land (art 21). Konventionen har kompletterats med ett tilläggsprotokoll av som utvidgar konventionens tillämpningsområde (SÖ 1979:12, prop. 1978/79:80). har tillträtt även det tilläggsprotokollet. Inom Europeiska unionen upprättades (EGT C 197, , s.1) en konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål som har till syfte att förbättra det rättsliga samarbetet mellan Europeiska unionens medlems- stater. Även denna konvention är en utveckling av rättshjälpskonvention. har dessutom från öppnat för undertecknande ett tilläggsprotokoll till konvention. Protokollet har ännu inte trätt i kraft. För att genom internationellt samarbete öka möjligheterna att effektivt och smidigt beivra trafikbrott som begåtts av en trafikant vid tillfällig vistelse utanför hemlandet öppnades för underteck- nande en konvention om straff för vägtrafikbrott (Trafikbrottskonventionen). har tillträtt konventionen och konventionen trädde 1972. Utöver har endast , , och tillträtt konventionen. har för egen del förklarat att konventionen inte skall tillämpas mot de nordiska länderna, dvs. i detta sammanhang . I konventionen ges regler om såväl lagföring för trafikbrott som verkställighet av domar beträffande trafikbrott i de fall där gärningsmannen har sitt hemvist i en annan konventionsstat än den där brottet har begåtts. En framställning om överföring görs mellan ländernas justitiedepartement. Genom konventionen förpliktas hemviststaten att på begäran av gärningsstaten pröva frågan om lagföring för brottet eller att på begäran av gärningsstaten verkställa dom som har meddelats i gärningsstaten. Hemviststatens egen lag skall tillämpas när den staten har övertagit lagföring eller verkställighet, vilket således ställer krav på dubbel straffbarhet. Avseende vissa trafikregler förpliktar konventionen emellertid hemviststaten att lägga de bestämmelser som gäller på gärningsorten till grund för den straffrättsliga bedömningen. Dessa trafikregler tar sikte på bestämmelser av mer teknisk karaktär såsom t.ex. hastighets- överträdelser och olovlig körning, men även överträdelser av bestämmelser om parkering eller stannande av fordon (art 2 (2) jämförd med 24 (d) och bilaga I (6 och 7)). Detta innebär t.ex. att en körning i en utländsk konventionsstat blir straffbar som olovlig körning i enligt 3 § trafikbrottslagen (1951:649) om gärningsmannen t.ex. har åsidosatt de krav på tillståndsbevis som gäller på gärningsorten för den framförda fordonstypen, även om körningen skulle vara straffri om den hade ägt rum i – t.ex. därför att fordonet i fråga inte var körkortspliktigt enligt svensk körkortslag (se prop. 1971:114 s. 74). har gjort förbehåll mot konventionens bestämmelser om överföring av verkställighet och har endast godtagit konventionens bestämmelser om överföring av lagföring. Man ville från svenskt håll få löst frågan om internationell verkställighet av brottmåls- domar i ett större sammanhang genom den mer allmänt hållna brottmålsdomskonventionen, som ansågs kunna erbjuda en god lösning även för verkställighet av straff för trafikbrott (prop. 1971:114 s. 53). Som har anförts ovan kom emellertid dessa förhoppningar aldrig att uppfyllas i praktiken (se avsnittet 2.2.4). har liksom gjort förbehåll mot konventionens bestämmelser om överförande av verkställighet och endast bestämmelserna om överförande av lagföring kan därför användas av gentemot . och har inte gjort några sådana förbehåll. Enligt den s.k. reciprocitetsprincipen gäller emellertid att en konventionsansluten stat inte behöver lämna en annan stat biträde i någon större utsträckning än den senare är beredd att göra. tillträde till trafikbrottskonventionen utmynnade i lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands. Denna lag har emellertid som dess titel antyder endast avseende på trafikbrott som har begåtts i utlandet och inte på överförande av lagföring eller verkställighet från till utlandet. För att åstadkomma så smidiga samarbetsformer som möjligt vid bekämpandet av brottslighet med internationell anknytning tillkom genom försorg konvention om överförande av lagföring i brottmål (lagföringskonventionen). har tillträtt konventionen som trädde i kraft . Förutom har 15 länder ratificerat konventionen, nämligen: , , , , , , , , , , , , , och . Konventionens huvudsakliga syfte är att öppna en möjlighet att förlägga lagföringen till den stat där det med hänsyn till samtliga förekommande omständigheter framstår som mest ändamålsenligt att den äger rum och att därigenom säkerställa genomförandet av lagföringen och undvika de olägenheter som uppstår när flera stater enligt sin interna lagstiftning är behöriga att vidta åtgärder för lagföring (prop. 1975/76:3 s. 10 och 73). Lagföringskonventionen eftersträvar därför inte endast att få till stånd en mer effektiv brottsbekämpning. Den ger också möjlighet till att anordna lagföringen i det land där det framstår som mest ändamålsenligt från utredningssynpunkt eller med tanke på den misstänktes förhållanden. Konventionen ledde i fram till lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. Genom konventionen blir en fördragsslutande stat formellt behörig att lagföra brott som har begåtts i en annan fördrags- slutande stat. Lagföringen skall emellertid ske enligt hemviststatens lag och det krävs därför dubbel straffbarhet. Överförande av lagföring kan komma till stånd på alla stadier fram till dess att en dom i målet har börjat verkställas. När en lagakraftvunnen dom föreligger gäller dock vissa begränsningar i rätten att överföra lagföringen. Kan verkställighet uppnås på annat sätt äger ett sådant förfarande företräde framför möjligheterna att överföra lagföring- en. Konventionen är därför i detta hänseende subsidiär till såväl Trafikbrottskonventionen som till Brottmålsdomskonventionen. Riksåklagaren beslutar i frågor om framställning om överförande av lagföring. har intagit en restriktiv hållning när det gäller att sluta bilaterala avtal rörande inbördes rättshjälp och har i stället föredragit att sluta avtal på multilateral basis. Skälet för den svenska inställningen är främst att olika bilaterala regleringar med en mångfald stater är svåra att tillämpa för administrativa och judiciella myndigheter (se t.ex. prop. 1985/86:8 s. 12). har icke desto mindre slutit bilaterala avtal om inbördes rättshjälp med (SÖ 1990:9) och (SÖ 1986:5). Med stöd av avtalen kan avtalsslutande part bl.a. begära att lagföring i brottmål skall ske på den andra partens territorium för brott som har begåtts på den ansökande partens territorium (art 16 i respektive överens- kommelse). Någon förpliktelse att åtala eller inleda domstols- förfarande finns emellertid inte. I övrigt är överenskommelserna utformade i överensstämmelse med reglerna i Rättshjälps- konventionen (se prop. 1985/86:8 s. 1 och prop. 1989/90:55 s. 1). Som har anförts ovan (under avsnitt 2.2.3) kan en brottmålsdom som har meddelats i ett nordiskt land i betydande utsträckning verkställas i ett annat nordiskt land med stöd av lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (den nordiska verkställighetslagen – NVL) och förordningen (1963:194) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (den nordiska verkställighetsförordningen – NVF). Lagstiftningen omfattar förutom svenska domar även strafförelägganden och förelägganden av ordningsbot, men gäller avseende förseelser mot trafiklagstiftningen endast utdömda böter och omfattar alltså inte avgifter som har ålagts för förseelser mot trafiklagstiftningen.