sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — Ingripanden i samband med misstanke om butikssnatterier görs i regel av butikskontrollanter (väktare) eller anställda i butiken. Det kommer att vara dessa personer som per telefon för polismannen får beskriva den händelse som har inträffat. Om man bortser från att beskrivningen skall lämnas per telefon, är detta i och för sig ny uppgift för dem. De gör det ju i de fall när polisen in- ställer sig vid platsen för brottet. Även vid en skriftlig polisanmälan är det i regel de som har gjort ingripandet som beskriver den inträf- fade händelsen genom att nedteckna den. Såväl butiksanställda som butikskontrollanter har redan en viss utbildning i de frågor som här har relevans. Det gäller t.ex. frågor om fullbordanstidpunkten vid butikstillgrepp. Vi har tidigare be- skrivit att butiksanställda får 5-10 timmars utbildning i säker- hetsfrågor samt att det i denna utbildning ingår bl.a. att noga gå igenom bestämmelsen om envarsgripande samt de regler som gäller beträffande fullbordanstidpunkten för ett snatteribrott (avsnitt 5.4.1). När det gäller utbildningen av butikskontrollanter – som ju i re- gel innehar förordnanden som väktare – hänvisas till avsnitt 5.2.5 och redogörelsen där för innehållet i FAP 579-2. Vi kan dock här särskilt lyfta fram att väktare får utbildning i bl.a. bestämmelserna om envarsgripande och laga självtäkt samt de vanligaste brotten med fängelse i straffskalan. Dessa delar ingår i väktargrundkursens introduktionsavsnitt. Avsnittet omfattar totalt 44 timmars utbild- ning. Vad vi nu anfört utesluter förstås inte att det kan behövas ytter- ligare informations- eller utbildningsinsatser när våra förslag genomförs. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 5.4.10Ordningsvakters roll när det gäller ingripanden i samband med butikssnatterier Som vi har angett tidigare finns det när det gäller misstanke om enbart snatteri skäl för en polisman att gripa den misstänkte om identiteten på den misstänkte inte går att fastställa. Gripandeskäl föreligger dessutom – under vissa ytterligare förutsättningar - om den misstänkte saknar hemvist inom riket (24 kap. 1 och 2 §§ jfrd med 24 kap. 7 § första stycket RB). I fall med okänd identitet på den misstänkte kan olika situationer tänkas uppkomma. Det inträffar således att den som grips av envar misstänkt för butikstillgrepp vägrar att uppge sin identitet. Det kan också inträffa fall när den misstänkte visserligen uppger en viss identitet, men hans uppgift direkt framstår som osann. I sådana fall kallas polis till platsen för att pröva gripandet Som framgått har det i våra tilläggsdirektiv (Dir. 2001:61) angetts att vi skall överväga frågan om vilken roll ord- ningsvakter bör ha när det gäller att ingripa mot personer som gör sig skyldiga till snatteri. Frågor som i direktiven anges bör ingå i våra överväganden i denna del är i vilken utsträckning ordningsvak- ter bör kunna medverka i samband med identifiering av en för snat- teri misstänkt person samt vid dokumentering av förhållanden som är av betydelse för utredningen av sådana brott. Innan vi redovisar våra överväganden i denna del vill vi först be- skriva den roll ordningsvakter har . Enligt uppgift till oss finns det ca 12 000 ordningsvaktsförordnan- den i landet . Det totala antalet personer som innehar ord- ningsvaktsförordnanden är dock svårt att beräkna. En och samma person kan nämligen inneha flera förordnanden. I genomsnitt för- ordnas ca 610-620 nya ordningsvakter i . Siffran om- fattar inte sådana förordnanden som beror på att tiden för ett tidi- gare meddelat förordnande har gått ut. Ordningsvaktsförordnan- den meddelas ju som får uppgå till högst (5 § LOV). Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Den roll som ordningsvakter har kan kort beskrivas så att de skall medverka till att upprätthålla allmän ordning (1 § LOV). Ordningsvakter får förordnas att tjänstgöra vid t.ex. sådana all- männa sammankomster som avses i 2 kap. 1 § ordningslagen och sådana offentliga tillställningar som avses i 2 kap. 3 § samma lag (2 § LOV). De får också, under vissa förutsättningar, förordnas att tjänstgöra vid säkerhetskontroll i domstolar (2 a § LOV). Om det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt, får emellertid ordningsvakter förordnas även i annat fall än som avses i 2 och 2 a §§ LOV (3 § LOV). Som exem- pel på när en ordningsvakt kan förordnas med stöd av 3 § LOV kan nämnas ordningshållning vid ambassader och konsulat, på innetorg och centrumanläggningar samt vid sjukhusmottagningar (prop. 1979/80:122 s. 25 f och 30 samt de allmänna råd som har meddelats i anslutning till bestämmelsen i 1 § i FAP 692-1). Framhållas skall att bestämmelsen i 3 § LOV är utformad som en undantagsregel. Den är avsedd att användas först sedan det visat sig vara praktiskt omöjligt eller i varje fall mycket svårt att lösa ett pro- blem på annat, godtagbart sätt. Vid denna prövning bör först undersökas om uppgiften är av den arten att det överhuvudtaget är nödvändigt att personal med särskilda befogenheter svarar för ord- ningshållningen. Om så är fallet skall först övervägas om uppgiften bör fullgöras av polisutbildad personal och om det kan ske utan att andra för polisverksamheten angelägna uppgifter eftersätts (prop. 1979/80:122 s. 29 ff). Det är emellertid så att ordningsvakter numera relativt ofta tjänstgör vid centrumanläggningar och innetorg. Ordningsvakter har tillagts motsvarande befogenheter som en polisman när det gäller möjligheten att belägga någon med fängsel (10 a och 29 §§ Pl), avvisa, avlägsna eller omhänderta en person med stöd av 13 § Pl (29 § Pl) samt att omhänderta en person på grund av berusning (1 och 10 §§ LOB). En ordningsvakt har dess- utom rätt att verkställa en kroppsvisitation i samband med frihets- berövande eller avlägsnande, s.k. provisorisk skyddsvisitation. En förutsättning härför är att det är nödvändigt för att vapen eller and- ra farliga föremål skall kunna tas om hand. En sådan rätt att företa kroppsvisitation tillkommer för övrigt även enskilda personer som ingriper med stöd av 24 kap. 7 § andra stycket RB (19 och 29 §§ Pl, se härom även , , Polislagen, tredje upplagan, s. 156). Ordningsvakter förordnas av RPS eller av polismyndigheten. En ordningsvakt är i princip skyldig att lyda en order som en polisman Förenklingar i brottsutredning vid snatteri meddelar honom i tjänsten och han har även en underrättelseskyl- dighet gentemot polismyndigheten (5-7 §§ LOV). En ordningsvakt har också en rapporteringsskyldighet gentemot en polisman (4 § ordningsvaktsförordningen). Vi vill avslutningsvis nämna att det inom pågår en övergripande översyn av användningen av ordningsvakter och väktare, deras arbetsuppgifter och befogenheter. gav en utredare i uppdrag att biträda vid den- na översyn. I utredarens uppdrag har ingått bl.a. att överväga ord- ningsvakters utbildning och organisatoriska ställning, ordningsvak- ters arbetsuppgifter samt om det finns skäl att behålla skillnaden mellan ordningsvakter och väktare. Frågorna övervägs alltjämt i . Ordningsvakter ges en ny uppgift vid ingripanden i samband med butikssnatterier Förslag: En ordningsvakt får i anslutning till det att en person har gripits enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB kroppsvisitera den grip- ne i den utsträckning som är nödvändig för att dennes identitet skall kunna fastställas. En ordningsvakt skall dokumentera sitt beslut om kroppsvisita- tion i ett protokoll. Detta skall skickas till polismyndigheten. Vår uppgift när det gäller ordningsvakter inskränker sig till att överväga om de kan ges en roll när det gäller att ingripa mot perso- ner som gör sig skyldiga till snatteri. I våra direktiv har uttryckligen angetts att vi bör överväga i vilken utsträckning ordningsvakter kan medverka i samband med identifiering av den misstänkte. Här skall också nämnas att det pågår en översyn av polisens arbetsuppgifter (Dir. 2000:105). Det är således inte en uppgift för oss att i något vidare perspektiv överväga vilka arbets- uppgifter som polisen skall ha och vilka uppgifter som lämpligen kan skötas av andra. Vi har tidigare också angett att det inom Justi- tiedepartementet pågår en övergripande översyn när det gäller an- vändningen av bl.a. ordningsvakter, deras arbetsuppgifter och befo- genheter. Det är således inte heller en uppgift för oss att göra en sådan översyn. Som framgått har ordningsvakter tillagts en antal uppgifter av polisiär natur. Det gäller bl.a. möjligheten att avvisa, avlägsna Förenklingar i brottsutredning vid snatteri eller omhänderta en person med stöd av 13 § Pl (29 § Pl) samt att omhändertaga någon på grund av berusning (1 och 10 §§ LOB). En ordningsvakt har dessutom rätt att verkställa en kroppsvisitation i samband med frihetsberövande eller avlägsnande, s.k. provisorisk skyddsvisitation (19 och 29 §§ Pl). Användningen av ordningsvakter för uppgifter som kan betrak- tas som polisiära har skett mot bakgrund av bl.a. att man inte längre anses kunna räkna med att samhällets brottsbekämpande organ, utan hjälp av enskilda och andra, kan svara för det arbete som be- höver utföras för att förebygga och förhindra brott (se t.ex. SOU 1995:146 s. 17). Eftersom identifiering i samband med envarsgripanden – i situationen med okänd identitet - sköts av en polisman innebär det att våra överväganden kommer att handla om huruvida en ord- ningsvakt skall ges ytterligare befogenheter av polisiär karaktär. Det skall framhållas att det finns skäl att tro att det inte rör sig om särskilt många fall där den som grips misstänkt för butikssnat- teri av en enskild har okänd identitet. De allra flesta uppger frivil- ligt sin identitet för den som har gjort gripandet. Dessutom är det inte helt ovanligt att den som grips misstänkt för snatteri, men gi- vetvis också andra brott, är känd av den som har gjort ingripandet. Just detta skulle måhända tala för att ingen annan än polisen skall ha befogenheten att med hjälp av någon tvångsåtgärd fastställa en gripen persons identitet. Att inrikta en lagstiftning, som dessutom innebär ett ingrepp i en grundläggande fri- och rättighet, på situa- tioner som inte inträffar särskilt ofta är måhända inte särskilt ange- läget. Ett alternativ har därför för oss varit att behålla nuvarande ordning. Det skulle innebära att frågan om att fastställa en miss- tänkt persons identitet i en situation som den förevarande uteslu- tande är en uppgift för en polisman. Å andra sidan är det önskvärt att den tid som en person är fri- hetsberövad kan förkortas så mycket som möjligt. Det ligger inte minst i den misstänktes intresse. Som framgått har polisen i sin utryckningsverksamhet inte alltid möjlighet att prioritera brott av mer ringa slag, ens om en person är gripen för detta brott. Det gör att den enskilde, efter att ha företagit vissa brottsutredande åtgärder på egen hand, ofta häver sitt eget gripande. I fall med okänd identitet på den gripne brukar dock den enskilde inte häva gripandet utan vänta till dess att polis infinner sig. Vi har fått berät- tat för oss att det kan ta , ibland , innan polisen inställer sig för att pröva ett gripande av det aktuella slaget. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri En annan omständighet som möjligen skulle tala emot att ge ordningsvakter en ny roll i samband med ingripanden vid butiks- snatterier är att det inte är tänkt – annat än undantagsvis - att ord- ningsvakter skall tjänstgöra i inomhuscentra eller liknande (prop. 1979/80:122 s. 29 ff). Om vi nu ger ordningsvakter behörighet att företa vissa brottsutredande åtgärder i samband med butikstill- grepp förutsätter det ju att ordningsvakter finns att tillgå i butiker och varuhus. Vi bedömer dock att detta inte är något större problem. Som vi angett tidigare tjänstgör ordningsvakter relativt ofta vid centrumanläggningar och innetorg. Det innebär att det finns ordningsvakter att tillgå på många sådana ställen. I regel är dock deras förordnanden utformade så att de inte omfattar själva butikslokalerna. Det är då upp till RPS eller, i förekommande fall, respektive polismyndighet att se till att ordningsvaktsförordnanden utformas så att de omfattar även sådana ingripanden som en ord- ningsvakt gör inne i en butikslokal (jfr 5 § LOV). Vid en samlad bedömning har vi kommit fram till att en ord- ningsvakt bör kunna ges en roll när det gäller att fastställa identite- ten på en gripen person. Om en person som har gripits misstänkt för snatteri inte är villig att uppge sin identitet eller uppger en iden- titet vilken direkt kan sägas framstå som osann bör man kunna ac- ceptera att denne person skall kunna kroppsvisiteras av en ord- ningsvakt. Kroppsvisitationen skall ha till syfte att fastställa identiteten på den gripne. Vi vill här på nytt framhålla att en ordningsvakt har befogenhet att besluta om kroppsvisitation (s.k. provisorisk skyddsvisitation, 19 och 29 §§ Pl). Det är således i sig inte en ny uppgift för dem. Det nya är att kroppsvisitationen nu får ske i ett annat syfte än vad som är fallet. Om identiteten på den misstänkte alltjämt är oklar eller okänd efter det att kroppsvisitationen har genomförts, saknas förutsätt- ningar för den polisman, till vilken anmälan om gripandet har skett, att häva den enskildes gripande. Samma sak gäller om det inte finns en ordningsvakt att tillgå som kan besluta om kroppsvisitation av den gripne. Sådana situationer kan – trots vad vi har angett i denna del ovan - undantagsvis tänkas uppkomma. En polisman måste då normalt inställa sig på plats och pröva om det finns förutsättningar att överta gripandet med stöd av 24 kap. 7 § första stycket RB. I den delen blir det således inte någon förändring i förhållande till vad som gäller . Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Begreppet kroppsvisitation finns definierat i 28 kap. 11 § RB. Den- na definition är avsedd att vara vägledande för tolkningen och till- lämpningen av detta begrepp även i annan lagstiftning än RB (se bl.a. prop. 1993/94:24 s. 58 och vad som där sägs om RB som en "baslag"). Med kroppsvisitation avses således även i detta sammanhang en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig (jfr 28 kap. 11 § tredje stycket RB). Med uttrycket annat som någon bär på sig avses t.ex. en plån- bok. Om den medhavda egendomen är sluten, t.ex. en stängd handväska, eller inte har inte någon betydelse i detta sammanhang (prop. 1993/94:24 s. 39 ff). Det anses således utgöra en kroppsvisi- tation att undersöka t.ex. en väska eller en plånbok som någon har med sig även om dessa råkar vara öppna. I samband med att en ordningsvakt genomför en kroppsvisita- tion kan det – i undantagsfall - inträffa att han påträffar ett föremål eller en vara som är tillgripen. Vi har behandlat frågan om hanter- ingen av den tillgripna varan under avsnitt 5.4.8. En kroppsvisitation som har beslutats med stöd av 28 kap. RB skall, om den är av mera väsentlig omfattning, verkställas inomhus och i avskilt rum. Det finns också regler för själva verkställigheten när det är en kvinna som skall kroppsvisiteras (28 kap. 13 § andra och tredje styckena RB). I Pl finns – som framgått - en bestämmelse som ger en polisman rätt att i vissa situationer kroppsvisitera en person för att kunna fastställa dennes identitet (19 § första stycket 2 Pl). Även om det i anslutning till den bestämmelsen inte har getts några särskilda verkställighetsföreskrifter anses det ändå som självklart att en så- dan kroppsvisitation skall göras med tillbörlig hänsyn till den om- händertagnes kön och på ett sådant sätt att åtgärden inte väcker onödig uppmärksamhet (, , Polislagen, tredje upp- lagan, s. 126). Vi anser att det mot den bakgrunden inte heller finns skäl att meddela några uttryckliga föreskrifter beträffande själva verkstäl- ligheten när en ordningsvakt skall kroppsvisitera en person i syfte Förenklingar i brottsutredning vid snatteri att säkerställa dennes identitet. Vad som har anförts i det föregåen- de om tillvägagångssättet får nämligen gälla även i förevarande fall. Här skall också framhållas att det i 8 § LOV föreskrivs att en ordningsvakt när han ingriper skall se till att åtgärden inte väcker onödig uppmärksamhet eller orsakar större olägenhet än som är oundvikligt med hänsyn till dess syfte. Bestämmelser om skyldighet att dokumentera olika polisingripan- den finns i bl.a. RB och Pl. Sådana bestämmelser anses ha stor be- tydelse från rättssäkerhetssynpunkt, bl.a. eftersom det tydliggör att en polisman före ett ingripande måste ta ställning till om förutsätt- ningarna för ingripandet är uppfyllda. Dessutom medger dokumen- tationsskyldigheten en kontroll av polisens verksamhet (prop. 1996/97:175 s. 64). Av samma skäl är det alldeles uppenbart att även en ordnings- vakts beslut om kroppsvisitation skall dokumenteras. För detta än- damål skall därför ett protokoll upprättas. Av protokollet skall framgå bl.a. vem som har fattat beslutet, grunden för beslutet och vem eller vilka beslutet har riktat sig mot samt vad som i övrigt har förekommit. Den ordningsvakt som har fattat beslutet om kropps- visitation är ansvarig för att protokollet upprättas. Enligt 7 § LOV gäller att en ordningsvakt skall hålla polismyn- digheten underrättad om förhållanden som rör hans verksamhet och är av sådan art att de bör komma till myndighetens kännedom. Det kan säkerligen hävdas att en ordningsvakt redan till följd av den bestämmelsen är skyldig att underrätta polismyndigheten om en av honom företagen kroppsvisitation. Enligt vår bedömning bör dock en uttrycklig bestämmelse om att protokollet över kroppsvi- sitationen skall skickas till polismyndigheten författningsregleras särskilt. 5.4.11Förhör med den misstänkte Förslag: Efter det att polismannen har hävt gripandet får den miss- tänkte förhöras. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Som framgått tidigare utgör en av fördelarna med den utrednings- metod som vi nu föreslår att förutsättningarna att genomföra för- hör under brottsutredningen ökar (avsnitt 5.4.5). Efter det att gripandet har anmälts till en polisman per telefon och efter det att polismannen har prövat om gripandet skall hävas och därvid funnit att den gripne skall friges skall därför – som hu- vudregel – ett förhör hållas med den misstänkte. Det skall understrykas att det förhör som polismannen vid telefonsam- talet genomför med den misstänkte inte kommer att vara ett s.k. anhållningsförhör enligt 24 kap. 8 § RB. Förhöret per telefon äger ju rum trots att den misstänkte är frihetsberövad. Fråga inställer sig då hur man skall åstadkomma att förhöret med den misstänkte genomförs. Vår bedömning är att tidpunkten för förhöret i viss mån måste få vara beroende av den misstänktes medverkan. Något tvång för den misstänkte att under- kasta sig ett förhör per telefon är det således inte fråga om. Vi ser dock framför oss att de flesta misstänkta personer kommer att tycka att det är en smidig och praktisk lösning att få förhöras di- rekt, i stället för att kanske behöva infinna sig hos polisen . Om den misstänkte inte frivilligt vill medverka till att ett förhör genomförs , får förhöret äga rum vid en senare tid- punkt. Det finns givetvis inget hinder mot att tidpunkten för ett eventuellt senare förhör sätts ut i samband med detta telefonsam- tal. Det framstår snarare som ett lämpligt tillvägagångssätt. Vi är medvetna om att det kan komma att hävdas att frivillighe- ten för den misstänkte i den situation som har beskrivits är illu- sorisk. Vår bedömning är dock att det mycket väl går att skapa ett system med en reell frivillighet för den misstänkte. Här skall också som en jämförelse framhållas att den som skall höras i en brottsut- redning i regel – vare sig denne är misstänkt, målsägande eller vitt- ne - inte får tillfälle att påverka tidpunkten för förhöret innan en kallelse skickas till honom. Genom det av oss föreslagna systemet för utredningen av snatteribrott kommer den som har varit föremål för ett envarsgripande i själva verket att få en större valfrihet när det gäller tidpunkten för ett förhör än vad andra misstänkta får. Därtill kommer att förhör under en brottsutredning, som hu- vudregel, skall hållas på tid och plats som kan antas medföra minsta olägenhet för den som skall höras. Förhör skall även i övrigt an- ordnas så att onödig tidsspillan för den hörde undviks (5 § första stycket FUK). Det förhållandet att förhör kan hållas på det sätt som vi nu föreslår är helt i överensstämmelse med detta. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Vilka misstänkta skall inte förhöras ? Det förekommer ibland att personer som grips misstänkta för t.ex. snatteri är påverkade av alkohol eller andra berusningsmedel. Det kan också inträffa fall när den som grips inte behärskar det svenska språket tillräckligt väl och förhöret inte heller kan genomföras på något annat språk. När det gäller personer som inte till fullo behärskar det svenska språket, eller om förhöret inte kan genomföras på något annat språk, skall - i regel - något förhör inte genomföras med dem. Samma sak gäller om den som skall höras är påverkad av något berusningsmedel. Givetvis skall förhör kunna äga rum – om förutsättningarna härför i övrigt är för handen (se ovan) - om det hos polisen finns en tolk tillgänglig eller om den som är påverkad av något berusningsmedel ändå bedöms vara i sådant skick att han kan förhöras . Sådana misstänkta personer som är i åldern 15 – skall inte heller förhöras per telefon. Det beror på att det finns regler i främst LUL som hindrar detta. Vi tänker här på bestämmel- serna om underrättelse och kallelse till den unges vårdnadshavare och till socialnämnden som finns i 5-7 §§ LUL. Avsnitt 6.2.7 inne- håller en utförlig redogörelse för dessa bestämmelser. Vi återger därför inte dessa här. Vi vill framhålla att de situationer som har beskrivits inte har något med själva metoden för brottsutredningen att göra. En po- lisman som infinner sig på platsen för ett envarsgripande kan ju inte heller genomföra något förhör med den gripne i de nu aktuella situationerna. Möjlighet att delge misstanke per telefon En särskild fråga som gäller förhör med misstänkta per telefon är möjligheten att delge misstanke per telefon. Som redovisats i av- snitt 3.5.2 har JO gjort vissa uttalanden om möjligheten att delge en person misstanke om snatteri per telefon (JO:s beslut i ärende dnr 3932-1999). JO uttalade i beslutet att det normalt inte kan godtas att ett tele- fonsamtal med den misstänkte utgör den enda kontakten mellan denne och polismyndigheten i ärendet. Om det inte har varit möj- ligt att höra den misstänkte på platsen i samband med ertappandet och då delge misstanke, måste han därför kallas till förhör för iden- Förenklingar i brottsutredning vid snatteri tifiering och misstankedelgivning. Ett sådant förfarande kan enligt JO underlåtas endast om förhörsledaren har sådan personlig kän- nedom om den misstänkte att han vid ett telefonsamtal med säker- het kan utesluta risken att han förhör fel person. Frågan om möjligheten att delge misstanke per telefon hör såle- des samman med frågan om en tillräckligt betryggande identifiering av den som delges misstanke på detta sätt. Eftersom den frågan re- dan har fått sin lösning (se avsnitt 5.4.6) anser vi oss kunna lämna den. Enligt vår uppfattning bör således misstanke kunna delges per telefon om förhöret kan hållas per telefon. 5.4.12Förhör med målsäganden och vittnen Förslag: Förhör med vittnen och målsäganden skall också i regel ske per telefon i omedelbar anslutning till det att den misstänkte har hörts. Som framgått är tanken att förhöret med den misstänkte skall kun- na äga rum vid det telefonsamtal där anmälan om gripandet har skett. Tanken är dessutom att en stor del av de förhör med vittnen och målsäganden som behöver genomföras vid brottsutredningen skall kunna ske per telefon i omedelbar anslutning till det att den misstänkte hörs.