sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — Om polis lyckas att genomföra identifiering, hörs den misstänkte över brotts- misstanken. Om den misstänkte är , sker dock inte nå- got förhör på brottsplatsen. Efter genomfört förhör tillåts den misstänkte lämna butiken. färdigställs hela den utredning som behövs på plats av de tillkallade polismännen. Utredningen genomförs då i form av en s.k. förenklad utredning enligt bestämmelserna i 23 kap. 22 § RB. Hela ärendet granskas därefter av undersökningsledaren hos polisen. Ärendet redovisas sedan till åklagare. Förfarandet med för- enklad utredning tillämpas dock inte beträffande unga lagöverträ- dare. Ärendet utreds då alltid i form av en förundersökning. Den åklagare som har dagjouren tar alla inkommande ärenden av enkel beskaffenhet, däribland snatteriutredningar. Innan ärendet läggs på åklagarens bord har en kanslist gjort en slagning i misstan- keregistret och i belastningsregistret för att se om personen i fråga förekommer där. Åklagaren går igenom ärendet. Om den misstänkte har erkänt och det inte finns något annat hinder utfärdar åklagaren ett straffö- reläggande. Ärendet överförs då från Brådis (det datoriserade dia- rieföringssystemet) till EnVis (det datoriserade strafföreläggande- systemet). Åklagaren förflyttar sig elektroniskt genom EnVis och skriver ut föreläggandet. Därefter skriver åklagaren under föreläg- Utredning och lagföring av snatteribrott Akten läggs därefter åt sidan med det påskriva exemplaret. En kanslist ombesörjer sedan en elektronisk överföring till RPS sektion i . Därifrån sänds ett strafföreläggande iväg till den misstänkte. Tidsåtgången för åklagaren att sköta hela ärendet är som mest . Om åklagaren i stället väljer att väcka åtal för den aktuella händelsen är tidsåtgången ungefär densamma för honom. har projektet bedrivits i . SMS står för Samverkan Mot Snatterier. I projektet har ingått tre samver- kanspartners. Det är polisen, bevakningsföretagen och city- samverkan AB. Inom området där projektet har bedrivits finns ca 800 butiker. Anledningen till att projektet startade var bl.a. det förhållandet att man från köpmännens sida uppgav att antalet snatterier hade ökat i . Enligt polisens statistik anmäldes vid tiden för pro- jektstarten ca 2 500 snatterier i hela Polisområde . Man ansåg sig dock ha belägg för att den verkliga siffran var upp till tio gånger högre. har haft fem uttalade målsättningar. N öka kunskapen hos väktare och butikskontrollanter och därmed förbättra de initiala åtgärderna vid ingripanden, N öka förståelsen för snatteriproblematiken såväl bland köpmännen och vaktbolagen som hos allmänheten, N öka antalet gripna för snatteri och minska antalet snatterier, N minska flödet till häleributikerna samt N ge ryktet bland kriminella att vara svårjobbat. Inom ramen för projektet har man haft gemensamma informationsmöten för väktare och butikskontrollanter. Vid möte- na har trender, statistik, lagtext m.m. diskuterats. Man har också inrättat en telefonlinje mellan de olika väktarna där man har kunnat informera varandra om de gärningsmän eller ligor som för närva- rande är särskilt aktiva. För polisens del fick snatteriärenden högre prioritering genom projektet. Enligt uppgift resulterade det bl.a. i att alla balanser när Utredning och lagföring av snatteribrott det gäller snatteriutredningar försvann. För de snatterier som hand- lades inom ramen för projektet nedbringades utredningstiden till . Därefter kunde ärendet redovisas till åklagare. Även arbetsrutinerna när ett snatteri utreds ändrades hos poli- sen. Som exempel kan nämnas att polisen inrättade särskilda snatte- riutredare. De var både poliser och civilanställda. Ett annat exempel på ändrade arbetsrutiner inom polisen utgör det förhållandet att i av de anmälda snatteriärendena i åker polisen ut till brottsplatsen. Innan projektstarten uppgick den siffran till . En effekt av projektet uppges ha varit att antalet anmälda snatte- rier minskade i det område där projektet bedrevs. Det har dock uppgetts att det inte enbart har berott på det aktuella projektet. Som en uppföljning av gjorde polisen i en insats för att uppdaga bl.a. häleri avseende till- gripna varor i butiker och varuhus. Nämnas skall att det visade sig att även annan brottslighet då uppdagades bl.a. bokföringsbrott, olovlig befattning med smuggelgods samt brott mot tobakslagen. Liknande insatser kommer enligt uppgift att göras . Ett av målen med denna insats är att försvåra avsättningen av stöld- gods. Arbetet gick till så att väktare hade till uppgift att bedriva spa- ning i särskilt stöldutsatta butiker och varuhus. bedrev polisen spaning mot kända häleributiker i . Vid ett tillgrepp i en butik/varuhus informerade väktaren polisen om tillgreppet. Från butiken skedde ett efterföljande till aktuell häleributik där polis på plats kunde gripa såväl den som tillgripit godset som den som gjort sig skyldig till häleri avseende samma gods. 3.4Arbetet mot butiksbrott på Här lämnas en kort beskrivning av det arbete som Närpolisen på bedriver när det gäller unga personer som misstänks för bu- tikstillgrepp. Närpolisen på har endast ungdomsärenden. Vuxna lagöverträdare handläggs hos polisen i . Om en person i åldern 15 – misstänks för ett butikstill- grepp åker i regel polisen ut till platsen för tillgreppet. Patrullen tar med sig den unge till ett förhör som hålls på polissta- tionen. som polisen åker ut till brottsplatsen underrättas soci- alnämnden om det inträffade och ombeds att närvara vid det förhör Utredning och lagföring av snatteribrott som kommer att hållas med den unge inne på polissta- tionen. Även den unges vårdnadshavare kontaktas och kallas till förhöret. Enligt uppgift finns det numera inte några snatteriärenden med unga lagöverträdare i balans hos på . 3.5Några avgöranden meddelade av JO I vårt uppdrag enligt tilläggsdirektiven (Dir. 2001:61) sägs att vi närmare skall analysera vissa av de rättsliga frågeställningar som JO har uppmärksammat i fyra olika beslut. Vi redovisar dessa beslut här bl.a. eftersom besluten – förutom att de belyser vissa rättsliga problem vid utredning av snatteribrott – även ger exempel på andra sätt att utreda sådana brott än det som beskrivits i föregående av- snitt. De aktuella avgörandena har det gemensamt att JO gör uttalan- den om antingen lagligheten eller lämpligheten av vissa brottsut- redningsmetoder när det gäller främst snatteribrott. Det gäller bl.a. möjligheten att i samband med ett s.k. envarsgripande muntligen överlämna den gripne till en polisman per telefon, möjligheten att delge misstanke per telefon, metoden för att i denna situation iden- tifiera en person misstänkt för snatteri, tillämpningsområdet för bestämmelserna i 23 kap. 22 § RB om förenklad utredning och 8 § FUK som handlar om skriftliga berättelser samt kompetensen hos den personal inom polisen som utreder snatteribrott. För de beslut som inte återfinns i JO:s ämbetsberättelse redovi- sas beslutsdatum och JO:s dnr. Utredning och lagföring av snatteribrott JO 2000/2001 s. 137 I tillämpades förenklad utredning i form av s.k. snattefon vid butikssnatterier. Ingripandet mot en för snatteri misstänkt person gick till på följande sätt. Då en person som misstänktes för snatteri ertappades i en butik och erkände brottet ombads han av den som påträffat honom, van- ligen en butikskontrollant, att följa med till butikens kontor. Inne på kontoret frågade butikskontrollanten den misstänkte om han var villig att förhöras av polisen per telefon. Vid ett jakande svar ringde butikskontrollanten polisen på ett särskilt telefonnummer, den s.k. snattefonen. Denna telefon var alltid bemannad hos poli- sen. Före telefonförhöret uppgav butikskontrollanten för utreda- ren hos polisen att den misstänkte personen var villig att förhöras per telefon. Vidare uppgav butikskontrollanten omständigheterna vid brottet och den misstänktes namn. Innan förhöret påbörjades kontrollerade utredaren hos polismyndigheten den misstänktes namn i de dataregister som polisen har tillgång till. Därefter genomfördes ett förhör med den misstänkte. Om identiteten var oklar genomfördes dock inte något telefonförhör. Förhör genom- fördes inte heller om den misstänkte inte ville höras per telefon. Allt redovisades genast i RAR. Utredningen, som således gjordes färdig , överlämnades sedan till åklagare. Sedan JO underkänt denna metod för brottsutredning tillämpas förfarandet inte längre (JO 2000/2001 s. 137). Här skall nämnas att RPS har begärt att regeringen skall överväga författningsändringar som gör det möjligt att handlägga snatteriärenden på det förenkla- de sätt som har beskrivits ovan. JO:s uttalanden i beslutet kan sammanfattas på följande sätt. N Butikskontrollantens ingripande mot den person som misstänks för snatteri är att betrakta som ett envarsgripande enligt bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB. I beslutet diskuteras utförligt gräns- dragningen mot institutet laga självtäkt. N I 24 kap. 7 § andra stycket RB föreskrivs att den gripne skyndsamt skall överlämnas till närmaste polisman. Det är enligt JO inte lagligen möjligt att vid ett telefonsamtal med polismyndigheten muntligen Utredning och lagföring av snatteribrott överlämna någon som har blivit föremål för ett ingripande av en bu- tikskontrollant eller annan enskild person med anledning av misstanke om snatteri. För att man skall kunna förfara på detta sätt krävs en lag- ändring. N Telefonförhör per snattefon genomfördes endast om den miss- tänkte samtyckt till det. Det finns enligt JO anledning att ifrågasätta graden av frivillighet när den enskilde förklarat sig vara villig att med- verka i snattefonförfarandet. N Identifieringen av den misstänkte i de fall snattefonförfarandet användes byggde i viktiga hänseenden på uppgifter som inhämtats och per telefon vidarebefordrats till polisen av den som gjort ingripandet. JO konstaterade att åtgärden att fastställa den misstänktes identitet i en situation där denne har påträffats på bar gärning utgör ett centralt inslag i rapporterings- och anmälningsförfarandena. Lagstiftaren ställer ett antal maktmedel som alla innefattar myndighetsutövning till poli- sens förfogande i syfte att identifiera en misstänkt person. JO konsta- terade att den som gör ett envarsgripande däremot inte har rättsliga befogenheter att vidta några åtgärder i syfte att fastställa den gripnes identitet. Den gripne har enligt JO t.ex. ingen skyldighet att upplysa den som har gjort envarsgripandet om sin identitet. JO fann att det var anmärkningsvärt och inte godtagbart att en så central del av brottsut- redningsförfarandet som identifieringen av den misstänkte i huvudsak överlämnats till en enskild person som dels företräder målsägandens intressen i saken, dels kan komma att höras som vittne om det inträf- fade. Ansvaret för att den misstänktes identitet fastställs på ett riktigt sätt vilar enligt JO fullt ut på den polisiäre befattningshavare som ut- reder brottet. För att en identitetskontroll skall uppfylla rättssäkerhe- tens krav fordras, fortsatte JO, att den misstänkte konfronteras med den som gör kontrollen. Detta skall ske genom ett personligt samman- träffande. N JO gjorde även vissa uttalanden när det gäller möjligheterna att tillämpa det förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap. 22 § RB i fråga om snatteribrott. I beslutet konstateras att det inte finns något formellt hinder mot att tillämpa detta förfarande i fråga om snatteri, medan denna utredningsform är utesluten i fråga om stöldbrott av normalgraden. Mot denna bakgrund konstaterar JO att det är en lämp- lighetsfråga om det förenklade förfarandet skall användas vid misstan- ke om snatteribrott. JO anser dock att det förenklade utredningsförfa- randet, generellt sett, är mindre väl ägnat för utredning av brottsbalks- brott. Det beror på att man där ofta möter rättsliga problem av olika slag. Frågan om man beträffande ett sådant brott skall använda det förenklade förfarandet måste därför enligt JO avgöras från fall till fall Utredning och lagföring av snatteribrott av en befattningshavare med tillräcklig juridisk kompetens. Ställnings- tagandet om ett brott skall utredas genom förundersökning eller ge- nom användning av det förenklade utredningsförfarandet ankommer därför enligt JO i första hand på den behörige förundersökningsleda- ren till vilken den polisman som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan redovisar sina åtgärder (jfr 3 a § FUK). N När det gäller att tillämpa snattefonförfarandet i utredningar mot någon som är framhöll JO att det inte kan godtas att de brottsutredande myndigheterna i syfte att effektivisera utredningarna av brott av visst slag tillämpar ett förfarande som innebär att vissa reg- ler – i det här fallet i LUL - inte kan tillämpas. De regler det gäller återfinns i 5- 7 §§ LUL och handlar om underrättelse och kallelse till den unges vårdnadshavare och till socialnämnden. JO:s beslut i ärendena dnr 4766-1999 och 1849- 2000 Vid i län och i har det tidigare förekommit att myndigheterna an- vänt en särskild blankett vid utredning av snatterier. Blanketten var utformad på sådant sätt att den misstänkte genom att erhålla denna underrättades om brottsmisstanken. På blanketten fanns också ett särskilt utrymme där den misstänkte kunde lämna uppgift om sin inställning i skuldfrågan samt ange om han var villig att ta emot strafföreläggande. Det fanns också utrymme för angivande av öns- kemål om försvarare och om kompletterande utredning samt för erkännande av att den misstänkte tagit del av samtliga handlingar i ärendet. Blanketten skulle undertecknas av den misstänkte. JO har uttalat sig om möjligheten att utreda snatterier på detta sätt (JO:s beslut i ärendena dnr 4766-1999 och 1849-2000). JO uttalade bl.a. följande. Jag har i ett tidigare ärende (JO 1997/98 s. 159), - - -, redovisat min syn på möjligheterna att inhämta skriftliga berättelser från misstänkta. Jag konstaterade därvid att regeln i 8 § FUK gör det möjligt att under en förundersökning inhämta uppgifter i skrift- lig form från den misstänkte samt att det uppenbarligen har för- utsatts att misstankedelgivning enligt 23 kap. 18 § första stycket RB skall kunna ske skriftligen i samband med att berättelsen in- fordras. - - - ett sådant förfarande förutsätter att sakförhållan- dena i ärendet är okomplicerade och att det praktiska använd- ningsområdet för förfarandet, - - - -, torde vara begränsat. Utredning och lagföring av snatteribrott såväl rättssäkerhetsskäl som praktiska skäl talar för att den miss- tänkte normalt delges misstanken vid ett muntligt förhör. -- butikssnatterier generellt sett inte är en brottstyp av alldeles okomplicerat slag. En förutsättning för att beslutsfattaren skall kunna ta ställning i ansvarsfrågan på ett riktigt sätt är uppenbar- ligen att den misstänkte har lämnat en redogörelse för det in- träffade som på ett tillfredsställande sätt belyser de olika mo- ment i händelseförloppet som är av betydelse för den rättsliga bedömningen av det inträffade. För att den misstänkte å sin sida skall kunna ta ställning till en anklagelse om snatteri på ett ra- tionellt och välövervägt sätt måste han bl.a. ha klart för sig vad som i objektivt hänseende krävs för att ett fullbordat snatteri- brott skall föreligga samt inse vad som fordras för att gärningen skall anses ha begåtts uppsåtligen. Det finns en betydande risk för att en skriftlig berättelse från den misstänkte i många fall inte kommer att uppfylla de krav som måste ställas på en sådan. -- - förmågan att uttrycka sig i skrift i hög grad varierar från en person till en annan. JO konstaterade därefter sammanfattningsvis att inhämtandet av en skriftlig berättelse från den misstänkte som ersättning för ett muntligt förhör i allmänhet inte är någon lämplig utredningsmetod i snatteriutredningar. I beslutet framhålls också att en identitetskontroll av en miss- tänkt person, för att uppfylla rättssäkerhetens krav, måste göras vid ett personligt sammanträffande mellan den misstänkte och den be- fattningshavare inom polisen som har till uppgift att utföra kon- trollen. Ett sådant förfarande, betonade JO, ger möjlighet till kon- troll av legitimationshandlingar eller användning av andra tillförlit- liga metoder som utnyttjande av kopior av foto och passunderlag från passregistret. JO ansåg att det inte får förekomma att en blan- kett avsedd för lämnande av en skriftlig berättelse tillställs en miss- tänkt som inte har identifierats på nu angivet sätt, t.ex. i samband med att polis har kommit till platsen. JO konstaterade slutligen att det inte är möjligt att slutdelge den misstänkte enligt bestämmelsen i 23 kap. 18 § tredje stycket RB redan i samband med att polisen fordrar in en skriftlig berättelse från honom, eftersom utredningen då ännu inte är slutförd. JO:s beslut i ärende dnr 3932-1999 JO uttalade i sitt beslut i ärende dnr 3932- 1999 att det normalt inte kan godtas att ett telefonsamtal med den misstänkte utgör den enda kontakten mellan denne och polismyn- Utredning och lagföring av snatteribrott digheten i ärendet. Om det inte har varit möjligt att höra den miss- tänkte på platsen i samband med ertappandet och då delge misstan- ke, måste han därför kallas till förhör för identifiering och misstan- kedelgivning. Ett sådant förfarande kan enligt JO underlåtas endast om förhörsledaren har sådan personlig kännedom om den miss- tänkte att han vid ett telefonsamtal med säkerhet kan utesluta ris- ken att han förhör fel person. I beslutet görs även vissa uttalanden om användning av civilan- ställd personal för utredningar av butikstillgrepp. JO konstaterade att av de problem i rättsligt hänseende som kan uppkomma under utredningen av ett butikstillgrepp följer att det är angeläget att så- dana utredningar görs av erfaren utredningspersonal med goda kunskaper i straffrätt. Av detta skäl bör enligt JO normalt polis- män anlitas för uppgiften. JO:s beslut i ärende dnr 4614-1999 Slutligen skall här även redovisas ett beslut där JO gör uttalanden om möjligheten att besluta om beslag inom ramen för en förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § RB (JO:s beslut i ärende dnr 4614-1999). Beslutet gäller en utredning hos po- lisen om brott mot knivlagen. Det har dock sin giltighet även vid utredning av annan brottslighet, t.ex. stöldbrott, eftersom det även där förekommer tvångsmedel. Polis hade kallats till platsen där en man hade gripits av ord- ningsvakter. Mannen ifråga var misstänkt för brott mot knivlagen. Efter det att mannen identifierats och hörts på plats av tillkallade polismän frigavs han. Den aktuella kniven togs i beslag av polisen. Den utredning som polisen genomförde skedde som en förenklad utredning enligt bestämmelsen i 23 kap. 22 § RB. JO konstaterade i sitt beslut att den aktuella brottsutredningen lagligen inte kunde genomföras som en förenklad utredning. JO:s bedömning i beslutet kan sammanfattas så att JO anser att förun- dersökning inleddes i och med att den aktuella kniven togs i beslag samt att gällande rätt utesluter användande av straffprocessuella tvångsmedel inom ramen för en summarisk utredning enligt 23 kap. 22 § RB. Vi skall i vårt utredningsarbete kartlägga och följa de granskningar som har gjorts av rättsväsendets myndigheter . Kartläggningen omfattar också resultaten av dessa gransk- ningar. Vi har i vårt första betänkande redogjort för de granskning- ar som har gjorts av (), reviso- rer och JO (se SOU 2001:59 avsnitt 2.2.2). För en mer fullständig redogörelse för dessa granskningar och vad som då har kommit fram hänvisas till det betänkandet. Vi vill dock här särskilt lyfta fram – och något kort redogöra för - två av de granskningsrapporter som RRV har presenterat . I rapporten (1996:63) behandlar RRV olika aspekter på de myndigheter som verkar inom vad RRV betecknar som rätts- kedjan. Rättskedjan utgörs enligt RRV:s definition av de fyra myn- dighetsområdena polis, åklagarväsende, domstolar och kriminal- vård. En av de aspekter som RRV behandlar i rapporten utgörs av genomströmningstidernas längd. RRV genomförde en ärendestudie för att mäta genomströmningstider för olika moment i rättsproces- sen. På grundval av denna ärendestudie fann RRV bl.a. att utred- ningar av de relativt okomplicerade brottstyperna snatteri och tra- fikbrott i princip tar lika att handlägga som utredningar av det genomsnittliga brottet. Detta föranledde RRV att rekommen- dera att handläggningsrutinerna runt okomplicerad brottslighet skulle undersökas särskilt (rapporten s. 66). – rättsadministrativ analys med internationella jämförelser (RRV 2001:3). I rapporten redovisas bl.a. hur det tar för rättssystemet att hantera några vanligt förekommande brottmålsärenden med en misstänkt gärningsman från brottsanmälan till dom i tingsrätt. RRV redovisar bl.a. den tid inom vilka hälften av ärendena har av- slutats (medianvärden). Man fann att medianvärdet för butiksstöl- der var ca för riket som helhet. Motsvarande median- värden för rattfylleri var och för misshandelsbrott 6 månader. När det gäller tider inom vilka av ärendena var avslutade fann RRV att respektive aktör behövde två till för att avsluta de ärenden som motsvarade de ytterligare 25 procentenheterna (rapporten s. 12 ff). RRV framhåller i sin rap- port att en stor del av genomströmningstiderna egentligen består av liggetider (rapporten s. 20). genomför JO en granskning av polisens brottsutredande verksamhet. Granskningen, som sker i form av inspektioner, avser bl.a. polisens handläggningstider i denna verk- samhet. Sammanfattningsvis kan här sägas att JO har konstaterat anmärkningsvärda brister bestående i långa handläggningstider vid de granskade myndigheterna. uppgick andelen brottsärenden som redovisades från polisen till åklagare till . När det gäller tillgrepps- och skadegörelsebrott redovisades av dessa till åklagare. En stor del av de sistnämnda redovisade ärendena består av stölder och snatterier – främst tillgrepp från butik eller varuhus - med en känd misstänkt person. har det skett en minskning av det totala antalet redovisade ärenden från polisen till åklagare. Enligt RPS bedömning beror det på de ökade möjligheterna för förunder- sökningsledare vid polisen att fatta beslut om att skriva av ett ären- de med motiveringen brott kan ej styrkas, vilket endast åklagare kunde göra tidigare. Även förändringar i inflödet av olika typer av ärenden har bidragit till denna utveckling enligt RPS. Enligt RPS uppfattning återspeglar det minskade antalet redovisade ärenden till åklagare i första hand en mer rationell utredningsverksamhet (Poli- sens årsredovisning 2001 s. 24 f, bilagan s. 17 f). RÅ har dock ut- tryckt oro för det minskade antalet redovisade ärenden från polisen till åklagare (RÅ:s budgetunderlag för ). En rad åtgärder har vidtagits av polis- och åklagarorganisationer- na för att utveckla bekämpningen av s.k. vardags- eller mängd- brottslighet. Exempel på det är rättskedjeprojekt och effektivare samarbetsformer mellan polis och åklagare. På många orter har man inrättat en särskild åklagarfunktion som tillsammans med polisen går igenom inkomna brottsanmälningar. Genom att åklagare gör tidiga straffrättsliga bedömningar anses polisens arbete bli effekti- vare och förundersökningarnas kvalitet bli högre (RÅ:s årsredovis- ning 2001 s. 7). Inom åklagarväsendet har man uppmärksammat mängdbrottslig- heten på olika sätt. En indelning av kamrarna i grupper ledda av specialiståklagare för denna typ av brottslighet har skett på många håll i landet. Inom åklagarväsendet har för detta ändamål avdelats 20 specialiståklagartjänster (RÅ:s budgetunderlag för 2003-2005 s. 4). Inom polisen försöker man nu koncentrera den brottsutredande verksamheten så nära brottstillfället som möjligt. Brottsutredning- arna skall ledas av ett begränsat antal polisiära förundersökningsle- dare med särskild spetskompetens. Inom polisen genomförs också bl.a. av detta skäl en särskild utbildning för polisiära förundersök- ningsledare.