sou · GQB345 · 2003-01-01 00:00:00 — Att en sär- skild huvudförhandling får hållas rörande åtal som kan avgöras sär- skilt framgår av 45 kap. 14 § första stycket RB. Bestämmelserna i 34 kap. BrB behandlar frågor om hur påfölj- den skall bestämmas när den som har dömts har begått även annat brott och när skilda påföljder, som har ådömts samma person, skall verkställas på en gång. De centrala reglerna för den konkurrenssi- tuation som föreligger då den som har dömts till påföljd har begått annat brott före domen eller nytt brott efter domen men innan påföljden är verkställd eller har upphört finns i 34 kap. 1 § BrB. Om den tidigare påföljden är fängelse, villkorlig dom, skydds- tillsyn eller sluten ungdomsvård, kan domstolen förordna att den tidigare ådömda påföljden skall avse även det andra brottet, döma särskilt till påföljd för det andra brottet eller undanröja den tidigare påföljden och döma till en påföljd av annan art för samtliga brott. En misstänkt vars ärende eller mål aktualiseras i snabbförfaran- det kan stå åtalad för andra brott vid samma tingsrätt. Utgångspunkten bör enligt vår mening vara att så många mål som möjligt skall handläggas och avgöras i snabbförfarandet. betonade att det ibland kan finnas för- delar med en separat handläggning av flera åtal mot samma person. För den tilltalade kan det föra med sig fördelar att få vissa åtal be- dömda . Även processekonomiska fördelar kan upp- komma. Dessutom skapas bättre förutsättningar för materiellt mer riktiga domar genom att bevisningen är färskare i de åtal som prö- vas snabbt. De möjligheter som 34 kap. BrB ger när det gäller att ta hänsyn till tidigare påföljder gör att det i många fall inte kommer att föra med sig några olägenheter för den tilltalade att få vissa åtal behandlade i snabbförfarandet medan andra åtal fortsätter att hand- läggas på vanligt sätt. Vi menar att den bedömning som måste göras från fall till fall bör ske med de utgångspunkterna. De möjligheter åklagare har att lägga ned utredningar och un- derlåta att väcka åtal när en tidigare åtalad person begår nya brott, kan dock förväntas leda till att dubbla domar mot en person inte kommer att bli särskilt vanligt (se 20 kap. 7 § första stycket 3 och 23 kap. 4 a § första stycket 2 RB). Förslag: Det skall finnas en beredskap för advokater som gör det möjligt för dem att ta uppdrag som offentliga försvarare i snabbför- farandet och med relativt kort varsel inställa sig vid huvudförhand- ling i målet. Bestämmelser om den misstänkte och hans försvar finns i 21 kap. RB. Den misstänkte har alltid rätt att själv föra sin talan (21 kap. 1 § RB). Det är en undantagslös princip och gäller även om den miss- tänkte på grund av andra bestämmelser skulle sakna processbehö- righet. På samma sätt gäller en ovillkorlig rätt för den misstänkte att anlita försvarare (21 kap. 3 § RB). Detta följer också av artikel 6 i den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna. Där anges att var och en som blivit anklagad för brott har rätt att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv utsett eller att, när han saknar tillräckliga medel för att betala ett rättegångsbiträde, erhålla ett sådant utan kostnad. I första hand är det den misstänkte själv som har att utse försva- rare. I sådana fall brukar försvararen betecknas som privat till skill- nad från de fall där rätten förordnar en offentlig försvarare (21 kap. 4 § RB). Förutsättningarna för att den misstänkte skall få en offentlig försvarare utsedd är att han begär det och är anhållen, häktad eller misstänkt för ett brott för vilket inte är stadgat lindri- gare straff än fängelse (21 kap. 3 a § RB). Om den misstänkte inte begär en offentlig försvare, skall en sådan ändå ut- ses om den misstänkte bedöms vara i behov av det med hänsyn till utredningen om brottet eller när vissa tveksamheter finns i på- följdsvalet. Förhållandet är detsamma om det finns särskilda skäl med hänsyn till den misstänktes personliga förhållanden eller till vad målet rör. Till offentlig försvarare skall som huvudregel en lämplig advokat förordnas. Även annan än advokat kan utses om han eller hon be- döms lämplig och det finns särskilda skäl för det (21 kap. 5 § RB). Enligt 21 kap. 5 § andra stycket RB har den misstänkte ett visst inflytande över vem som utses till offentlig försvarare genom att rätten i första hand bör utse den person som den misstänkte före- slår, om han eller hon är behörig och det inte medför avsevärt öka- de kostnader eller det finns särskilda skäl mot det. Den misstänkte skall givetvis ha rätt att själv föra sin talan i snabbförfarandet och att anlita försvarare. Vårt förslag om förenk- lad brottsutredning bygger på att brottet skall vara enkelt att utre- da. Vi förutser därför att behovet av att anlita försvarare under en sådan utredning inte kommer att bli särskilt stort. Vi angav också i förslaget att en situation som kan indikera att ärendet är av sådan karaktär att det bör utredas inom ramen för en förundersökning är att det blir aktuellt att förordna offentlig försvarare under utred- ningen. När målet har nått domstolen i snabbförfarandet kan be- hovet av att förordna offentlig försvarare komma att bli något stör- re än under själva brottsutredningen. Om syftena med snabbförfarandet skall kunna uppnås bör det enligt vår bedömning, i vart fall under en försöksverksamhet, finnas en viss beredskap för advokater som gör det möjligt för dem att ta uppdrag som offentliga försvarare och med några dagars varsel in- ställa sig till huvudförhandling i målet. Ordningen kommer därmed att likna den advokatberedskap som finns för prövning av frå- gor om förundersökning och användning av tvångsmedel (jfr 19 kap. 12 § andra meningen RB), dvs. den s.k. häktningsjouren. Vi ser framför oss att samma advokat kan utnyttjas som offent- lig försvarare i flera av de mål som handläggs under samma tings- dag. Det får ankomma på den berörda tingsrätten att i samråd med advokaternas organisation lösa de praktiska frågorna kring en ad- vokatberedskap av det nu angivna slaget. Som vi nämnde kommer det dock i de flesta fall att saknas skäl att förordna offentlig försvarare i snabbförfarandet. Vi bedö- mer därför att det inte är nödvändigt med en bestämmelse som, utöver vad som följer av 21 kap. 5 § andra stycket RB, begränsar den misstänktes rätt att få den person utsedd till offentlig försvara- re som han själv har föreslagit. Den bestämmelsen får i de flesta fall anses tillräcklig för att domstolen skall kunna utse den advokat som har beredskap i snabbförfarandet före den som den misstänkte själv eventuellt föreslår. Vi förutsätter att uppdragen som offentliga försvarare i snabb- förfarandet kommer att cirkulera bland ett större antal advokater. Förslag: Talan om enskilt anspråk i snabbförfarandet skall kunna föras på vanligt sätt med den begränsning som följer av tidsramen i förfarandet, alltså enligt samma principer som vid mål med häktade och unga lagöverträdare. I 22 kap. RB finns bestämmelser enligt vilka målsägande kan få sina anspråk i anledning av brott prövade i samband med åtal. Huvudre- geln innebär att talan om enskilt anspråk får föras i samband med åtalet (22 kap. 1 § RB). Enligt 22 kap. 2 § första stycket RB har åklagaren en skyldighet att i samband med åtalet hjälpa målsägande eller annan med att för- bereda och framställa ett enskilt anspråk som grundas på brottet, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och anspråket inte är up- penbart obefogat. Enligt samma bestämmelse måste målsägande anmäla för åklagaren eller undersökningsledaren vilket anspråk han har och att han vill att anspråket skall tas upp i samband med åtalet. För att underlätta för målsägande att få sitt anspråk prövat i samband med åtalet har åklagaren och undersökningsledaren en skyldighet enligt 22 kap. 2 § andra stycket RB att, om det kan ske, före åtalet underrätta målsägande om att ett enskilt anspråk kan grundas på brottet. Enligt 13 a § förundersökningskungörelsen (1947:948, FuK) skall målsägande som huvudregel även underrättas om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om en- skilt anspråk. Domstolen kan när som helst under handläggningen avskilja det enskilda anspråket från brottmålet. Anspråket kommer då att handläggas som tvistemål (22 kap. 5 § RB). För att detta skall vara möjligt krävs att en fortsatt gemensam handläggning skulle innebä- ra väsentliga olägenheter. Det kan vara fallet om avgörandet av må- let fördröjs avsevärt (prop. 1987/88:1 s. 17). RRV tog i rapporten 2001:4 (s. 141) upp frågan om behandling av enskilda anspråk i ett snabbförfarande för brottmål och skrev huvudsakligen följande. Det kan vara ett problem att hinna hantera enskilda an- språk i brottmålsrättegången, särskilt vid skador som kräver läkarintyg. Om anspråken inte hinns med inom ramen för brottmålsprocessen är det brottsoffret självt som får föra ta- lan i en tvistemålsprocess där en fällande dom i brottsmåls- rättegången utgör ett viktigt underlag. Om ett snabbförfarande tillämpas finns det risk att färre anspråk kan hinna drivas av åklagaren, eftersom tiden fram till rättegång blir kortare. Å andra sidan bör brottsoffret få snabbare besked i ansvarsfrågan, vilket är av vikt för tviste- målsprocessen. Det kan för övrigt förväntas att en del an- språk inte kommer att drivas inom rättsväsendet, utan i stäl- let bli behandlade t.ex. genom försäkringsbolag. Den del av anspråken som ändå kommer att tas upp i tvis- temålsförhandling förutsätter vi kommer att ge brottsoffret samma rätt som om frågan hade behandlats i brottsmålsför- handling. Brottsoffret behöver alltså inte lida någon direkt rättsförlust. Det kan dock ta innan ersättningen fastställs. Det innebär också att hjälpen från åklagaren ute- blir. I sammanhanget bör nämnas att enskilda anspråk sällan hinns med när den tilltalade är häktad. Lagen säger också att inte heller i dessa fall skall frågan om enskilt an- språk gå före möjligheten till snabb lagföring. Enskilda anspråk skall självfallet kunna framställas även i samband med åtal i snabbförfarandet på samma sätt som i det vanliga brott- målsförfarandet. Från åklagarhåll har det framförts att man inte upplever det som något problem att hinna med att framställa skadeståndsyrkanden ens i mål med häktade och unga lagöverträdare (jfr 45 kap. 4 § RB och 29 § LUL). Det gäller särskilt anspråk rörande utgifter, sveda och värk och kränkning. Åklagarna har även framhållit att målsä- ganden senare är oförhindrad att yrka ersättning för exempelvis inkomstförluster och att sådana ersättningar i praktiken i stället ersätts av försäkringsbolag eller genom brottsskadelagen (1978:413). Målen i snabbförfarandet kommer att röra enkla vardagsbrott där komplicerade skadeståndsyrkanden mycket sällan framställs. Skulle komplicerade anspråk finnas kan detta indike- ra att brottet bör utredas inom ramen för en förundersökning. Som RRV konstaterade kan det ibland uppkomma vissa svårig- heter att i en snabb handläggning hantera enskilda anspråk. I de få fall där skadeståndsyrkanden bör bli aktuella i snabbförfarandet bedömer vi att det i stort sett uteslutande kommer att röra sig om okomplicerade anspråk som kan framställas utan särskilda problem inom den tidsram som står till buds. På samma sätt som i mål med häktade och unga lagöverträdare menar vi att rättegången i snabbförfarandet inte bör fördröjas och intresset av en snabb lagföring sättas åt sidan av den anledningen att målsägande eventuellt senare kommer att framställa ett skades- tåndsanspråk eller att ett redan framställt yrkande är komplicerat i något avseende. Därför bör talan om enskilt anspråk i snabbförfa- randet inte få utgöra hinder för att frågan om ansvar för brottet kan avgöras inom den tidsram som finns. Sammanfattningsvis bedömer vi att enskilda anspråk kommer att aktualiseras i relativt få fall i snabbförfarandet och att, i de fall skadeståndsyrkanden ändå blir aktuella, kraven kommer att vara av så okomplicerad karaktär att de bör kunna prövas i snabbförfaran- det trots den relativt korta tid som skall förflyta fram till dom- stolsprövningen. Ordningen kommer därmed i praktiken att vara densamma i snabbförfarandet som i mål med häktade och unga lag- överträdare. kommer målsägande även att bli ersatta för sina skador genom försäkringslösningar eller enligt brottsska- delagen. 3.5.6Den lokala (frivården) Förslag: Inom den lokala skall det fin- nas en organisation som gör det möjligt för myndigheten att sam- manställa yttranden i snabbförfarandet inom den tid som tingsrät- ten eller åklagaren bestämmer. Tingsrätten eller åklagaren skall inte behöva samråda med den lokala enbart av det skälet att yttrandet skall lämnas än en månad. Den misstänktes personliga förhållanden är i många fall avgörande för domstolens ställningstagande i påföljdsfrågan. Vid huvudför- handlingen finns möjlighet för rätten, åklagaren och försvararen att ställa frågor till den tilltalade och på det sättet få en bild av förhål- landena. Det sker främst för att komplettera den övriga utredning- en. Domstolen har en allmän skyldighet enligt 45 kap. 12 § första stycket RB att utan dröjsmål besluta om komplettering av den ut- redning som åklagaren ger in. I den skyldigheten ligger bl.a. att in- hämta yttranden från sakkunniga. Sådana yttranden kan röra den misstänktes personliga förhållanden i olika avseenden. Regeln kompletteras av bestämmelser i andra författningar, t.ex. lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. För att de omständigheter som kan ha betydelse för påföljdsfrå- gan skall bli belysta vid huvudförhandlingen, föreskrivs i 46 kap. 9 § RB att utredning kring den tilltalades person skall förebringas i den omfattning det kan antas ha betydelse. Det skall ske i de fall där annan påföljd än böter kan komma ifråga eller när det annars finns anledning till det och röra tidigare straff, den tilltalades lev- nadsomständigheter och hans personliga förhållanden. Rätten skall enligt 1 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. inhämta yttrande från den lokala kriminalvårds- myndigheten när det för att avgöra en påföljdsfråga eller annars behövs en särskild utredning om den misstänktes personliga förhål- landen eller om åtgärder som kan antas bidra till att han avhåller sig från fortsatt brottslighet. Yttrande behöver dock inte inhämtas, om den utredning som behövs ändå finns tillgänglig för rätten eller rät- ten inhämtar utredning på annat sätt. Beslut att inhämta yttrande från den lokala skall meddelas så snart det lämpligen kan ske (2 §). Enligt vårt tidigare förslag (SOU 2001:59 och prop. 2001/02:147) får ett sådant beslut även fattas av åklagaren. Samråd skall enligt 1 § andra stycket förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål, m.m. ske med den lokala om yttrandet skall lämnas än en månad. Den lokala arbete med yttranden kan sammanfattas i följande punkter, som till viss del är beskrivna i RRV:s rapport (2001:4 s. 99 ff.). N Uppgifter om den misstänkte inhämtas från försäkringskassa, kronofogdemyndighet och sociala myndigheter. Dessutom rekvireras eventuella tidigare utredningar från . De perso- ner som blir aktuella för yttranden är i stor omfattning kända hos den lokala . Det enda under- lagsmaterial som finns i elektronisk form är registeruppgifterna från andra myndigheter. De tidigare utredningarna finns enbart i pappers- form. N Den misstänkte kallas till den lokala för sammanträffande. I mellan av fallen kommer inte den misstänkte till mötet. Kallelse skickas normalt vid högst tre tillfällen. Om den misstänkte inte medverkar görs yttrandet på hand- lingarna. N Mötet med den misstänkte genomförs. N Samtal äger rum med referenter. N Eventuellt tas kontakt med sociala myndigheter, behandlingshem, läkare etc. N Den misstänkte ges tillfälle att komma med synpunkter på yttran- Yttrandet redovisas till domstol. RRV kom fram till att den genomsnittliga (aktiva) tiden för att genomföra en personutredning är sex och . Tiden varierar dock mellan fyra och . RRV konstaterade att den lokala normalt får en månad på sig för att genomföra utredningen, att förflyter mellan den lokala arbete och huvud- förhandlingen, att detta leder till att tid och resurser måste läggas ned på kompletteringar av utredningen och att tiden har betydelse för kvaliteten i utredningarna. I det hänseendet refererade RRV till i Handen och i och nämnde att man där funnit att de misstänkta är mer öppna att tala om sina problem efter brottet, att de misstänkta har visat sig betydligt mer öppna än i andra utredningar och att både misstänkta och deras närstående har sett möjligheter att genom projekten klara ut problem och hitta vägar ur krissituationer. Uppgifterna har bekräftats vid våra kontakter med kriminalvår- den. En av erfarenheterna från har från den lokala varit att det är lättare att få misstänkta att medverka i personutredningar om dessa genomförs relativt inpå den händelse som är föremål för brottsutredning. Detta gäller oavsett om brottet är erkänt eller inte. Enligt uppgift upplever misstänkta det som positivt att personutredningen och brottsutredningen bedrivs parallellt. RRV sammanfattade sina iakttagelser och slutsatser på följande sätt. N Det finns skäl att överväga om personutredningen kan genomföras i mer summarisk form och i nära anslutning till domstolsförhandling- en. N spelar en väsentlig roll för kvaliteten i domen avseende påföljd. Erfarenheten visar att personutredningen kan få ännu större betydelse i detta avseende om den kan genomföras efter det att brottet anmälts hos polisen. Detta talar för att ett snabbare förfarande för de mest frekventa och enkla brotten – mängdbrotten – (där personutredning bedöms nödvändig) kan bidra till påföljder med allmänt högre kvalitet. N Det finns utrymme för ökad samverkan mellan domstol och kri- minalvård i syfte att minska risken för ökad tidsåtgång och resurser för komplettering av personutredningar. Domstolen har möjlighet att ange vilka personutredningar som har förtur och vilka utredningar som kan vänta. Utredningar kring den tilltalades person har ansetts vara en flaskhals när det gäller tingsrätternas genomströmningsti- der. Det kan behövas yttrande från den lokala kriminalvårdsmyn- digheten efter genomförd personutredning även i snabbförfarandet för att domstolen skall få ett bra underlag i påföljdsfrågan. En given utgångspunkt i snabbförfarandet är att personutred- ningen måste genomföras relativt omgående efter det att brottet har begåtts och beslutet har fattats om att inhämta yttrandet. Med detta följer även de fördelar som RRV har pekat på, nämligen att utredningen kan bidra till att domstolen får ett kvalitativt bättre underlag i påföljdsfrågan och till att ge en positiv inverkan på den enskildes situation. I utvärderingen av har det konstaterats att den lo- kala har genomfört personutredningar- na inom den tid som åklagaren har begärt, dvs. Den relativt korta tidsramen i snabbförfarandet innebär att det inom den lokala måste finnas en organisation som gör att myndigheten har möjlighet att ta fram yttranden enligt 1 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. inom den tid som tingsrätten eller åklagaren bestämmer. Samråd av det skälet att yttrandet skall lämnas än en månad bör enligt vår mening inte behöva ske i de fallen (jfr 1 § andra stycket förordningen om särskild personutredning i brottmål, m.m.). Vi har genomfört en studie av två dagars ärenden (och ) vid i . Studien har gått till så att vi har studerat anmälningarna i de ärenden där förundersökning in- leddes. Av de sammanlagt 107 anmälningarna hade 53 minst en utpekad skäligen misstänkt person angiven. Brotten i de 53 anmälningarna avsåg misshandel, stöld, snatteri, grov kvinnofridskränkning, olaga hot, bedrägeri, häleri, skadegörelse, urkundsförfalskning, missbruk av urkund, våld och hot mot tjänsteman, våldsamt motstånd, främ- jande av flykt, narkotikabrott, vapenbrott, brott mot lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål, brott mot lagen (1988:688) om besöksförbud och brott mot läke- medelslagen (1992:859). Vi kunde konstatera att utredningarna i elva av de 53 anmälning- arna inte skulle kunna handläggas som förenklad brottsutredning eller att detta i vart fall framstod som tveksamt. De främsta anled- ningarna var dels att brottet inte kunde antas komma att bli enkelt att utreda, dels att det fanns unga som var misstänkta för brott med mer än sex månaders fängelse i straffskalan (se för- slaget i SOU 2001:93). I övriga 42 anmälningar såg vi inget som motsade slutsatsen att brotten skulle kunna utredas inom ramen för förenklad brottsut- redning och bli föremål för handläggning i snabbförfarandet. Vi utgår dock från att det antalet skulle minska något om vi hade haft tillgång till de fortsatta utredningarna i ärendena. Dessutom skulle säkert en hel del av ärendena kunna avlutas genom att strafföreläg- gande utfärdas. Förslag: Snabbförfarandet skall inledas med en försöksverk- samhet, som skall bedrivas vid Stockolms tingsrätt. Förslaget om snabbförfarande kommer enligt vår bedömning att på många sätt innebära stora fördelar när det gäller effektivitet, kvali- tet och rättssäkerhet i rättsväsendets arbete. Det talar för att det redan nu införs permanenta regler om snabbförfarande för brott- mål. Vi bedömer emellertid att det inte finns ett tillräckligt un- derlag för att ta slutlig ställning till i vilken omfattning snabbförfa- randet kan komma till användning och till de detaljfrågor som för- slaget rymmer. Vi föreslår därför att genomförandet av förslaget inleds med en försöksverksamhet. För att få underlag för bedömningen av hur ett snabbförfarande fram till dom skall vara utformat bör regeringen uppdra åt BRÅ att följa och utvärdera försöksverksamheten. Som vi har framhållit är snabbförfarandet avsett att an- vändas i större städer. Vi bedömer att en försöksverksamhet som bedrivs i har mycket goda förutsättningar att bli av till- räckligt stor omfattning och att ge en allsidig belysning av olika frågor under försöksverksamheten. Det gäller inte minst mot bak- grund av det underlag som finns i form av antalet ärenden i områ- det. Vi har därför under arbetet haft kontakter med , i , i och kriminalvårdsmyndigheterna i . Samtliga myndigheter har ställt sig positiva till snabbförfarandet och till att delta i en försöksverksamhet. Myndigheterna har också förklarat att de i så fall kommer att tillsätta en gemensam styrgrupp för arbetet under försöksverksamheten. Vi bedömer att försöksverksamheten bör pågå . Den försöksverksamhet vi föreslår kommer att öka bl.a. effektivite- ten i rättsväsendets arbete och leda till att fler brott kan utredas och beivras. De vinster som rättsväsendet kan göra genom refor- men kommer i första hand att uppstå på detta sätt och inte genom kostnadsbesparingar i egentlig mening. Syftet med försöksverksamheten är bl.a. att få underlag för en säkrare bedömning av att de åtgärder som föreslås verkligen får av- sedd effekt. För att försöksverksamheten skall kunna genomföras på ett meningsfullt sätt och det skall kunna säkerställas att de re- surser som behövs på de olika sektorerna inom rättsväsendet verk- ligen avsätts för den verksamheten samt för att möjliggöra att det inom ramen för försöket i en del avseenden kan prövas olika alter- sätt att lösa frågorna, behövs ett visst resurstillskott för själ- va försöksverksamheten. Vi har beräknat kostnaderna för detta till på årsbasis, fördelade enligt följande. N för att i skall kunna upprätta särskilda grupper av utredande per- sonal som utför vad vi har betecknat som andrahandsåtgär- der, dvs. fungerar som en andra linje i brottsutredningsförfa- randet inom försöksverksamheten. N för att förkorta handläggningstiderna för rättsintyg. N för att förkorta handläggningstiderna för narkotikaanalyser, bl.a. genom att en del av analysverksamheten förläggs till . N för beredskapen för offentliga försvarare. N för den lokala arbete med yttranden.