sou · GQB367d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Kulturarvet har i en del kommuner lyfts fram som väsentliga områden för tillväxt och nyföretagande. Det finns tydlig koppling och mycket av en identitetsfråga i förhållandet kommun – industri- samhälle – tillväxt och som borde väcka intresse och engagemang. Ett framsynt kommunalt initiativ finns i bl.a. och återanvändningen av stadens industrimiljöer. den av Innovatum är en i många stycken nyskapande verksamhet som rör sig i spänningsfältet mellan teknik, utveckling och musei- frågor. En annan kommun som förtjänar att framhållas är Hälle- fors. Kommunen gör en mycket medveten och uthållig satsning på kultur som bärare av den lokala utvecklingen. har en mycket stark industriell bakgrund. Det kommunen gör inom kul- turområdet framstår som ett nytt grepp i en bygd hårt drabbad av nedläggningar och utflyttning. Kommunens satsning ger en ny profil av kreativitet och framåtanda. Det som skett i Norr- genom återanvändning och nyskapande i industrilandskapet vid ström tillhör de mer välkända och lyckade stads- förnyelseprojekten. är ytterligare ett exempel på med- veten satsning där det industriella arvet används på ett föredömligt sätt i stadsutvecklingen. Det industriella arvets byggnader och miljöer är en stor tillgång i stadsförnyelsearbetet. Återanvändningen och utvecklingsinsatserna är i hög grad också en fråga om nyanser och sökande efter hållbara lösningar. I vissa fall är det nödvändigt att vara restriktiv medan det i andra sammanhang finns möjligheter att ha ett mer öppet förhåll- ningssätt till de miljöer det gäller. En nära samverkan mellan antik- varier, arkitekter, stadsplanerare och inte minst ägare och brukare är en god garant för tillfredsställande lösningar. Flera av de lyckade förnyelseåtgärderna bygger på ett nära samarbete och förmågan till tvärsektoriella synsätt. Det finns också tydliga problemområden. Här framstår stor- städernas komplexitet och kraftigt stigande fastighetsvärden som hinder för möjligheterna att ta till vara det industriella arvet och använda det som ett berikande inslag i de framtida stads- miljöerna. De internationella erfarenheterna visar att återanvänd- ning av industrimiljöer är en framgångsrik väg i vitaliseringen av hela städer och stadsdelar. Det finns många goda exempel i och och där tillhör det som gjorts i och de mer välkända förnyelsesatsningarna. Den industriella utvecklingen har en internationell och i synnerhet europeisk dimension. Det förekommer en mångfald nationella och lokala särdrag men också nära släktskap mellan länderna i . Mot den bakgrunden borde kulturarvsarbetet kunna bedrivas i ett betydligt mer utvecklat europeiskt och globalt perspektiv. tionens bedömning är att det förekommer en rad internationella, ofta personanknutna projekt men att den internationella aspekten i hög grad saknas i den ordinarie verksamheten. Trots att det svenska industrisamhället i så hög grad präglas av internationella kontakter och influenser synes inte heller regeringen ha någon genomtänkt strategi för hur skall vara en del i ett internationellt arbete. Man kan inte undgå att komma in på en jämförelse med miljö- frågorna med sin globala dimension och där tillhör front- länderna. Det internationella ansvaret och framtoning har ett tydligt genomslag i det operativa arbetet på t.ex. län- och kom- munnivå och även hos många enskilda medborgare. Jämfört med miljöansvaret finns det mycket kvar att göra för att lyfta kultur- arvsfrågorna från det lokala och den enskilda insatsen till ett vidare sammanhang. Delegationen vill också understryka att det svenska industri- samhället har i hög grad påverkat utvecklingen runt om i världen. Den svenska exportindustrin har levererat produkter, genomfört investeringar som påverkat utveckling och livsvillkor för kanske fler människor utanför än innanför gränser. Detta i sann mening internationella svenska kulturarv fordrar en särskild upp- märksamhet. Delegationen har vid uppföljningen av projektsatsningen konstate- rat att initiativ med inriktningen demokrati, delaktighet och jäm- ställdhet varit få till antalet och inte fått så kraftfullt genomslag som avsågs i planeringen. Ytterligare insatser behöver därför göras för att öka insikten om demokratins betydelse i kulturarvsarbetet. Två projekt som engagerar många människor har genomförts res- pektive påbörjats genom stöd från delegationen. Projekt arbetsplatser – kvinnliga arbetare genomfördes av LO tillsammans med fem industriarbetarförbund, och biblio- tek, Arbetets museum och Ekonomisk – historiska institutionen i och syftade till att stimulera gräv-där-du-stårverksamheten och akademisk forskning på ett tidigare förbisett område. Gensva- ret blev överraskande stort och har resulterat i 2 publikationer men också ett antal nya insatser; grävprojekt bland kvinnorna på Oxelö- sunds järnverk, järnverk, gruva, inom bild- industrin för att nämna några. I det andra projektet där de stod samarbetar, , Arbetslivsmuseernas samarbetsråd och Folk- rörelsernas arkivförbund med delar av industrisamhället som inte tidigare deltagit i sådan verksamhet och även här har uppslutningen varit stor. De här exemplen vittnar om att det i grund och botten finns ett påtagligt intresse för industrisamhällets kulturav och att en bred medverkan mera beror på förmågan att nå ut och att skapa erforderliga kontaktytor. Det är delegationens uppfattning att demokratifrågorna har stor betydelse för kulturarvsarbetets fortsatta intresse i samhället. Kul- turarvssektorn behöver även experter och institutioner med hög kompetens och integritet. är det viktigt att ta vara på möjligheterna till ökad medverkan av nya grupper för att samhället skall känna att frågorna om kulturarvet berör och enga- gerar. Det krävs förmodligen mer tid att pröva och söka sig fram tills sektorn hittar de arbetsformer som passar för det här området. En grundläggande förutsättning är kontaktytorna och det ansvar som vilar på institutionerna inom sektorn. Om det inte finns tyd- liga och goda kontaktytor mellan de etablerade aktörerna och de ideella krafterna med sina många nya grupper finns heller ingen möjlighet att utveckla vare sig delaktigheten eller möjligheterna till mångfald. Det vilar ett stort ansvar på i första hand museerna att verkligen skapa lättillgängliga kontaktytor och möjligheter för de nya grupperna att ta sig in i arbetet med industriella arvet. som arbetet som helhet nått goda resultat är det viktigt att också se effekterna och arbetet inom kulturområdet i ett vidare sammanhang. Delegationen anser att satsningen framstår som en intressant början på en långsiktig utvecklingsprocess. Delegationen vill dock understryka att det finns en påtaglig risk att framstegen kan gå förlorade när delegationens uppdrag slutar eftersom flera nya initiativ nu stimulerats och åtskilliga grundläggande frågor kräver fortsatt stöd för att utvecklas vidare. De utvecklingsfrågor som kommit fram genom projekten och i satsningen ställer i många fall krav på nya sätt att se och förhålla sig till kulturarvet. De nya perspektiven, de nya frågorna och de ännu frånvarande svaren har satt i gång livliga diskussioner runt om i landet. Inte minst märktes det hos de ideella krafterna under semi- nariedagarna i . Viljan till nya arbetssätt är uppenbar men är det en krävande process som påbörjats och som fordrar både eftertanke och långsiktighet för att utvecklas på ett gynnsamt sätt. Att vara subjekt eller objekt En viktig fråga som uppmärksammats är om industrisamhällets kulturarv bara skall var en fråga som drivs av institutioner och experter. Satsningen har visat att det finns ett stort intresse hos de etable- rade institutionerna för olika slag av undersökande, dokumente- rande eller kunskapsinriktade insatser och det är naturligtvis posi- tivt. Det har också fått ett tydligt genomslag bland de tillstyrkta projekten och troligen kommer flera av dem att få en bestående effekt. Förmodligen hade en del av dessa insatser inte kommit till stånd om inte delegationen haft möjligheter att ge ett direkt stöd. hade det varit värdefullt om fler nya grupper och intres- senter själva hade fått möjlighet att bearbeta sin historia och sitt arv. Det demokratiska perspektivet talar för att samtidens kultur- arvsfrågor på ett helt annat sätt än tidigare måste drivas och ägas av dem som frågan gäller. Institutionerna är en resurs som forskande, lärande och stödjande och därmed en förutsättning för det samlade kulturarvsarbetet. För att öka mångfalden och vidga både ansvar och intresse bör de större institutionerna i högre utsträckning ta vara på möjligheten att utveckla just den stödjande och lärande rollen. En annan viktig fråga handlar om sektorns syn på det osynliga kulturarv som lätt förbigås, glöms och riskerar att försvinna därför att det berör svåra minnen som ofta inte relaterar till framgångs- myterna. Delegationen har genom egna initiativ och tillstyrkan av insatser med den här inriktningen lyft upp problematiken kring be- hovet av ökad medvetenhet om områden eller grupper vilkas histo- ria och del i samhällsutvecklingen kommit i skymundan i kultur- arvsdiskussionen. har genom projekt lernas kulturarv skapat möjligheter att samla sektorns intressenter kring de här angelägna uppgifterna. Andra goda exempel är Sjö- historiska museets dokumentation av kvinnor i sjöfarten eller det som rör finska invandrare i textilbranschen i . Diskussionen och ett av projekten (Möjligheternas mötesplats – möjligheternas rum. har behandlat en annan sida av det osynliga arvet. När blir det annorlunda en själv- klar del av dagens ? Det rör bl.a. invandrargrupperna och förortsområdenas multietniska kultur. Storstädernas invandrartäta förorter är en naturlig del av det moderna samhället och måste både ses och behandlas från den utgångspunkten. Visserligen är frågorna annorlunda, problemen och de starka sidorna av annat slag än de traditionella. Likväl är förorten en del av det moderna samhället. Om kulturarv ges denna vidare mening ökar förmodligen möjlig- heten för de nya grupperna att engagera sig i och ta ansvar för sin del av det moderna kulturarvet. Delegationen har i sitt uppdrag inte haft fullt myndighetsansvar utan besluten om bidrag m.m. har fattats av regeringen efter förslag och tillstyrkan från delegationen. Lösningen har haft sina fördelar i det nära samarbetet med departementet och att regeringen på så sätt haft en god inblick i uppdraget. Men det har också funnits nackdelar i processen. Eftersom regeringsbeslut erfordrats i varje enskilt ärende har det ofta tagit innan intressenterna kunnat få sina formella beslut om bidrag och avslag. bör fördröjningar av det här slaget undvikas. De många förfrågningarna är ett tecken på att intresset varit stort för insatser som rör det industriella kulturarvet. Det har inte varit möjligt för delegationen att fullt ut svara upp mot detta eftersom det inte funnits tillräckligt med pengar. Delegationen har därför tvingats avstyrka ett stort antal ansökningar men vill gärna fram- hålla att flera av dem är av sådan kvalitet att de förtjänar att genom- föras. Storskaliga industrianläggningar kräver nya finansieringsformer. Delegationen anser att det är angeläget att för framtiden säkra be- varande och återanvändning av åtminstone några av de storskaliga delarna av det svenska industrisamhället. Delegationen anser vidare att det just för denna typ av bevarande och utvecklingsprojekt måste tillskapas nya finansieringsformer. Dagens system innebär att bevarandeåtgärder finansieras med årliga anslag. Beslut om bevarande av stora projekt innebär därmed att kostnader intecknas och att dagens beslutsfattare överlåter åt nästa generation att finansiera det underhåll och den drift som krävs. Delegationen menar att det är ytterst angeläget att Riksantikvarie- ämbetet och länsstyrelser medges möjlighet att för större projekt med- verka i en fonduppbyggnad som kan säkerställa finansiering i ett längre perspektiv. I sådana fonder kan och bör också andra intres- senter medverka. Inte minst skulle industriföretag och koncerner därigenom få bättre möjligheter att säkerställa bevarande av det egna kulturarvet. Så har t.ex. skett i där bildat en särskild fond för bevarande och utveckling av . Det är angeläget att sådana fonder kan byggas upp också för andra projekt och att staten kan medverka. En sådan möjlig medverkan förutsätter inte i för sig att nya medel tillförs, även om det är an- geläget. Däremot innebär fondavsättningar att prioriteringar av kortsiktiga stöd och långsiktiga behov blir tydliga och mer nöd- vändiga. Behov av bidrag till nya områden Det krävs också en förnyelse i synsättet på hur de statliga medlen för byggnads- och industriminnesvård skall användas. Merparten av dessa medel används till direkt byggnadsvård och i första hand till bostadsbebyggelse En stor del av den äldre bostadsbebyggelsen mår förhållandevis bra efter de senaste decenniernas kraftfulla in- satser med stöd av statliga byggnadsvårdsbidrag. Delegationen anser det vara angeläget att en utvärdering bör ske av hur bygg- nadsbeståndet tagits om hand för att i det sammanhanget också kunna bedöma var de framtida insatserna bäst behövs. Det indu- striella arvets byggnader och miljöer tillhör förmodligen den grupp där stora behov föreligger. Behoven har tydliggjorts i bl.a. de sysselsättningsåtgärder som kulturarvssektorn kommit i åtnjutande av i arbetslöshetstider. Regeringen bör i större utsträckning fördela resurser till aktiviteter som stöder kunskapsuppbyggnad. Även om det finns bättre möjligheter att via de statliga byggnadsvårdsmedlen ge bidrag till inventeringar och dokumentationer, så behövs det förstärkta resur- ser inte minst för insatser som är inriktade på det immateriella arvet. Utan en gedigen och aktuell kunskap om samhällets utveck- ling minskar möjligheterna att göra goda urval och prioriteringar i bevarande och vård av det samlade kulturarvet. De utökade medel delegationen föreslår skulle även kunna fungera som stöd till verk- samheter eller ideella gruppers insatser för ökad förståelsen av det industriella arvet. 4.4Skydd och bevarande av det industriella arvet Delegationen har i sitt arbete pekat på att arbetet med det industri- ella arvet måste förnyas och breddas. Av tradition finns det en be- toning på det fysiska arvet, på byggnader, maskiner och verktyg. Men lika betydelsefullt för förståelsen av det industriella samhällets utveckling är de immateriella värdena. Utan minnena och berättel- serna kan vi aldrig få den fullödiga bilden av vad som hände i den industriella processen eller hur det var att gå hem i utbrändhet genom besparingar i sjukvården. Det är därför angeläget att bredda och intensifiera bevarandet av industrisamhällets immateriella värden genom ökat stöd till doku- mentationer, studier, uppteckningar m.m. Det görs förvisso insatser men den etnologiska dokumentationen är ett eftersatt område i många museer. Behoven av särskilt samtidsdokumentationer kom- mer sannolikt att öka med tanke på det samhälle och de snabba för- ändringar vi ser framför oss. Ytterligare en viktig del är det som ryms i arkiven, såväl de offentliga som de som ägs av företag och organisationer. Den industriella epoken har varit starkt arkivbildande genom kraven på dokumentation och redovisning. Mycket av det vi vill eller behöver veta om den industriella utvecklingen finns i våra arkiv. Problem- ställningen handlar om ökad tillgänglighet och i synnerhet hur arki- ven skall förhålla sig till den i allt högre grad dokumentslösa sam- tiden. Vilka är förnyelsetankarna och hur ser den långsiktiga be- varandestrategin ut i den digitaliserade världen? En annan central arkivfråga är det internationella ägandet och arkivbildning. Det finns i och för sig en lång tradition i svenskt näringsliv med utländskt ägande och där basen för verksamheten i stort sett alltid funnits inom landet. På så sätt har det skapats goda förutsättningar för uppkomst av arkiv. Dagens förändrade situation med kapitalstarka intressenter runt om i världen som genom snabba ägobyten hanterar företag som handelsvara leder tveklöst till farhågor om den framtida arkivbildningen. Det vore en svår för- lust för kulturarvssektorn om denna så viktiga källa för vår kunskap om samhället skulle gå förlorad. Delegationen anser det angeläget att det kommer till stånd en diskussion med näringslivet om dessa farhågor. Det har under satsningen kommit fram synpunkter på hur det industriella arvet kan bevaras i hela dess bredd och vilket stöd det finns genom dagens lagar och föreskrifter. Frågan kan delas upp i det som rör fysiska anläggningar och inventarier, immateriella vär- den och arkivhandlingar. Genom kulturminneslagen (KML) och även (PBL) finns goda möjligheter att skydda det industriella kultur- arvets fysiska delar. Även om urvalet av lagskyddade anläggningar, enskilda byggnader och bebyggelsemiljöer inte ger en rättvis bild av vad som byggts och anlagts under den industriella epoken har ändock betydande insatser gjorts. Man kan dock inte enbart se till bevarandeinsatserna med stöd av KML från rent juridisk skydds- synpunkt eftersom det också kan innebära ett ekonomiskt åtagande från statens sida. Möjligheterna att skydda det industriella kultur- arvet hänger därför samman med resurserna för vård och underhåll. Ofta är industrianläggningarna avställda och i behov av under- hållsinsatser som är mycket kostnadskrävande och så stora att det inte räcker med det staten kan anslå. De industriella anläggningarna innehåller ofta teknisk utrust- ning, maskiner och verktyg och här finns det en uppenbar svaghet i den nuvarande lagstiftningen trots den översyn som gjorts . Delegationen menar att i det långa loppet är det ohållbart att dessa delar inte mer än i undantagsfall kan förklaras skyddade genom kulturminneslagen. Den bevarade maskinparken och utrust- ningen är i stort sett alltid en förutsättning för att vi skall kunna förstå och förklara industriepokens produktionsprocesser eller arbetets villkor. Sammantaget kan man säga att KML ger goda möj- ligheter att skydda enskilda byggnader och sammanhängande miljöer men endast i undantagsfall det som rör maskinell utrust- ning, inventarier, verktyg m.m. De lagar vi har ger däremot ingen möjlighet att skydda det immateriella arvet. Det har av naturliga skäl sina svårigheter. Dele- gationen anser att bl.a. vissa produktionsprocesser, vare sig det sker hantverksmässigt eller industriellt, är av sådan betydelse för för- ståelse av den industriella epoken att man trots allt borde överväga att kunna skydda eller bevara dessa. Detta skulle kunna ske via direkt lagskydd eller genom ekonomiskt stöd i form av statliga medel. Här skulle Tekniska museets inventering och dokumen- tation av utrotningshotade produktionslinjer kunna vara ett bra underlag för en fortsatt diskussion. Slutligen är det nödvändigt att se arkivens roll i sammanhanget och betydelsen av ett nära samarbete mellan kulturarvssektorns institutioner. Arkiven måste ges goda möjligheter att ta emot och samla in, att förvara och att tillhandahålla det arkivaliska materialet. Det är också av största vikt att det finns en samverkan mellan in- tressenterna om de olika uppgifter var och en har i bevarandet av det industriella arvet. Delegationen anser att länsstyrelser och läns- museer bör få tydliga direktiv att tillse att regionala och kommu- nala arkiv får möjlighet att ingå i ett samarbete om industrisam- hällets värden. Delegationen vill understryka att arkiven utgör en viktig del i den organisationsöversyn som delegationen tidigare föreslagit. Delar av dessa frågor har tagits upp i den särskilda utred- ning som regeringen tillsatt, den s.k. ABM–utredningen (sam- verkan mellan arkiv, bibliotek och museer). Delegationen vill slutligen understryka att dokumentation, vård och bevarande av ljud, film, video och nya media utgör en ange- lägen uppgift. Delegationen noterar att insatserna är brådskande och resurskrävande. Projekt förtjänar allt stöd. 5 Det fortsatta arbetet regeringen gör en samlad översyn av kulturarvssektorns verksam- het och organisation samt att regeringen i avvaktan på en mer långsiktig lösning av hur ansvaret för industrisamhällets kulturarv skall organiseras och fördelas be- slutar om en fortsatt temporär satsning. Det är annars stor risk att de resurser som satsats, de kunskaper som byggts upp och det engagemang som visats går förlorade. Syfte med den nya satsningen skall vara att fördjupa insikten om demokratifrågornas betydelse i kulturarvsarbetet och bredda med- borgarnas uppslutning kring det industriella arvet. De övergripande målen kan uppnås genom stöd till konkreta åtgärder, seminarier och projekt som syftar till ökad delaktighet och förståelse av indu- strisamhällets kulturarv. Delegationen föreslår att regeringen utser en särskild arbetsgrupp för att genomföra uppdraget. Motiv för en samlad översyn Delegationen har i sitt uppdrag kommit i nära kontakt med kultur- arvssektorn och ett flertal av dess aktörer. Det har blivit uppenbart för delegationen att denna sektor inte är organiserad så att tvär- sektoriella insatser underlättas. Kulturarvsområdet är i hög grad organiserat med utgångspunkt från andra krav och förutsättningar och med en ämnesinriktad ansvarsfördelning som genomgående Därtill bör läggas att arbetsformerna och organisationen till stor del är baserade på en tidigare tids erfarenhet. Flera av de kulturarv som dominerat sektorns arbete har avgränsats från helt andra utgångspunkter än det som gäller för industrisamhället. Den industriella epokens kulturarv karaktäriseras av det kom- plexa och storskaliga, av tvärvetenskapliga perspektiv och inte minst av en samtid med tydliga inslag av snabba och omvälvande förändringar. Arbetet med industrisamhällets kulturarv är ett rela- tivt nytt insatsområde och har i stor utsträckning inordnats i för andra tider typiska arbetssätt, trots de annorlunda förutsätt- ningarna. Delegationen anser det därför angeläget att regeringen låter göra en samlad och förutsättningslös översyn av kulturarvs- områdets organisation, arbetsformer och grundsyn. Det är delegationens uppfattning att de berörda aktörerna inom kulturarvssektorn måste få nya förutsättningar att ta sig an också samtidens komplexa kulturarv. Flera av de centrala institutionerna har uttalade uppgifter inom det aktuella området men delegationen vill framhålla att det saknas ett helhetsansvar. Riksantikvarie- ämbetet ansvarar för kulturmiljövård och det fysiska arvet. Tek- niska museet är i sin verksamhet inriktat mot den teknikhistoriska och industriella utvecklingen och har i sin arbetsform en nära koppling till industri och näringsliv. arbetar med kulturarvet i ett brett perspektiv och har i sina dokumenterade uppgifter ett ansvar för det som rör industrisamhället och kultur- arvets betydelse för en demokratisk samhällsutveckling. Till detta skall läggas Arbetets museum med sina kärnuppgifter att belysa det moderna arbetslivets utveckling och förändring. Till aktörerna hör också de lokala arbetslivsmuseerna, större eller mindre special- museer kring teknik- och industrihistoria, länsmuseer och länssty- relser och inte minst nationella, regionala och lokala arkiv. Denna mångfald är i sig en styrkefaktor och skapar förutsätt- ningar för att belysa just industrisamhället ur många olika per- spektiv. Avsaknaden av ett uttalat centralt ansvar gör dock att regeringen inte på ett rimligt sätt kan prioritera insatser och medel för dessa många och nödvändiga insatser. Nuvarande medels- användning blir alltför starkt låst av den fasta struktur som byggts upp. Regeringen satsar drygt 1,6 mdkr på myndigheter, museer, kulturmiljövård, forskning inom kulturområdet samt arkivverksamheten. Till detta skall läggas drygt i särskilda anslag inom kulturarv och museiområdet för . Det finns all anledning att utgå från att dessa medel skulle kunna få en mer effektiv användning också för att stödja olika former av insatser som avser att belysa industrisamhällets kulturarv.