sou · GQB3117 · 2003-01-01 00:00:00 — Arbetsuppgifterna är inte sådana att en eller flera personer kan avdelas att utföra arbetsuppgifter endast enligt denna lag utan de utgör en bland många andra uppgifter. En grov uppskattning med ledning av de svar som givits skulle leda till att verksamheten sysselsätter ca 6–7 årsarbetskrafter totalt i hela landet. Även polismyndighetens kostnader såsom för uppstallning och transporter m.m., med undantag av egna löner och fordon, har varit svåra att få fram. En grov uppskattning med stöd av de enkätsvar som inkommit från polismyndigheterna ger vid handen att kostnaderna uppgått till i genomsnitt ca 1miljon kr, varav endast en mindre del återbetalats till polismyndigheten. Det skall dock framhållas att uppgiften är mycket osäker eftersom myndigheterna inte alltid kunnat särskilja kostnaderna enligt denna lag från kostnaderna enligt andra lagar avseende omhändertagande av djur såsom t.ex. djurskyddslagen. Lag (1943:459) om tillsyn över hundar och katter Bakgrund och tidigare och pågående utredningar Bakgrunden till lagen har beskrivits i bl.a. departements- promemorian Förslag till lag om tillsyn över hundar och katter (Ds 1996:13). I departementspromemorian anges att lagen har sitt ursprung i de förhållanden som rådde på landsbygden . Lagen utgick från lantbrukarnas behov av att skydda husdjuren mot angrepp från lösspringande hundar. Lantbrukets husdjur hade en stor ekonomisk betydelse och behovet att skydda dessa djur ansågs angeläget. Syftet med lagen var att ålägga ägare och innehavare ett tillsynsansvar för de egna hundarna och ett strikt ansvar för de skador hundarna kan förorsaka. Av promemorian framgår vidare att förändringar i samhällsstrukturen har fått till följd att problemen med lösspringande djur med tiden främst kommit att koncentreras till tätorter. 1987 utvidgades lagens tillämpningsområde till att gälla även katter. Problemen har alltmer kommit att handla om katter och problemens karaktär har ändrats. Från att ha handlat om attacker mot lantbrukets djur, vilt och människor har problemen främst kommit att handla om materiella skador och andra olägenheter orsakade av lösspringande katter och av hundar och katter som inte tas om hand på ett tillfredställande sätt i tätorter. I den angivna departementspromemorian samt i en lagråds- remiss, daterad , om djurskyddet och tillsyn över hundar och katter föreslogs såvitt nu är i fråga bl.a. en ny lag om tillsyn över hundar och katter. I lagförslaget föreslogs bl.a. att samma regler skulle gälla för hund och katt samt att det skulle införas bestämmelser om märkning och registrering av hundar och katter. I lagrådsremissen föreslogs dessutom, i överensstämmelse med vad som föreslogs beträffande lokal djurskydds- tillsyn enligt djurskyddslagen, att polismyndighetens uppgifter vad gällde hundar och katter skulle överföras till . Någon proposition lämnades dock aldrig till . Mot bakgrund av att det snabbt ökande antalet aggressiva och farliga hundar gjorde att problemet med svårigheten att fastställa vem som var ägare till en viss hund blev akut gjordes en förnyad översyn av frågan i departementspromemorian Förslag till märk- ning och registrering av hundar (Ds 1999:74). trädde lag (2000:537) om märkning och registrering av hundar i kraft. Utredningen kommer att redogöra för denna lag nedan i kapitel 8. Lag (1943:459) om tillsyn över hundar och katter pågår en översyn av den svenska lagstiftningen om hundar och hundhållning, särskilt lagen om tillsyn över hundar och katter (dir. 2002:18). Utredningen som antagit namnet skall även kartlägga och utreda de problem som finns med hundar i samhället. Utredningen beräknar vara klar med sitt arbete . 7.2Utredningens förslag i delbetänkandet Mot ökad koncentration – förändring av polisens verksamhet (SOU 2001:87) När det gällde omhändertagande av hundar enligt lagen om tillsyn över hundar och katter ansåg utredningen att bristen på polisiär relevans inte var lika tydlig som beträffande många av polisens övriga arbetsuppgifter med anknytning till djur. Utredningen konstaterade att lagens syfte var att förebygga skador och avsevärda olägenheter som kan orsakas av lösspringande hundar med benägenhet att bita människor och hemdjur och att ett av lagens skyddsintressen således var den allmänna ordningen och säker- heten. Utredningen ansåg dock att den form, av ordnings- och säkerhetstänkande som bör ankomma på polisen bör poliserna vara utbildade för. Utredningen ansåg därför att uppgiften att fånga in bitska hundar borde lyftas bort från polisen men att polisen vid behov borde ha en skyldighet att lämna biträde. Uppgiften att omhänderta bitska hundar ansåg utredningen vara starkt knuten till en kommuns geografiska område och till kommuninvånarna. Därför borde kommunen svara för sådana uppgifter. Detsamma borde gälla omhändertaganden enligt lagen om märkning och registrering av hundar. Utredningen ansåg att dessa uppgifter lämpligen kunde läggas ut på entreprenad till den lokala kennel- klubben eller liknande. Utredningen ansåg dock att polisen även här borde ha en handräckningsskyldighet när våld mot person måste användas. En majoritet av remissinstanserna ställer sig negativa till utredningens förslag. Det gäller bl.a. i , i , i Lag (1943:459) om tillsyn över hundar och katter län, i , kommun, , kommun, kommun, kommun, , kommun, kommun, kommun, kommun, Svenska kommun- förbundet, , , Rikspolis- styrelsen, i och . Skälen som anförs är huvudsakligen följande. Lag om tillsyn över hundar och katter är inte någon djurskydds- lagstiftning utan en säkerhets- och skyddslagstiftning där medborgarnas säkerhet och även deras egendom skall skyddas. Med det i åtanke står det klart att det är lämpligt och även i linje med utredningens förslag i övrigt att tillsynen över lagen sköts av polisen. Uppgiften att ta hand om farliga hundar är en mycket tydlig polisiär uppgift, då det gäller frågan om säkerhet för medborgarna. De farliga hundar som debatterats , nämligen hundar av kamphundstyp, innehas ofta av personer som är kända hos polis eller sociala myndigheter. Vidare anförs att det pågår en utredning om hur djurskyddet skall vara organiserat. Med hänsyn till pågående utredning är det olämpligt att i särskild ordning gå vidare med utredningens förslag att polisen skall frigöras från sina uppgifter på området, förutom handräckningsskyldigheten när våld mot person måste användas. Ytterligare invändningar är att ärendena saknar relevans och att ekonomisk kompensation måste utgå till kommunerna om en överföring av arbetsuppgifterna sker till kommunen. Vidare framförs åsikten att ett sammanhållet statligt ansvar bör gälla när det gäller omhändertagande, försäljning och avlivning av djur. kommun anser t.ex. att ansvaret bör bli kvar under statligt huvudmannaskap med möjlighet att lägga ut uppgiften på entreprenad till intressenter, exempelvis kennelklubbar som utredningen föreslagit som ett alternativ. i och anser att polisen även fortsättningsvis bör ha en självständig rätt att vid behov kunna ingripa mot och omhänderta bitska hundar. Polisen skall således inte i situationer när intresset av allmän ordning och säkerhet kräver ett ingripande från polisens sida behöva invänta en handräckningsbegäran från en annan, i och för sig hund- ansvarig, myndighet. Lag (1943:459) om tillsyn över hundar och katter avstyrker utredningens förslag och anser att de till delar är så dåligt genomarbetade och underbyggda att de faller på sin egen orimlighet. anser att uppgiften att ta hand om farliga hundar är en mycket tydlig polisiär uppgift då det gäller säkerheten för medborgarna. kommun har inget att invända mot utredarens syn men vill dock framhålla det polisiära ansvaret för djur som utgör fara för allmänheten, t.ex. bitska hundar. Ett fåtal remissinstanser, bl.a. kommun, Polismyn- digheten i och ST-polisväsende, ställer sig positiva till utredningens förslag. Karlkrona kommun delar utredningens uppfattning att ett överlämnande av ansvar för djurskyddsområdet till skulle ge betydande samordningsvinster i förhållande till nuläget och att samma synsätt kan och bör appliceras på uppgiften att omhänderta bitska hundar, märkning och registrering av hundar. Kommunen anser vidare att polisen bör ha kvar sin handräcknings- skyldighet och att frågan får omvärderas när en ny djurskydds- myndighet blir inrättad. i tillstyrker utredningens samtliga förslag om överföring av uppgifter till andra myndigheter och organisationer i syfte att frigöra personal för att förstärka den egentliga polisverksamheten och för att skapa en tydlig polis- identitet. ST-polisväsende delar utredningens förslag att flertalet ärenden som rör djur skall flyttas till en särskild djurskyddsmyndighet – om och när det inrättas någon – och att i avvaktan på detta skall uppgifterna fördelas mellan länsstyrelse och kommun. Förbundet påpekar dock att omhändertagande kan bli mer komplicerat beroende på vem som skall ha ansvaret. Bör arbetsuppgiften ankomma på polisen? När det gäller frågan om varför polisen utför dessa arbetsuppgifter framgår av förarbetena till lagen (prop. 1943:191 s. 18) att enligt då gällande rätt kunde meddela hundägare föreläggande vid vite att på visst sätt taga vård om hund som på goda grunder kunde anses farlig. Att för sådant ändamål ta i anspråk Lag (1943:459) om tillsyn över hundar och katter ansågs dock inte vara en praktisk anordning och det torde inte ha skett i någon större utsträckning. Den lämpligaste formen för ett sådant ingripande syntes i stället vara att den lokala polischefen meddelade erforderlig föreskrift om hundens vård. Därför föreslogs att polischefen skulle få vidta sådan åtgärd. 1974:81 s. 33) byttes uttrycket polischefen i orten ut mot polismyndigheten. Såsom framgått tidigare är hanteringen av hundar och katter, liksom av andra djur, en liten och udda del i polismyndighetens verksamhet. Polisens befattning med djur enligt lagen omfattar inte bara beslut om och genomförande av omhändertaganden av djur. Polisen har även ansvar för t.ex. förvaring, försäljning och eventuell avlivning av djuren. Hanteringen av hundar och katter kan inte anses vara en naturlig del av polismyndighetens verksamhet och poliserna saknar ofta erforderlig utbildning och kompetens för att på ett bra sätt fatta beslut om och praktiskt hantera djuren. Detta är omständigheter som talar för att uppgiften att hantera dessa djur inte bör åvila polismyndigheten. Å andra sidan kan konstateras, vilket framhållits redan i delbetänkandet, att lagens syfte är att förebygga skador och olägenheter som kan orsakas av lösspringan- de hundar med benägenhet att bita människor och hemdjur och att ett av lagens skyddsintressen således är den allmänna ordningen och säkerheten. Arbetsuppgifterna med omhändertagande av djur enligt lagen får därför anses utgöra ett naturligt led i funktionen att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Detta förhållande får anses vara av dominerande betydelse och den därpå följande praktiska hanteringen av djuren av underordnad betydelse vid avvägningen av om uppgiften är polisiärt relevant. Utredningen har därför vid ytterligare överväganden och med beaktande av de synpunkter som framförts av remissinstanserna kommit fram till att uppgifterna enligt lagen, särskilt uppgiften att ta hand om farliga hundar, torde vara en mer tydlig polisiär uppgift än vad utredningen tidigare gett uttryck för. Utredningen föreslår därför att polisens arbetsuppgifter enligt lagen om tillsyn över hundar och katter fortfarande skall utföras av polisen. Då det pågår en översyn av lagen anser utredningen att det saknas anledning att nu föreslå någon ändring beträffande vissa av polisens uppgifter enligt lagen som kan framstå som mindre polisiärt relevanta, såsom t.ex. den fortsatta praktiska hanteringen av djuren efter ett omhändertagande. 8Lag (2000:537) om märkning och registrering av hundar – Utredningen föreslår inte någon förändring såvitt avser polisens arbetsuppgifter enligt lag (2000:537) om märkning och registrering av hundar. En hundägare skall låta märka sin hund så att den kan identifieras samt låta registrera sitt ägarskap i ett för landet centralt register (1 § lagen (2000:537) om märkning och registrering av hundar). är personuppgiftsansvarig för registret. I den proposition som lämnades till med förslag till inrättande av ny djurskyddsmyndighet föreslogs att den nya djurskyddsmyndigheten skulle svara för det centrala hundregistret. Frågan har dock inte riksdagsbehandlats . Ett av syftena med lagen om märkning och registrering av hundar är att komma åt problemet med farliga och aggressiva hundar. Det finns dock även andra viktiga skäl för ett hund- och ägarregister. Lagens bestämmelser medför att det blir lättare att fastställa vem som är ägare till en hund. Myndigheternas djurskyddstillsyn kan därigenom underlättas och en registrerad ägare får snabbare tillbaka en bortsprungen eller stulen hund. Det blir även lättare att fastställa vem som har ansvaret för skador som en hund orsakat. Lag (2000:537) om märkning och registrering av hundar Polisens arbetsuppgifter enligt lagen Om en omärkt hund påträffas eller om hunden saknar ägare i det centrala registret, får polismyndigheten omhänderta hunden om den utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur eller om det annars finns särskilda skäl. Hundägaren skall från omhändertagandet låta märka hunden och anmäla ägarskapet till det centrala registret. I annat fall får polismyndigheten besluta att hunden skall säljas, skänkas bort eller avlivas. Innan ett beslut om avlivning fattas skall yttrande inhämtas från en veterinär, om det inte finns särskilda skäl att avliva hunden (7 §). Om hunden skall säljas får polismyndigheten ta ut ersättning för omhändertagandet. Ägaren av en omhändertagen hund skall betala de kostnader som omhändertagandet medfört. Om det finns särskilda skäl får polismyndigheten i enskilda fall medge undantag från skyldigheten att betala kostnaderna. I sådana fall skall kostnaderna slutligt betalas av polismyndigheten (8 §). får meddela de förelägganden som behövs för att lagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. I beslut om föreläggande får polismyndigheten sätta ut vite (9 §). beslut enligt lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten (11 §). Lagen trädde i kraft . Vid enkätförfrågan hos polismyndigheterna har framkommit att flera polismyndigheter inte haft några ärenden alls enligt lagen, medan det hos övriga polismyndigheter endast förekommit ett fåtal ärenden. En polismyndighet har dock redovisat tre ärenden . En grov uppskattning av antal årsarbetskrafter leder till att endast 1–2 årsarbetskrafter i hela landet arbetar med frågor enligt denna lagstiftning. Inte någon polismyndighet har redovisat några kostnader för uppstallning m.m. enligt lagen. Lag (2000:537) om märkning och registrering av hundar Som framgått inledningsvis tjänar lagen många syften. I förarbetena till lagen (prop. 1999/2000:76) underströks emellertid den betydelse lagen kunde få som hjälpmedel för polisen i dess arbete med att förebygga och bekämpa brott. I propositionen angavs följande. När det gällde att komma till rätta med det förhållandet att hundar användes på ett kriminellt eller gravt ordningsstörande sätt kunde polisen i vissa fall stödja ett ingripande på bestämmelserna i lagen om tillsyn över hundar och katter. För ett omhändertagande enligt den lagen krävdes dock att det först klarlades att det var fråga om en bitsk hund. Enligt den nu aktuella lagen borde en omärkt eller oregistrerad hund kunna omhändertas redan på den grunden att den utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur eller om det finns särskilda skäl för det. Lagen ger därmed polisen utökade möjlig- heter att arbeta förebyggande genom att ingripa i de fall där det finns tillräckliga skäl att misstänka att ägarna kan använda sina hundar på ett farligt sätt. Detta kan i förlängningen förutsättas leda till kännedom om och kontroll över förekomst och innehav av farliga och aggressiva hundar. Också i andra sammanhang kan lagen i väsentlig grad underlätta polisens arbete. Det gäller i första hand hundar som tas om hand enligt lagen (1938:121) om hittegods men också när polisen omhändertar en hund eller lämnar biträde enligt djurskyddslagen. Lagen ålägger inte polismyndigheten någon skyldighet att omhänderta en hund. möjlighet att omhänderta en hund bör utnyttjas när polisen bedömer det nödvändigt för att förebygga brott eller det annars finns polisiära skäl för ett ingripande. Polisen kan på det sättet tvinga fram en märkning och registrering som kan förutsättas underlätta polisens arbete med att upprätthålla ordning och säkerhet. Av propositionen framgår vidare att hade hävdat att åtgärder i anledning av ett omhändertagande inte kunde anses vara en polisiär uppgift. Regeringen ansåg dock att polisen redan hade uppgifter enligt annan lagstiftning som innebar att polisen omhändertog hundar. Det fanns inte någon annan myndig- het som hade den upparbetade organisation som behövdes för att lagstiftningen skulle fungera i praktiken. Regeringen ansåg därför att omhändertaganden enligt lagen och därav föranledda uppgifter borde utföras av polismyndigheten. Lag (2000:537) om märkning och registrering av hundar I propositionen angavs också att frågan om hur tillsynen enligt djurskyddslagstiftningen skall vara ordnad var föremål för beredning i . Ett av de förslag som diskuterades var en tillsynsorganisation som skulle kunna ta över en del av de uppgifter som ligger hos polisen. Skulle översynen leda till en betydande förändring av hur tillsynen är organiserad kunde det finnas skäl för att se över polismyndighetens roll också enligt lagen om märkning och registrering av hundar. 8.2Utredningens förslag i delbetänkandet Mot ökad koncentration – förändring av polisens verksamhet (SOU 2001:87) När det gällde omhändertaganden enligt lagen om märkning och registrering av hundar ansåg utredningen att detsamma borde gälla som för omhändertagande av hundar enligt lagen om tillsyn över hundar och katter. Inte heller beträffande denna lagstiftning ansåg utredningen att bristen på polisiär relevans var lika tydlig som beträffande många av polisens övriga arbetsuppgifter med anknyt- ning till djur men att den form, av ordnings- och säkerhets- tänkande som bör ankomma på polisen bör poliserna vara utbildade för. Utredningen ansåg därför att även polisens uppgifter enligt lagen om märkning och registrering av hundar borde lyftas bort från polisen men att polisen vid behov borde ha en skyldighet att lämna biträde. Uppgifterna ansågs vara starkt knutna till en kommuns geografiska område och till kommuninvånarna och utredningen ansåg därför att kommunen borde svara för sådana uppgifter. Utredningen ansåg vidare att uppgifterna lämpligen kunde läggas ut på entreprenad till den lokala kennelklubben eller liknande. En majoritet av remissinstanserna ställer sig negativa till utredningens förslag. Det gäller bl.a. i , i , i , i , kommun, , kommun, kommun, kommun, , kommun, kommun, Lag (2000:537) om märkning och registrering av hundar , , veterinär- förbund, , i och . Skälen som anförs är huvudsakligen desamma som tidigare anförts beträffande lagen om tillsyn över hundar och katter. Lag om märkning av hundar är inte någon djurskyddslagstiftning utan en säkerhets- och skyddslagstiftning där medborgarnas säkerhet och även deras egendom skall skyddas. Med det i åtanke står det klart att det är lämpligt och även i linje med utredningens förslag i övrigt att tillsynen över lagen sköts av polisen. Uppgiften att ta hand om farliga hundar är en mycket tydlig polisiär uppgift, då det gäller frågan om säkerhet för medborgarna. De farliga hundar som debatterats , nämligen hundar av kamphundstyp, innehas ofta av personer som är kända hos polis eller sociala myndigheter. Vidare anförs att ärendena saknar relevans och att ekonomisk kompensation måste utgå till kommunerna om en överföring av arbetsuppgifterna sker till kommunen. Det framhålls även att det närvarande pågår en utredning om hur djurskyddet skall vara organiserat. Med hänsyn till pågående utredning är det olämpligt att i särskild ordning gå vidare med utredningens förslag att polisen skall frigöras från sina uppgifter på området, förutom handräckningsskyldigheten när våld mot person måste användas. kommun anser att kommunerna inte är de mest lämpade att ta hand om bitska hundar enligt lagen om tillsyn över hundar och katter samt omhändertagande av hundar enligt lagen om märkning av hundar eftersom det är kopplat ett stort inslag av ordnings- och säkerhetstänkande. ST-polisväsende delar utredningens förslag att flertalet ärenden som rör djur skall flyttas till en särskild djurskyddsmyndighet – om och när det inrättas någon – och att i avvaktan på detta skall uppgifterna fördelas mellan länsstyrelse och kommun. Förbundet påpekar dock att omhändertagande kan bli mer komplicerat beroende på vem som skall ha ansvaret. Lag (2000:537) om märkning och registrering av hundar Bör arbetsuppgiften ankomma på polisen? När det gäller frågan om polisens uppgifter enligt lagen är polisiärt relevanta gör sig samma synpunkter gällande som beträffande polisens arbetsuppgifter enligt lagen om tillsyn över hundar och katter. Polisens befattning med djur enligt lagen omfattar inte bara beslut om och genomförande av omhändertaganden. Polisen har även ansvar för t.ex. förvaring, försäljning och eventuell avlivning av djuren. Hanteringen av hundar kan inte anses vara en naturlig del av polismyndighetens verksamhet och poliserna saknar ofta erforderlig utbildning och kompetens för att på ett bra sätt fatta beslut om och praktiskt hantera djuren. I likhet med vad som anförts beträffande lagen om tillsyn över hundar och katter anser utredningen dock att arbetsuppgiften att omhänderta farliga hundar är ett naturligt led i funktionen att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Däremot är den efterföljande hanteringen av omhändertagna djur inte lika polisiärt relevant. Vid en avvägning anser utredningen att den polisiära relevansen i arbetsuppgifterna väger över. I förarbetena till lagen understryks den betydelse lagen kan få som hjälpmedel för polisen i dess arbete med att förebygga och bekämpa brott. Även detta förhållande torde tala för att polisen bör behålla arbetsuppgifterna enligt lagen. Det förefaller dock som om lagen inte har någon större tillämpning eller praktisk betydelse. Vid förfrågan hos polismyndigheterna har det visat sig att ärenden enligt lagen är väldigt sällan förekommande. De flesta polismyndigheter hade inte några ärenden enligt lagen , vilket var det år då lagen trädde i kraft, och inte någon av de polismyndigheter som svarat på enkäten hade haft några kostnader med anledning av omhändertaganden som kunde hänföras till uppstallningskostnad eller liknande. Sammanfattningsvis finner utredningen med beaktande av de synpunkter som framförts av remissinstanserna att polisens uppgifter enligt lagen och då särskilt omhändertagande av farliga hundar har sådan polisiär relevans att arbetsuppgifterna fortsättningsvis bör åvila polisen. I likhet med vad som framförts i tidigare kapitel om lag om tillsyn över hundar och katter anser utredningen att det saknas anledning att föreslå några ändringar beträffande vissa av polisens uppgifter enligt lagen som kan framstå Lag (2000:537) om märkning och registrering av hundar som mindre polisiärt relevanta, såsom t.ex. den fortsatta praktiska hanteringen av djuren efter ett omhändertagande. 9 Djurskyddslagen (1988:534) –uppgift enligt djurskyddslagen att verkställa beslut om omhändertagande av djur flyttas över till . kan i samråd med en polismyndighet besluta att överlåta ansvaret för verkställigheten eller del därav till polismyndigheten. skall på begäran bistå med den hjälp som behövs vid omhändertagandet.