sou · GQB3120d4 · 2003-01-01 00:00:00 — När det gäller de allmänna ämnena, som var en stötesten för många yrkeselever, tänkte sig ÖGY att dessa kunde senare- läggas i studiegången. ÖGY:s tankegångar innebar dock inte att tanken på en sammanhållen utbildningsväg övergavs i fråga om ungdomsutbildningen. APU och arbetslivets återkomst i yrkesutbildningen För vissa utbildningar föreskrev läroplan att undervisning i arbetsteknik och annan undervisning med samma syfte helt eller delvis skulle förläggas till arbetsställe utanför gymnasieskolan. Detta innebar att undervisningen förlades till företag eller insti- tution och att företaget/ institutionen tillhandahöll lärare, lokaler och utrustning som behövdes för undervisningen. Statsbidrag ut- gick till företagen. I den inbyggda utbildningen, t.ex. distributions- och kontorslinjen samt vårdlinjen, tillhandahöll företaget lärare. I andra typer av utbildningar, t.ex. bygg- och anläggningsteknisk linje skedde undervisningen på arbetsplats under lärares ledning. Enligt ÖGY:s undersökning 1995 var sammantaget av yrkesutbildningen arbetsplatsförlagd. ÖGY ansåg att denna andel borde öka. ÖGY konstaterade att färdigutbildningen höll måttet endast inom ett begränsat antal branscher. Många företag hade ingen eller endast liten möjlighet att ge färdigutbildning enligt den tänkta modellen. Skulle kvaliteten i yrkesutbildningen höjas var det väsentligt att också inkludera färdigutbildning i diskussionen om den framtida yrkesutbildningens utformning. Den viktigaste åtgärd som enligt ÖGY (SOU 1986: 2 och 3) kunde göras för att förbättra kvaliteten i yrkesutbildningen var att få till stånd en bättre färdigutbildning genom att lägga till ett tredje år och integrera denna i yrkesutbildningen. Yrkesutbildningen i gymnasieskolan borde därför enligt ÖGY:s förslag bedrivas inom tidsramen , varav borde vara i huvudsak skolförlagda. Under det tredje året borde av läsårstiden vara förlagd till arbetsplats. ÖGY:s förslag innebar nyinlärning i såväl skola som företag av vissa avgränsade moment i kursplanen, s.k. arbetsplatsförlagd utbildning(APU). Den arbetsplatsförlagda delen av tredje året borde utgöra en successiv övergång till arbetslivet. Grundsynen i ÖGY var att skola och arbetsliv skulle ha ett gemensamt ansvar för yrkesutbildningen. Staten skulle ha det över- gripande ansvaret för att alla får en god utbildning, staten och kommunerna skulle svara för tillsyn och ledning av utbildningen vare sig det sker i skola eller på arbetsplats. Arbetslivet hade ett ansvar för att medverka i arbetet med de moduluppbyggda kursplanerna samt för att tillse att tillräckligt antal fanns för eleverna. ÖGY föreslog också en särskild svensk modell för kostnadsfördelning mellan parterna gällande yrkes- utbildningen. ÖGY slog också fast att olikheterna mellan gym- nasieskola, komvux och arbetsmarknadsutbildningen i fråga om yrkesutbildning kunde överbryggas genom att sammanlänka dem i ett gemensamt system av moduler. Modulerna kunde dessutom revideras separat och successivt vilket skulle innebära snabbare kursplaneöversyner, allt viktigare . ÖGY föreslog även en viss utökning av de allmänna ämnen, en fortsättning på YB:s tankegångar, men betonade också de allmänna ämnenas koppling till karaktärsämnena inom yrkesutbildningen, det vi kallar infärgning. Reformeringen av yrkesutbildningen enligt ÖGY:s modell var ett synnerligen ambitiöst och komplicerat åtagande. I propositionen om utveckling av yrkesutbildningen i gymnasieskolan föreslog dåvarande utbildningsministern en försöks- period med en treårig, moderniserad och i högre grad arbetsplatsförlagd yrkesutbildning i gymnasieskolan. De allmänna ämnena skulle enligt förslaget få större utrymme än vad ÖGY föreslagit och ett utvecklingsarbete skulle inledas för att förbättra kvaliteten i yrkesutbildningen. En särskild utredare utsågs för att följa och utvärdera försöks- verksamheten. Resultaten redovisades i SOU 1989:90 och 1990:75. Via Arbetsmarknadens Yrkesråd och de branschspecifika yrkes- nämnderna var arbetsmarknadens parter djupt engagerade i yrkes- utbildningens utveckling. Detsamma gällde i flertalet fall de då- varande yrkesråden på utbildningsortena. Såväl skolstyrelser som kommunstyrelser visade ofta ett mycket aktivt engagemang i uppbyggnaden av försöksverksamheten ofta i dialog med det lokala arbetslivet. Utvärderaren konstaterar att skolfrågorna i många kommuner genom försöksverksamheten hade fått en hög prioritet och satts in i ett bredare ekonomiskt- politiskt sammanhang än vanligt. 9.2Skolöverstyrelsens förslag till ny gymnasiestruktur SÖ inledde sin redovisning av uppdraget med några frågor som varit aktuella vid tidigare reformer och som också borde övervägas inför nästa reform, nämligen den om avvägning mellan speciali- sering och bredd i kunskaper och färdigheter samt principen om återkommande utbildning. SÖ redovisade också en analys av för- väntade förändringar av bl.a. arbets- och yrkesinnehåll och framhöll att det framtida samhälls- och arbetslivet ställer stora krav på gym- nasieskolans förmåga att ge ungdomarna en adekvat grundutbild- ning. Förutom yrkeskunnande och kompetens för fortsatta studier kommer personliga egenskaper att bli alltmer betydelsefulla, t.ex. samarbetsförmåga och förmåga att lösa problem och att ge sig i kast med nya och förändrade arbetsuppgifter. Detta är inte upp- gifter som står på något schema men det blir en viktig uppgift för skolan att finna arbetsformer och samband mellan olika ämnen och utbildningsinslag som kan främja elevernas personliga utveckling. De ambitioner som SÖ sökte nå med sitt strukturförslag var att minska skillnaderna mellan de studieförberedande och yrkesför- beredande programmen, bl.a. genom att förstärka inslagen av all- männa ämnen på de yrkesinriktade studievägarna, att ge ökat utrymme för individuella val och lokala alternativ samt en studie- organisation med breda ingångar och successiv differentiering. SÖ:s förslag till studievägsstruktur för yrkesutbildningen utgick från sju block, som innehöll ett varierande antal linjer (ingångar), som i sin tur ledde till sammantaget ca 90 utgångar. Det innebar att 18 ingångar ersatte de dåvarande ca 130 ingångarna. SÖ framhöll att det fanns utrymme för ytterligare minskning av antalet ingångar men detta var så långt man som stått till förfogande kunnat nå i diskussionerna med arbetsgivar- och arbetstagar- parterna inom olika områden. Nedan redovisas SÖ:s förslag till 18 linjer, som grupperades i sju block: 1.Industriell produktion med 5 linjer: Industriteknisk, Process- teknisk, Textil – och beklädnadsteknisk, Träteknisk och Gra- fisk; 22 Utgångar 2.Teknisk service och installation med 3 linjer: El-teleteknisk, Fordonsteknisk, Energiteknisk; 20 utgångar 3.Bygg- och anläggningsproduktion med 3 linjer: Bygg- och anläggningsteknisk, Måleriteknisk, Byggnadsplåt och ventila- tion; 13 utgångar 4.Manuell produktion med 3 linjer: Hantverksteknisk, Livs- medelsteknisk, Frisör; 5 utgångar och individuell uppläggning för många små yrkesområden 5.Merkantil och administrativ service med 2 linjer: Handels, Restaurang; 6 utgångar 6.Omvårdnad med 1 linje: Omvårdnad; 6 utgångar 7.Naturbruk med 1 linje; 10 utgångar. I SÖ:s redovisning kan man inte se om fördelningen av linjerna på sju block skall ha någon betydelse. Det synes inte vara så att linjerna inom ett block har gemensamma ämnen – andra än de som återfinns på alla linjerna. Det förefaller snarare vara så att SÖ med blockindelningen har velat illustrera en färdriktning för det fort- satta arbetet med att minska antalet studievägar. Följande allmänna ämnen föreslogs ingå i alla linjer: svenska, samhällskunskap, engelska, idrott, matematik, datakunskap och tillvalsämne. SÖ lämnade också i enlighet med sitt uppdrag ett förslag till studievägsstruktur för de studieförberedande utbildningarna. Detta var följande: Årskurs 1: två linjer, nämligen en humanistisk-samhällsvetenskaplig samt en naturvetenskaplig-teknisk linje. Årskurs 2: Den humanistisk-samhällsvetenskapliga linjen delas i tre grenar, nämligen i en humanistisk, en samhällsvetenskaplig och en ekonomisk gren. Årskurs 3: Samma grenar som i årskurs 2 för den humanistisk-sam- hällsvetenskapliga linjen. Den naturvetenskapliga-tekniska linjen delas i årskurs 3 i två grenar, en naturvetenskaplig och en teknisk. Följande ämnen föreslogs bli gemensamma basämnen för alla elever på de båda studieförberedande linjerna: i årskurs 1: svenska, engelska, språk 2, historia, matematik och idrott i årkurs 2: svenska, engelska, språk 2, samhällskunskap och idrott i årskurs 3: svenska, engelska (alt språk 2 för T), religion etik livsåskådning, idrott. 9.3Utredningen om de tvååriga, ej direkt yrkesinriktade linjerna i gymnasieskolan Utredningen föreslog att en ny treårig social linje skulle ersätta de dåvarande tvååriga linjerna sociala linjen och konsumtionslinjen. Vidare föreslog utredningen att en treårig estetisk linje skulle ersätta dels den dåvarande tvååriga musiklinjen, dels försöksverk- samheten med estetisk-praktisk linje, dels ock påbyggnadsutbild- ningar i musik och slöjd. Den dåvarande lilla ramen inom gymnasieskolan innehöll ca 460 studievägar, varav /89 endast 319 anordnades. Av dessa utgjordes 144 av reguljära påbyggnadsutbildningar, 108 av regionala påbyggnadsutbildningar, 61 av specialkurser med sär- skilda inträdeskrav och 6 av längre lokala påbyggnadsutbildningar. föreslogs att utbildningarna inom den lilla ramen skulle upp- höra som separata studievägar i gymnasieskolan och utbildnings- behovet i stället tillgodoses genom gymnasieskolans nya linjesys- tem, i komvux samt i ett 30-tal fall ersättas av högskoleutbildning. 10Växa med kunskaper – beslutet om den nuvarande gymnasieskolan Den nuvarande gymnasieskolan fick sin struktur genom ett riksdagsbeslut på grundval av propositionen Växa med kunskaper – om gymnasieskolan och vuxenutbildningen (prop. 1990/91:85, bet. 1990/91:UbU16, rskr. 1990/91:356). Regeringen hade då tillgång till de underlag, som redovisats ovan under av- snitt 9. Det kan vara intressant att konstatera att det visserligen fanns delredovisningar av ÖGY-försöken men att slutredovis- ningen av försöken kom först ett tag efter det redan fattat beslutet om en reform. Regeringen inledde propositionen Växa med kunskaper med att ange några principiella utgångspunkter och man kan få en relativt bra bild av dessa genom att nämna rubrikerna; Utbildningen i ett välfärdssamhälle, Kunskapssamhällets utmaningar, Livslångt läran- de, Ansvar och inflytande, Samverkan. I ett perspektiv av livslångt lärande skulle alla ungdomar mellan erbjudas utbild- Utrymmet för både personliga val och lokal profilering skulle förstärkas. Förslagen i propositionen syftade till att lägga en grund för en fortsatt utveckling av gymnasieskolan. Med utgångspunkt i den dåvarande utbildnings- och yrkesstrukturen såg föredraganden ett antal utbildningsområden, som skulle betraktas som breda kun- skapsområden inom vilka nya kombinationsmöjligheter skulle kunna skapas. N utbildning inom ekonomi och handel N utbildning inom industri och teknik N utbildning inom natur och miljö och N utbildning inom humaniora, samhälle och omvårdnad. Regeringen angav att denna indelning inte utgick från att utbild- ningarna är studieförberedande eller yrkesinriktade eller från att utbildningsbehov är en gång för alla givna. Strukturförslaget – och riksdagsbeslutet – utgick emellertid inte från dessa utbildnings- områden utan från ett system med utbildningsprogram. Proposi- tionen innehåller inte något resonemang om varför strukturen av gymnasieskolan inte kom att bygga på de ovannämna utbildnings- områdena. Det är därvid intressant att jämföra med SÖ:s förslag som också saknar förklaring till varför linjerna där sammanförts i block. 10.2De nationella programmen enligt beslut Alla program blir treåriga, skall ge förberedelse för såväl högskole- utbildning som yrkesverksamhet och skall kunna indelas i grenar från tidigast andra årskursen. 16 nationella program införs. De redovisas nedan med respektive nationella grenar (enligt de benämningar som gällde 19947). I de fall det inte anges någon grenindelning kan specialisering i stället ske genom valbara kurser. Lokala grenar fick inrättas av respektive kommun. 7 De förändringar som skett redovisas nedan. 1.Barn- och fritidsprogrammet (ingen grenuppdelning) 2.Byggprogrammet (med de tre grenarna Byggnadsplåt, Hus och anläggning samt Måleri) 3.Elprogrammet (med de tre grenarna Automation, Elektronik samt Installation) 4.Energiprogrammet (med de tre grenarna Energi, Fartygsteknik och VVS) 5.Estetiska programmet (med de tre grenarna Konst- och form- givning, Musik samt och teater) 6.Fordonsprogrammet med de fyra grenarna Flygteknik, Karosseri, Fordonsteknik och Transport) 7.Handels- och administrationsprogrammet (ingen grendelning) 8.Hantverksprogrammet (ingen grendelning) 9.Hotell- och restaurangprogrammet (med de tre grenarna Hotell, Restaurang och Storhushåll) 10.Industriprogrammet (med de fyra grenarna Industri, Process, Textil och konfektion samt Trä) 11.Livsmedelsprogrammet (med de två grenarna Bageri och kon- ditori samt Kött och charkuteri) 12.Medieprogrammet (med de två grenarna Information och reklam samt Tryckmedier) 13.Naturbruksprogrammet (ingen grendelning) 14.Naturvetenskapsprogrammet (med de två grenarna Natur- vetenskaplig och Teknisk) 15.Omvårdnadsprogrammet (med de två grenarna Omvårdnad och tandvård) 16.Samhällsvetenskapsprogrammet (med tre nationella grenar, Ekonomisk, Humanistisk och Samhällsvetenskaplig). Förutom dessa nationella program infördes ett individuellt pro- gram. Detta har senare delats upp i specialutformat program, som ger en med de nationella programmen jämförbar kompetens, samt individuellt program. Regeringen framhöll i propositionen att medborgarnas kunskaper och kompetens är den viktigaste drivkraften för en fortsatt ut- veckling av näringslivet och en fortsatt hög sysselsättning. Arbets- livet kräver i större utsträckning än goda baskun- skaper i allmänna ämnen och i yrkesämnen. Regeringen framhöll också att det måste finnas reella möjligheter för alla att gå vidare till högre studier. Den högre utbildningen måste i ökad utsträckning kunna rekrytera studerande från yrkeslivet, dvs. studerande som har en yrkesutbildning från gymnasieskolan som grund. Den gym- nasiala yrkesutbildningen måste också mot denna bakgrund ge en bred kompetens och en god grund för fortsatta studier. Som framgått fanns det således flera motiv för förslaget att den nya gymnasieskolan skulle ha en kärna av allmänna ämnen som alla elever skulle ha, varav det först nämnda motivet var arbetsmarkna- dens behov. Genom riksdagsbeslutet fick alla de sexton nationella program- men, liksom sedermera också de specialutformade programmen, följande gemensamma ämnen, s.k. kärnämnen: Svenska, sedermera också svenska som andraspråk engelska samhällskunskap religionskunskap matematik naturkunskap idrott och hälsa estetisk verksamhet. Att dessa ämnen är kärnämnen innebär att de har samma omfatt- ning på alla program samt att kursplanerna också är gemensamma för alla nationella och sedermera specialutformade program. Det är att märka att de flesta av de ovannämna ämnena också kan vara karaktärsämnen på ett eller flera program. Så har t.ex. det natur- vetenskapliga programmet flera matematikkurser utöver kärn- ämneskursen i matematik. Regeringen framhöll hur viktigt det var att skapa en gymnasieskola som skulle kunna ändras efter ungdomarnas önskemål och föränd- ringar i samhället och arbetslivet. En övergång till en kurs- utformad gymnasieskola skall ske. En särskild redovisning av kursutformningens historia finns i avsnitt 13 nedan. På de 14 yrkesförberedande programmen skulle av den totala studietiden arbetsplatsförläggas, senare definierat som minst . APU omfattas av samma kursplaner som den skolförlagda undervisningen. Eleverna skall ha handledning på arbetsplatsen och handledarna erbjudas utbildning. Betyg sätts av lärare. 10.6Kommunerna tar över planeringen av gymnasieskolan En rad betydelsefulla förändringar i utbildningsväsendet inträffade . Det gällde bl.a. styrsystemet med ökat kommunalt ansvarstagande och omlagda statsbidrag som följd. Kommunerna fick genom ändringarna i regelsystemet ett entydigt ansvar som skolhuvudmän. Den nya strukturen för styr- ning omfattade hela det offentliga skolväsendet. Den preciserades i propositionen om ansvaret för skolan (prop. 1990/91: 18). Den statliga regleringen av tjänsterna som lärare, skolledare och syo- funktionär upphörde (prop. 1989/90:41). Principerna om mål- och resultatstyrning fullbordades genom besluten om nya läroplaner (Lpo 94 och Lpf 94) och nytt betygssystem. Också för gymnasieskolan tillämpades principen om ökat lokalt ansvar för skolverksamheten. Ett tydligt exempel var reformstra- tegin som innebar att alla kommuner själva kunde välja tidpunkt för genomförande av gymnasiereformen med start /93. Kommunerna blev nu skyldiga att erbjuda gymnasieutbildning för alla sina ungdomar i åldern 16 . Det blev ett ansvar för hemkommunen att själv eller i samverkan med andra kommuner anordna och erbjuda gymnasieutbildning med utgångspunkt i elevernas intresse för utbildningarna. Före kommunaliseringen styrde statsmakterna gymnasieskol- planeringen genom beslut av och länsskol- nämnderna. Det gällde såväl rätten att etablera gymnasieskola som de årliga besluten om lokalisering och dimensionering. Beslut om skolorganisation och elevområden krävde godkännande från stat- liga organ. Detta förhållande var i hög grad avhängigt det rådande statsbidragssystemet som kan sägas ha varit ett hinder för gymna- sieskolans utveckling mot större flexibilitet. Från upphörde den statliga regleringen av etable- ring av gymnasieskola och resulterade snabbt i att ett stort antal kommuner började anordna gymnasieskola eller utvidga sina befintliga skolor med enbart yrkeslinjer till att omfatta även studie- förberedande studievägar. Ett 40-tal nya orter etablerade gymnasie- utbildning under . 11Ny läroplan, precisering av systemet med kursutformning samt ett nytt betygssystem I propositionen En ny läroplan och ett nytt betygssystem för gymnasieskolan, komvux, gymnasiesärskolan och särvux (prop. 1992/93:250) fullföljdes gymnasiereformen, liksom förändringen från regelstyrning till en mer mål- och resultatbaserad styrning av skolan. 11.11994 års läroplan för de frivilliga skolformerna, Lpf 94 Med utgångspunkt i förslagen i propositionen beslutade om grunderna för en gemensam läroplan för de nämnda skol- formerna. Denna fastställdes sedan av regeringen under namnet läroplan för de frivilliga skolformerna, Lpf 94. Liksom den beslutade läroplanen för den obligatoriska skolan, Lpo 94, utgår Lpf 94 från en ansvarsfördelning där staten anger de övergripande målen och riktlinjerna för skolverksamheten och kommunerna för genomförandet. I läroplanerna formuleras skolans värdegrund och uppgifter samt målen för verksamheten. Det anges också vem som har ansvar för en viss verksamhet och vad detta ansvar innebär. I propositionen En ny läroplan lade regeringen också fram förslag som avsågs underlätta övergången till en mer kursutformad gymnasieskola. En särskild redovisning av kursutformningen finns nedan i avsnitt 13. Genom förslagen i propositionen och beslut med anled- ning av dem ersattes det dåvarande relativa betygssystemet med ett mål- och kunskapsrelaterat betygssystem, som innebär att betyget relateras till kursplanekraven i respektive kurs. Betygen sätts efter en fyrgradig skala, Icke godkänd, Godkänd, Väl godkänd och Mycket väl godkänd. Till kursplanerna skulle fogas betygskriterier. Det blev tillåtet för eleverna att i gymna- sieskolan pröva för ett högre betyg och att få detta intaget i slut- betyget. Denna möjlighet har sedermera tagits bort. En behörighetsregel för antagning till nationella program i gym- nasieskolan beslutades med giltighet fr.o.m. /99, näm- ligen att eleverna skall ha godkända betyg i svenska, engelska och matematik från . 12 Det individuella programmet, IV Sedan den nuvarande gymnasieskolan infördes har andelen elever som går det individuella programmet ökat. Denna ökning accele- rerades då bestämmelserna om behörighetskrav för de nationella och specialutformade programmen trädde i kraft. En arbetsgrupp fick i uppdrag att utarbeta förslag till hur ett praktikprogram skulle kunna organiseras inom ramen för IV. Under arbetet besöktes ett antal skolor i olika kommuner och arbetsgruppen redovisade i sitt betänkande (Ds 1998:27) PRIVen ny väg till ett nationellt program hur verksamheten med IV organiserades. I propositionen (prop.1997/98:169) Gymnasieskola i utveckling – kvalitet och likvärdighet lade regeringen fram förslag som grun- dades på arbetsgruppens förslag. I syfte att öka andelen elever som från det individuella pro- grammet (IV) går vidare till och fullföljer studier på ett nationellt eller specialutformat program skall eleverna redan under IV-stu- dierna få tillgång till kurser som de kan få tillgodoräkna sig då de gått över till ett sådant program. Eleverna skall således erbjudas programinriktade studievägar inom IV, så kallad PRIV. Genom beslut efter förslag i propositionen om vissa skolfrågor m.m. (prop. 1998/99:110) har bestämmelser införts att programinriktat individuellt program kan utformas för en grupp elever, dvs. Kursutformningen i gymnasieskolan har svenska rötter. Den kom- munala vuxenutbildningen, komvux, hade redan från starten till uppgift att tillgodose de vuxnas individuella önskemål och behov av utbildning. Detta framgår av såväl Lvux 84 som i den nu gällande läroplanen, Lpf 94. Utgångspunkten vid planeringen av vuxnas studier var således att de skulle ha möjlighet att studera just det de efterfrågade och inte behöva repetera sådant de redan kunde. Ett system med etappindelning av ämnen tillgodosåg dessa krav. framhöll statsmakterna i olika sammanhang det önskvärda i en ökad samordning av utbildningsutbudet mellan komvux och gymnasieskolan i avsikt att uppnå en rationellare organisation och öka utbildningsmöjligheterna. Före- trädare för komvux var oroliga för att samordningen skulle leda till en gymnasifiering av komvux. Genom kursutformningen blev gym- nasieskolan i stället mera lik komvux. Om man betraktar komvux som den ena föräldern till kurs- utformningen i den nuvarande gymnasieskolan så är den andra föräldern modulsystemet i försöken med treårig yrkesutbildning, de s.k. ÖGY-försöken. Dessa försök var en av de viktigare utgångs- punkterna för konstruktionen av programmen med yrkesämnen i den nuvarande gymnasieskolan. Modul definierades i försöksverk- samheten som ett pedagogiskt väl avgränsat utbildningsavsnitt. En modul skulle ge en kompetens som svarade mot ett behov i arbetslivet. Kursutformning förekommer också i andra länders utbildnings- system. I den svenska debatten förekom många referenser till dessa länder och många studieresor företogs till bl.a. i avsikt att studera deras kursutformning. har en lång, drygt 20-årig, erfarenhet av kursutformning. Motiven för kursutformning liknar de svenska, ökad flexibilitet i skolan, integration av olika elevgrupper, större möjlighet att utbilda sig på hemorten (nya, mindre gymnasier), studier i egen takt och att själv ta ansvar för sina studier. Som svensk besökare förvånas man av att det framför allt är ordningsföljden mellan kurserna som eleverna har rätt att välja. Däremot är utrymmet för individuella val av kurser begränsade till ca 10 av det totala studiepro- grammet. Flera isländska gymnasier arbetar fortfarande efter en traditionell sammanhållen klassmodell. I har eleverna genom det årskurslösa gymnasiet fått mycket större valfrihet. De kan komponera sina egna studiepro- gram och även studera vissa ämnen på egen hand. Inslag som även finns vid vissa svenska gymnasieskolor är t.ex. periodindelning (5 6 perioder under läsåret), koncentrationsläsning (4 6 ämnen per period), studiehandledare för mindre grupp av elever.