sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — Med stöd av ett bemyndigande från regeringen i 6 § ordningsvaktsförord- ningen har RPS meddelat sådana föreskrifter i FAP 692-1 (se ned- an). Beträffande själva förordnandet av ordningsvakter gäller att de förordnas av RPS om tjänstgöringsområdet berör flera polisdistrikt och i övriga fall av polismyndigheten. Förordnandet meddelas och får uppgå till högst . I förordnandet skall anges för vilken verksamhet och inom vilket område det gäller. Meddelas förordnandet med stöd av 3 § skall det också innehålla uppgift om tjänstgöringsställe (5 § LOV). Under rubriken allmänna åligganden i LOV föreskrivs bl.a. att en ordningsvakt lyder under polismyndigheten i det distrikt där han tjänstgör. Han är, som huvudregel, skyldig att lyda en order som en polisman meddelar i tjänsten (6 § LOV). En ordningsvakt har dessutom en viss underrättelseskyldighet om förhållanden som rör hans verksamhet gentemot polismyndigheten (7 § LOV). För att verkställa en åtgärd får en ordningsvakt inte använda strängare medel än förhållandena kräver. Han bör i första hand söka vinna rättelse genom upplysningar och uppmaningar. När en ordnings- vakt ingriper skall han se till att åtgärden inte väcker onödig upp- märksamhet eller orsakar större olägenhet än som är oundviklig med hänsyn till dess syfte (8 § LOV). Lagen innehåller även bestämmelser om bl.a. återkallelse av för- ordnande som ordningsvakt (9 § LOV) och om tystnadsplikt för ordningsvakter (11 § LOV). En ordningsvakt får nämligen inte obehörigen röja eller utnyttja vad han på grund av uppdrag enligt Förenklingar i brottsutredning vid snatteri LOV har fått veta om enskilds personliga förhållanden eller förhål- landen av betydelse för rikets säkerhet eller för beivrandet av brott. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sek- retesslagen (1980:100). Om en ordningsvakt får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal skall han lämna rapport om det till en polisman så snart det kan ske (4 § ordningsvaktsförordningen). När det gäller ordningsvakters utbildning föreskrivs att den skall utformas så att eleverna ges de kunskaper och färdigheter som krävs för tjänstgöringen. Vid utformningen av utbildningen skall särskilt beaktas en ordningsvakts behov av yrkesetiska principer samt teoretiska och praktiska kunskaper. Grundutbildningen skall omfatta minst (6 § första stycket ordningsvaktsförord- ningen). RPS har bemyndigats att meddela föreskrifter om utbildningens utformning och genomförande. För dem som genomgått väktar- eller skyddsvaktsutbildning har RPS dessutom bemyndigats att fö- reskriva en kortare utbildningstid än (6 § andra stycket ordningsvaktsförordningen). RPS har meddelat sådana föreskrifter genom FAP 692-1 (se ned- an). Utbildning av ordningsvakter får bedrivas av en polismyndighet eller, om det finns särskilda skäl, av någon som har fått tillstånd av RPS. Tillstånd får endast ges till den som har tillräcklig kompetens och lämplig organisation för att kunna genomföra utbildningen på ett sakkunnigt och omdömesgillt sätt (6 § tredje stycket ordnings- vaktsförordningen). En ordningsvakt skall bära klädsel eller tjänstetecken som gör att det klart framgår att personen tjänstgör som ordningsvakt, utan att det uppstår risk för förväxling med polisman. RPS har även be- myndigats att meddela föreskrifter om ordningsvakternas utrust- ning (9 § ordningsvaktsförordningen). Även sådana föreskrifter finns intagna i FAP 692-1 (se nedan). RPS har dessutom bemyndigats att meddela de ytterligare före- skrifter som behövs för verkställighet av lagen om ordningsvakter och förordningen i samma ämne. Polismyndigheterna har därut- över bemyndigats att meddela de verkställighetsföreskrifter som är Förenklingar i brottsutredning vid snatteri motiverade med hänsyn till lokala förhållanden (10 § ordnings- vaktsförordningen). Övriga författningsbestämmelser gällande ordningsvakter Enligt en bestämmelse i 2 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. har den som tjänstgör som ordnings- vakt, under vissa förutsättningar, rätt att ta alkoholhaltiga drycker i beslag. En ordningsvakt kan, i den mån det följer av hans förordnande, omhänderta berusade personer enligt den särskilda lagen därom (1 och 10 §§ LOB). Vissa bestämmelser i gäller också för ordningsvakter (29 § Pl). Det är bestämmelserna i 10 a § om rätt att belägga någon med fäng- sel och 13 § som handlar om möjligheten att under vissa förutsätt- ningar bl.a. avvisa eller avlägsna en person från visst område eller utrymme. En ordningsvakt har dessutom befogenhet att verkställa en kroppsvisitation i samband med frihetsberövande eller avlägs- nande, s.k. provisorisk skyddsvisitation (19 och 29 §§ Pl). Enligt 4 kap. 9 § ordningslagen har en ordningsvakt även rätt att – under vissa förutsättningar - avvisa eller avlägsna en person som vägrats tillträde till trafikföretags område eller färdmedel. RPS har meddelat föreskrifter och allmänna råd om ordningsvak- ter (FAP 692-1). I 6 § finns föreskrifter om att en ordningsvakt vid fullgörandet av sin rapporteringsskyldighet enligt 7 § LOV skriftli- gen skall rapportera ingripanden som innebär att någon har gripits eller avvisats, avlägsnats eller omhändertagits med stöd av 13 § Pl. I anslutning till den bestämmelsen meddelas ett allmänt råd om vad en sådan skriftlig rapport bör innehålla, bl.a. vad gäller vem som har fattat beslutet om ingripandet. FAP 692-1 innehåller även före- skrifter bl.a. om utbildning (8-10 §§), uniformering (11och 12 §§) och utrustning (13-17 §§). När det gäller utbildning föreskrivs att den skall innehålla totalt juridik bestående av utbildning om bl.a. , regeringsformen, , och polislagen. Enligt föreskrifter och allmänna råd om handläggningen av anmälningar mot anställda inom polisen (FAP 403-2) bör samma förfarande som används när anställda inom poli- sen anmäls för att ha begått brott användas när anmälan riktas mot en ordningsvakt som utför arbete inom polisen. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Författningsbestämmelser om väktare finns i bl.a. lagen (1974:191) om bevakningsföretag, förordningen (1989:149) om bevakningsfö- retag m.m., lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och an- hållna m.fl. samt lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Lagen om bevakningsföretag (BevL) avses enligt BevL den som yrkesmässigt åtar sig att för annans räkning bevaka fastighet, anläggning, viss verksamhet, offentlig tillställning eller något annat sådant eller ock- så att bevaka enskild person för dennes skydd (1 § första stycket BevL). Kravet på att bevakningen skall ske för annans räkning innebär att ett företag som med egen personal utför intern bevakning inte omfattas av lagen (prop. 1974:39 s. 48). Bevakningsföretag får inte bedriva sådan verksamhet som avses i 1 § första stycket BevL utan tillstånd (auktorisation). Det krävs dessutom särskild auktorisation för att bevakningsföretag skall få åta sig bevakning av enskild person för dennes skydd. Föreskriven utbildning av personal som skall utföra bevaknings- tjänst får ske endast efter auktorisation enligt BevL. Företag som utan att vara bevakningsföretag bedriver sådan utbildning kallas för utbildningsföretag (2 § BevL). I 3 § BevL anges när auktorisation får beviljas. Ett krav för auk- torisation är bl.a. att det kan antas att verksamheten blir bedriven i överensstämmelse med god sed inom branschen. Det kravet inne- bär bl.a. att verksamheten inte får inkräkta på det område där det av sakliga och principiella skäl bör ankomma på polisen att svara för ordning och säkerhet. Det anses inte heller stå i överensstämmelse med god sed inom branschen att låta den praktiska verksamheten ta sig sådana uttryck att allmänheten bibringas uppfattningen att be- vakningsföretaget har en funktion i samhället som har ersatt eller är jämställd med polisens (prop. 1979/80:122 s. 83). I 4 § BevL finns en bestämmelse som innebär bl.a. att all perso- nal hos ett auktoriserat bevakningsföretag skall vara godkänd vid prövning med avseende på laglydnad, medborgerlig pålitlighet samt lämplighet i övrigt för anställning i ett sådant företag. Vidare finns en bestämmelse i 5 § BevL som anger att auktorisation prövas av i det län där företagets ledning har sitt säte. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri skrivs också att skall inhämta RPS yttrande i ärende om auktorisation. Enligt 7 § BevL gäller att den som är godkänd för anställning i ett bevakningsföretag och har till uppgift att utföra bevaknings- tjänst (väktare) har det skydd som avses i 17 kap. 5 § BrB när han utför sådan tjänst. har tilldelats en tillsynsuppgift över auktoriserade bevaknings- och utbildningsföretag (8 § BevL). har rätt att inspektera auktoriserade bevaknings- och utbildningsföre- tag och att ta del av samtliga handlingar som rör företagens bevak- ningsverksamhet eller utbildning av väktare (10 § BevL). BevL innehåller också bestämmelser om bl.a. när auktorisation eller ett godkännande enligt lagens 4 § kan återkallas (13 §) och att RPS får överklaga beslut i ärenden om auktorisation (15 §). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har getts rätt att meddela närmare föreskrifter om utbildningen av väk- tare samt om väktares uniform och utrustning i övrigt (16 § BevL). Sådana föreskrifter har meddelats i förordningen om bevakningsfö- retag m.m. och – med stöd av bemyndigande i förordningens 15 § - av RPS i FAP 579-2 (se nedan). föreskrifter och allmänna råd till lagen om bevakningsföretag och förordningen om bevakningsföretag, FAP 579-2 I föreskrifter och allmänna råd till lagen om bevakningsföretag och förordningen i samma ämne finns bestäm- melser om de kvalifikationskrav som gäller för personal som är an- ställd i ett auktoriserat bevakningsföretag. Bl.a. gäller att endast den som har fyllt får godkännas som väktare. Innan väktaren har fyllt får han inte anlitas för bevakningsuppgift som kräver större erfarenhet och mognad (3 kap. 4 § FAP 579-2). Det finns inte något formellt hinder mot att anställa utländska medborgare som väktare (3 kap. 5 § FAP 579-2). I 6 kap. FAP 579-2 finns regler om utbildning. Bevakningsföretaget ansvarar för att i företaget anställd väktare får föreskriven utbildning (6 kap. 2 § FAP 579-2). Utbildningen för väktare består av väktargrundkurs, specialkur- ser och fortbildning (6 kap. 11 § FAP 579-2). Väktargrundkursen omfattar dels ett introduktionsavsnitt , dels något Förenklingar i brottsutredning vid snatteri som benämns fortsatt utbildning. Den totala utbildningstiden om- fattar . I introduktionsavsnittet ingår utbildning i bl.a. bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB om envarsgripande, laga självtäkt, de vanligast förekommande brotten med fängelse i straffskalan, polislagen, ordningsvaktsinstitutet samt polisorganisationen. Väktare skall senast efter anställningsdagen (hel- tidsarbetande) eller därefter (deltidsarbetande) ha ge- nomgått hela väktargrundkursen med godkända resultat. Den del av väktargrundkursen som benämns introduktionsavsnittet skall dock genomföras . Den som förordnats som ordningsvakt och enbart anlitas för ordningsvaktsverksamhet be- höver dock endast ha genomgått ordningsvaktsutbildning med godkända resultat (6 kap. 5 § FAP 579-2). Vid behov anordnas även olika specialkurser för väktare. Det kan gälla bl.a. värdetransportkurser, hundförarkurser eller kurser för handhavande av skjutvapen (6 kap. 12 § FAP 579-2). Fortbildningen skall främst avse undervisning i nytillkommen lagstiftning och andra bestämmelser eller föreskrifter liksom om nya bevakningsmetoder, bevakningshjälpmedel samt självskydd (6 kap. 13 § FAP 579-2). Övriga författningsbestämmelser om väktare Enligt 22 § lagen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. får eller den kriminalvårdsmyndighet som sty- relsen bestämmer förordna en väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att, inom ramen för sin anställning där, utföra vissa bevakningsuppdrag när en häktad skall vistas utanför förvaringslokalen. Om det finns särskilda skäl får ett sådant för- ordnande även avse vissa bevakningsuppgifter inom förvaringsloka- lenEnligt. 3 § vapenlagen (1996:67) får tillstånd att inneha skjutva- pen meddelas, förutom till enskilda personer, även till bl.a. auktori- serade bevakningsföretag för utlåning till väktare som har medde- lats tillstånd att som lån inneha ett sådant vapen. Enligt 61 a § lagen om kriminalvård i anstalt får Kriminalvårds- styrelsen eller den kriminalvårdsmyndighet som styrelsen bestäm- mer förordna en väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att, inom ramen för sin anställning där utföra vissa bevakningsuppdrag, när en intagen skall vistas utanför anstalten. Om det finns särskilda Förenklingar i brottsutredning vid snatteri skäl får förordnandet även avse vissa bevakningsuppgifter inom anstalten. I samma bestämmelse som nämns i föregående stycke föreskrivs också att väktaren inte obehörigen får röja eller utnyttja vad han på grund av sitt uppdrag har fått veta om enskilds personliga förhål- landen eller förhållanden av betydelse för rikets säkerhet eller för beivrandet av brott. Det anges dessutom att i det allmännas verk- samhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen. Bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB om envarsgripande har funnits i RB ikraftträdande . För att lättare förstå innebörden av bestämmelsen lämnas först en redogörelse för rättsläget vid tiden före RB:s ikraftträdande. Redogörelsen bygger på betänkande Rättegångsväsendets om- bildning (SOU 1926:32 s. 79 ff och 100). Vid tiden före RB:s ikraftträdande fanns i svensk rätt endast en form av processuellt frihetsberövande, nämligen häktning. Vid handläggningen av brottmål fick domstolen förordna om häktning. Häktningsbefogenheten tillkom dock även vissa andra, t.ex. särskilt förordnade polisämbetsmän, landsfogde, landsfiskal och stadsfis- kal. Innan målet förekom vid domstol utövades häktningsrätten i praktiken enbart av de nu nämnda. När det gällde anhållande föreskrevs endast att det för vissa fall var tillåtet för envar att gripa den som var misstänkt för brott och inställa denne för häktningsmyndigheten, som då hade till uppgift att pröva om den misstänkte skulle häktas eller släppas fri. Någon domstolsprövning av häktningsbeslutet förekom inte förrän i sam- band med att själva ansvarsfrågan prövades. Garantin mot obehöv- liga häktningsbeslut bestod av en föreskrift om att själva rannsak- ningen vid rätten i sådana fall skulle ske skyndsamt. I praxis hade dock utbildats ett förfarande med anhållande som förberedande åtgärd för häktning. Det innebar att den som miss- Förenklingar i brottsutredning vid snatteri tänktes för brott kunde förklaras anhållen av häktningsmyndighe- ten. Något beslut i själva häktningsfrågan meddelades således inte av den myndigheten. Denna prövning fick anstå till . Det in- nebar att den misstänkte satt anhållen , vilken i regel inte översteg . Anledningen till att denna praxis hade utbildats var bl.a. att man hade sett ett behov av att ha en grundli- gare utredning inför det mer definitiva häktningsbeslutet. En kritik som riktades mot den i tiden före RB gällande lagstift- ningen var bl.a. att häktningsrätten i princip utövades av myndighe- ter som både var åklagar- och polismyndigheter och att beslutet om frihetsberövandet inte blev föremål för prövning av annan myndig- het förrän själva ansvarsfrågan togs upp av domstolen. Därtill kom att de tjänstemän som kom att besluta om häktning i regel var utan juridisk utbildning. Denna kritik ledde till att i sitt lagförslag ansåg att anhållandet skulle utgöra ett provisoriskt frihets- berövande och häktning ett mer definitivt sådant. Anhållandet skulle enligt kommissionen beslutas av de myndigheter som ome- delbart hade att befatta sig med den förberedande undersökningen i brottmål, dvs. statsåklagare och polismyndigheter. Medan det skul- le ankomma på rätten att fatta beslut om häktning, vilket skulle vara en obligatorisk prövning . Till detta infördes enligt förslag en befo- genhet för polisman att gripa den som fick anhållas. Bestämmelsen kompletterades med en regel om att den gripne skyndsamt skulle ställas inför närmaste polismyndighet eller statsåklagare som ome- delbart skulle pröva om den gripne skulle anhållas eller friges. Dessutom konstaterade kommissionen att den gällande ordning- en om rätt för envar att – under vissa närmare angivna förutsätt- ningar - gripa den som begått brott på vilket kunde följa straffarbe- te eller fängelse skulle behållas. I syfte att säkerställa att behörig myndighet kunde fatta beslut i frågan om frihetsberövandet föreskrevs en skyldighet för den som gripit den misstänkte att genast överlämna honom till närmaste polisman. Polismannen hade att antingen frige den misstänkte eller inställa honom för närmaste statsåklagare eller polismyndighet. Den som gripit den misstänkte skulle dock även själv ha rätt att inställa denne inför närmaste statsåklagare eller polismyndighet. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri lagförslag kom att lyda så här. Träffas den, som begått brott, på bar gärning eller flyende fot, må han av envar gripas, om å brottet efter lag kan följa straffar- bete eller fängelse. Detsamma skall gälla angående den, som bli- vit efterlyst för brott. Den som, efter vad nu är sagt, gripit någon skall genast över- lämna honom till närmaste polisman, vilken har att, om laga skäl till anhållande enligt hans mening ej förekommer, frigiva den gripne men eljest ställa honom inför närmaste stats- åklagare eller polismyndighet. Kan den, som gripits, med mindre omgång ställas inför statsåklagare eller polismyn- dighet, må det ock ske. Det var efter förslag av Processlagberedningen (SOU 1943:43-44) som bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB fick den utform- ning som kom att inflyta i RB vid balkens ikraftträdande. Pro- cesslagberedningen konstaterade att deras förslag i den delen i stort sett överensstämde med dåvarande rättstillämpning (betänkandet s. 303). När det gäller ingripanden mot dem som ertappas misstänkta för butikstillgrepp har det förekommit en viss diskussion om ingripan- det skall betraktas som ett gripande i RB:s mening eller om ingri- pandet sker med stöd av andra bestämmelser. Vi redovisare denna diskussion här. Brottmålsutrednings betänkande SOU 1971:10 behand- las frågan om såväl envarsgripande som andra former av ingripan- den vid butikstillgrepp (avsnitt 9.5.4, s. 111). Utredningen fann att det ingripande som en butikskontrollant gör mot en misstänkt per- son inte kan betraktas som ett envarsgripande, eftersom polis inte kallas till platsen. Utredningen uttalade bl.a. följande i denna del. Det ingripande som sker mot en misstänkt, då kontrollanten ber denne följa med till företagets kontor för närmare utredning, Förenklingar i brottsutredning vid snatteri torde formellt inte betraktas som ett gripande i rättegångsbal- kens mening. - - - Kontrollantens ingripande och uppmaning till den misstänkte att underkasta sig de åtgärder som påkallas be- traktas från affärens sida närmast som en informell rutin. Det torde också allmänt ligga i den misstänktes eget intresse att en sådan ordning upprätthålls. Vägrar denne att följa kontrollan- tens begäran eller saknas i övrigt förutsättningar för en infor- mell handläggning av ärendet inom butiken, kan emellertid ett gripande i lagens mening aktualiseras. I dylikt fall måste den misstänkte överlämnas till polisen. Någon särskild prövning av anmälningsfrågan kommer då inte i fråga. - - - Enligt utredning- ens mening synes den praktiserade ordningen att utan omedel- bart polisingripande försöka klarlägga saken i affären böra för- ordas. Därmed kan ingripandet göras så skonsamt som möjligt för den misstänkte, man kan undvika att händelsen väcker onö- dig uppmärksamhet och - - - affärsledningen får möjlighet att överväga om polisanmälan är påkallad i det särskilda fallet. Här- till kommer att det inte kan vara i allmänt intresse att polisen tas i anspråk i alla dessa fall, då ett butikssnatteri uppdagats. behandlade frågan i betänkandet Stöld i butik (SOU 1982:39). I ett särskilt avsnitt diskuteras ingripanden vid butikstillgrepp (avsnitt 7.2, s. 246 ff). Utredningen återger där vad Justitiekanslern () hade uttalat i en skrivelse och vad RPS hade yttrat i samma ärende. I ärendet hos JK hade klagomål framförts mot att de rutiner som i normalfallet används vid gripande av dem som misstänkts för bu- tiks- eller varuhustillgrepp inte står i överensstämmelse med be- stämmelserna om envarsgripande i RB. I klagomålen till JK angavs att butikerna eller varuhusen tillämpade en slags extensiv lagtolk- ning som innebar att man ansåg sig befriad från skyldigheten att överlämna den gripne till närmaste polisman. JK inhämtade i ärendet yttrande från bl.a. RPS. I sitt yttrande anförde RPS bl.a. följande. - - - har hävdat att ett ingripande av en butikskontrollant alltid är ett gripande enligt 24 kap. 7 § 2 st . Det äger sin riktighet att en butikskontrollant kan gripa en person som begått snatteri, förutsatt att det sker å bar gärning eller flyende fot. Att utifrån detta påstå att alla ingripanden av målsägande eller dennes ställföreträdare (exempelvis en butikskontrollant) för att tillvarata sin rätt i samband med tillgreppsbrott i butik är att anse som gripande enligt , kan enligt styrel- sens mening, inte vara en riktig tolkning av lagen. I flertalet fall får den kontakt, som är ofrånkomlig mellan en bu- tikskontrollant och en person som misstänks för snatteri, anses Förenklingar i brottsutredning vid snatteri vara en normal umgängesform, som är nödvändig för att åter- ställa tillgripet gods och möjliggöra ett rättsligt förfarande. Skulle - - - den misstänkte vägra medfölja butikskontrollanten eller inte frivilligt vilja återlämna tillgripet gods, kan butikskon- trollanten bli tvungen att företa ett s k envarsgripande. JK fann att RPS resonemang i denna del inte var hållbart. JK inled- de med att framhålla att butikskontrollanternas verksamhet bedrivs på ett repressivt sätt. Ingripandet mot den som misstänks för stöldbrott sker först när brottet är fullbordat. Vad som faktiskt inträffar vid ett ingripande av det aktuella slaget, framhöll JK, var att en person berövas friheten på grund av och med stöd av brotts- misstanke. Förutom att återta det tillgripna är syftet med ingripan- dena att säkerställa ett efterföljande rättsligt förfarande mot den misstänkte. Ingripandet får därmed ofrånkomligen karaktären av straffprocessuellt tvångsmedel. Om den misstänkte frivilligt un- derkastar sig ingripandet eller ej kunde vid sådant förhållande inte tillmätas någon avgörande betydelse enligt JK. JK menade dock att starka praktiska skäl talade för RPS betrak- telsesätt och att det var tydligt att man hamnar i ett dilemma vilken ståndpunkt man än intar i den aktuella frågan. Orsaken till detta menade JK var att när bestämmelsen i 24 kap. RB tillkom hade de- taljhandeln en helt annan struktur än vad den numera har och bu- tikstillgreppen var inte så många. Det var, framhöll JK, inte heller möjligt för lagstiftaren att förutse den utveckling som skulle ske. JK avslutade med att konstatera att han inte kunde tillhandahålla lösningar på de frågor som inställde sig. egen slutsats i den aktuella frågan kan sam- manfattas så här. Ett primärt syfte med ingripande av butiks- eller bevakningsper- sonal vid butikstillgrepp torde, menade utredningen, vara att återta det tillgripna godset. För ett sådant återtagande – laga självtäkt – krävs inte att ett brott förövats, utan endast att besittningen till godset har rubbats utan rätt. Den laga självtäkten får också, fram- höll utredningen, förenas med användning av visst våld enligt 24 kap. 1 § BrB. Vidare påpekades att den misstänkte vid laga självtäkt står under hotet av att göra sig skyldig till rånbrott om han motsät- ter sig återtagandet. Återtagandet av gods innebär inte automatiskt ett gripande och åtgärden kan inte sägas vara ett straffprocessuellt tvångsmedel enligt utredningen.