sou · GQB367d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Detta var en del av mot- ståndet mot regimen. Den sista protesten var att salta marken för att hindra någon från att bygga tills där fanns en demokratisk poli- tisk enighet om hur marken skulle användas. Detta skulle dröja . Våld och bittra politiska strider utkämpades när staten och rika affärsföretag försökte exploatera marken. Men den förblev i stort sett obebyggd. Till de få byggnader som uppfördes hörde den vita skolan Technikon. Denna stora tomma yta i centrala staden, District Six , är ett ohyggligt och effektivt monument över apartheid. Den brukar beskrivas som ett oläkt sår. Ur kampen mot tvångsförflyttningarna föddes tanken att skapa ett museum. Det var ett privat initiativ från f.d. districtsixers som bil- dade en trust med representanter från motståndsrörelsen , och , och . District Six museum kom att inrymmas i en av de kvarvarande kyrkorna, en f.d. metodistkyrka på som ligger mellan det forna District Six och stadskärnan. Byggnaden har en lång och händelserik historia, från början ett vinlager och den första församlingen utgjordes av befriade slavar. Det blev en mötesplats för förbjudna antiapartheidorganisationer. Politiska flyktingar brukade gömma sig bakom dess dubbla dörrar efter att ha rymt från den närbelägna polisstationen. Kyrkan, som kallades Freedom Church har således spelat en viktig roll i motstånds- kampen mot apartheidregimen. Byggnaden och gatan den ligger på utgör ett gränssnitt. Buitenkant Street är den geografiska avgräns- ningen på District Six på samma sätt som den tidsliga begräns- ningen av apartheideran, dess början och slut, är ämnet för det som visas i utställningarna i byggnadens inre. , har berättat om styrelsens dilemma när kyrkan skulle fyllas med innehåll. Vanligen är ett museums profil och attraktionsvärde dess föremål och samlingar. Men hur skulle vi göra? Vår berättelse handlar ju bara om den totala förstörelsen! Det är ju museitankens antipod! Den första utställningen byggde på en samling gatuskyltar. Eftersom föremål helt saknades gjordes olika upprop där föremål från privatpersoner efterlystes. Man fick vetskap om en hemlig samling som spårades till ett visst hus. Samlaren hade arbetat åt det ökända apartheid- organet med det ironiska namnet . Hans uppgift hade varit att dumpa alla rivnings- och schaktmassor från District Six i , som fyllningsmassor för landåter- ur havet. Emellertid hade han inte kunnat kasta gatu- skyltarna. Han hade läst om hur engelsmän under andra världs- krigets nazibombningar hade räddat gatuskyltar undan förstörelsen och bestämt sig för att göra sammalunda. Han hade gömt cirka 70 stycken i källaren till sitt hus och förvarat dem där . Mannen var fortfarande mycket nervös och rädd för sanktioner men återbördade dem slutligen till de rättmätiga ägarna genom att donera dem till det nybildade museet där de blev centrala i den första utställningen vid museets öppnande 1994. Den här historien som flera människor berättat för mig är spridd också i media som gärna gjort kopplingarna mellan nazisternas grymheter och apartheidtidens illdåd i . Den första utställningen som var planerad att visas fick ett så översvallande mottagande att den egentligen aldrig har stängts. Den kom istället att bilda stommen för hela museets fortsatta verksamhet. Minnen som social terapi har museet arbetat med det som blivit dess speciella varumärke – utvecklandet av museet till en interaktiv plats där människornas förhållningssätt till District Six svarar för drama- turgin och utvecklar museet. Genom insamlandet av människors minnen och berättelser har man kommit att spela en mycket viktig roll och museets personal fungerar ofta som terapeuter genom att lyssna till människors berättelser om traumatiska upplevelser. brukar uttrycka det som att vi fortsätter att samla den immateriella andan av gemenskap som fanns i District Six. Drivkraften har varit en strävan att inbegripa sub- jekten i berättelserna om District Six, det vill säga människorna själva, i utställningsprocessen. Det förflutna är inte bara ett arkiv som väntar på att bli upptäckt utan också en gobeläng i vilken människor och grupper ska kunna väva in sig själva. Museet är mycket tydligt i att uttrycka sina ambitioner och strä- vanden och dessa finns här och där i utställningarna, som föremål i De ingår ofta som dekorativa element. På en hängande tygbanderoll kan man till exempel läsa (i min övers): I denna utställning vill vi inte återskapa District Six utan återge området sin historia som en plats där människor levde, älskade och kämpade. Det är ett försök att återta vår rätt att visa våra liv med de saker som är oss kära utställningen handlar också om vägvisare mot framtiden. Vi, alla, behöver bestämma hur vi som individer och som ett folk vill tänka tillbaka och visa riktningen mot vår framtid. En sådan process går varken enkelt eller rakt fram. Den är inte förutsebar heller. Museet arbetar med minnen, föremål, bilder och ljud. Vilka är det som vill minnas och vilka föredrar att glömma? Det man först lägger märke till i museet är en storskalig karta som täcker nästan hela golvet. Den är målad i samma blåa färg som gatuskyltarna och visar det tidigare gatunätet i det gamla District Six. Kartan är gjord av lokala konstnärer, täckt med tjock plast och försedd med en filtpenna. Här har människor sedan fått märka ut hus de bott i, andra relevanta adresser, postkontor, butiker, mötes- platser, biografer, restauranger med mera. Ett interaktiv samspel som visat sig mycket effektivt och givande. Kartan har en förenande och symbolisk funktion. Kartor hjälper oss att orientera oss i rummet. Normalt använder vi oss av kartor för att hitta vägen. Här används kartan för att hitta vägen till histo- rien. På samma sätt som gatuskyltar talar om var vi befinner oss kan fotografier vara vägvisare till minnet. Vid invigningen av museet, berättas det, var viljan att uttrycka sig så stark så någon började skriva på en av gardinerna, en sorts besöksbok. Ur detta föddes idéen att skaffa en tygrulle där män- niskor fick uttrycka känslor, små dikter, bekännelser eller minnen. har denna tygrulle uppnått en längd av flera . För att bevara detta svårhanterliga arkiv beslöt man att alla texter på tyget skulle broderas, vilket nu skett. Det har blivit ett både färggrant och tankeväckande alster som också givit många människor sysselsättning. Här finns tusentals inskriptioner, tankar och känslor, vissa är raka budskap och meddelanden medan andra är poetiska, reflekte- rande och ibland filosofiska. Men här har också utländska gäster och prominenser fått sätta sina avtryck, bland dessa det svenska kungaparet. Så här kan det se ut: When I die my ashes must be thrown at bus stop 100, (ex – resident) Some may say I was too young to remember, but now that I am older How can I forget? (ex – resident) Let´s think of them as tools (family; ex – residents) the people return! (ex – resident) En annan, viktig del i museets verksamhet är ljudarkivet, som möjliggjorts genom generöst ekonomiskt stöd från Sida, som jag haft glädjen att få förmedla. Det började som ett musikarkiv där meningen var att dokumentera det rika musiklivet i . Långt efter att invånarna hade drivits iväg var District Six vida berömt för vitaliteten och kvalitén i sin musik. En del av musiken var unik för och hade bevarats på grund av den långa isoleringen från internationella kontakter som apartheidtiden innebar. Annan musik följer mera internationella trender. District Six var känd för sin Jazz. Capetown jazz är ett speciellt begrepp i musikkretsar, men här fanns också en livaktig dansmusiktradition. Den religiösa musiktraditionen innehöll inslag från kristendom, hinduism, islam, judendom och ett antal mindre ortodoxa andliga rörelser. Museet har från sin start bejakat detta och upplåtit sina lokaler för spontana musikframträdanden men också arrangerat konserter. Ganska tidigt insågs behovet av att ta tillvara på all musik och alla musiker. Det fanns ett behov av en professionell ljudutrustning för att kunna dokumentera allt detta, för att bevara det och till- gängliggöra det för publiken. Eftersom ljudarkiven i är få och dåligt utvecklade är tanken att här också bygga upp ett centrum för musikforskning i . Samarbete inleddes med stora internationella musikarkiv, inte minst i . Efter hand växte behovet att också integrera det muntliga berättandet. Oral History är trots allt grunden i museets verksamhet. Många berättelser har inte sparats eller spelats in, vilket nu är tekniskt möjligt. Arkivet har skapat möjligheter att an- vända ljud i utställningarna, man har byggt s.k. Memory rooms något som tillfört ytterligare en dimension i verksamheten efter återinvigningen av den renoverade lokalen. Museet som forum för samhällsplanering Museets viktiga roll i återuppbyggnaden av som en icke- rasistisk och öppen stad efter apartheidssystemets fall kan till en del förklaras av det opinionsmässiga genomslag som tvångs- förflyttningarna och rivningarna i District Six fick. Inte för att de var mera traumatiska än på andra ställen i , men för att de är de bäst dokumenterade. Denna dokumentation kan också använ- das av andra. Inspirerade av District Six museets framgångar har andra initiativ och embryon till museer börjat växa upp i olika townships runt . District Six historia är speciell genom att man trots marginalisering och utarmning ändå lyckades skapa en form av kollektiv anda och en egen sorts humanitet trots för- tryck och ovilja från staten. Många av de minnen från det forna District Six som berättats på museet handlar om hur man lyckades överbrygga religiösa och sociala gränser och som ett ställe att dela vardagsbekymmer utan att tänka på om man var färgad eller vit, eller indier. Det fanns viktigare saker att bekymra sig om. Man var helt enkelt sydafrikan. District Six representerar något speciellt i historia och många har också påpekat att det var just detta som retade och förolämpade apartheidregimen och en direkt anledning till att området förintades. Minnet av District Six och den speciella anda av gemenskap och solidaritet som det genererade är viktig för sydafrikaner som själva har tvingats in i apartheids townships och in i apartheids identitet. Denna anda förstärks också ständigt genom museets arbete med att samla in minnen och berättelser. Därför har museet också spelat en viktig roll i många strider om sociala, kulturella och medborgerliga rättigheter i förnyelsearbetet. Museet har kunnat erbjuda ett forum för debatt och diskussioner om framtida planering. Det har visat sig vara ett av få ställen eller strukturer som haft mandat att tala till och för alla stadens medborgare. Till museet kommer vanliga medborgare och uttrycker tankar och åsikter om aktuella förslag som rör stadens framtida planering. har arbetet med återuppbyggnaden av District Six påbörjats. De tidigare invånarna har erbjudits att komma tillbaka. Anwah Nagia, f.d. boende i District Six och ordförande i , som representerar 20 000 tidigare invånare i området leder arbetet. Han sitter också med i museets styrelse och var en av museets grundare. Hans ledarskap i kampen för att få till- baka den mark som apartheidregimen tog ifrån de boende till- sammans med hans arbete i museet är ett uttryck för museets enga- gemang och roll i byggandet av det nya samhället. District Six som inspirationskälla i Samarbetet med och erfarenheterna från District Six har vitaliserat museiarbetet i och bidragit till en ändrad inriktning av verk- samheten. Museet är nu mera benäget att syssla med samhällsrela- terade frågor och internationellt samarbete. finns en ut- talad målsättning att fokusera på samtidshistoria, det vill säga industrisamhällets . Häri ingår också ett ökat intresse för minoriteter, marginaliserade grupper och den etniska mångfaldens problematik. Tvångsförflyttningar från bostadsområden har förekommit också i . Här liksom i de flesta svenska stadskärnor skedde rivningar som ofta innebar påtvingade förflyttningar i samband med citysaneringar i välfärdsbyggets namn under 1960- och 70- talen. En mycket uppmärksammad sådan var saneringen av kvar- teret Lugnet i , en arbetarstadsdel där många kockums- arbetare bodde. Saneringen genomfördes trots våldsamma protester. Området revs och nya höga bostadshus uppfördes. Som ett led i samarbetet och i ett försök att hitta en parallell till vad som hänt i District Six genomfördes en dokumentation av Lugnet. från rivningsdebatten gicks igenom, foto- grafier insamlades och ett antal människor som bott i området innan rivningen intervjuades. Man kan naturligtvis inte jämföra de båda företeelserna eftersom det fanns helt olika skäl bakom men för de boende, som drabbades kan upplevelsen vara traumatisk. Känslorna för och minnena av Lugnet var starka. Vissa personer betraktade området som fattigt, sanitärt undermåligt och för- slummat och tyckte det var bra att det revs. Andra såg stadsdelen som det gamla goda samhället, en idyll med små hus och gårdar, ett område med gemenskap och identitet. Här berättades också om den speciella anda som fanns, att alla hjälpte varandra med vardags- livets olika problem, på samma sätt som i District Six. Gensvaret från Malmöborna blev stort när det blev känt att museet skulle göra en utställning om Lugnet. Det visade sig att minnet av området, också för dem som aldrig bott där, är en viktig symbol för , som väcker starka känslor ännu efter rivningarna. Erfarenheterna från District Six har också varit en viktig inspira- tionskälla för arbetet i – Mångfaldens Mötesplats – som var ett av projekten som fick ekonomiskt stöd från Delegationen för industrisamhällets kulturarv. Här gällde det minnesskapande av ett annorlunda slag. Medan minnesbildningen vanligen sker i relation till platsen handlar det i fallet om människornas levnadshistorier och minnen från helt andra ställen än miljonprogramsområdet . Många av invånarna är flyktingar med sina rötter och tankar i någon annan del av världen. är en märklig plats, med sina svåruttalade gatunamn, uppkallade efter skånska lands- hövdingar. RoCent, köpcentret, påminner ibland om en transithall där många med irrande blick verkar leta efter någon bildskärm med flighten som ska ta dem någon annanstans, förmodligen hem. Svårigheterna med projektet var många men lärdomarna ännu fler. Det blev många fantastiska möten, som ofta resulterat i en vänskap som kommer att överleva alla projekt . En viktig lärdom är att arbetet är mycket tidskrävande. Det tar tid att få förtroende för den som lyssnar, när man skall berätta om traumatiska minnen och upplevelser som man ibland själv har försökt förtränga till de innersta vrårna av sitt medvetande. Ofta är berättelserna så gripande och skakande att man som lyssnare får svårt att sova . En annan fantastisk upplevelse är att man känner sig som om man befunne sig mitt i världen. I kan man få initierade kommentarer till världshändelserna. Man får ofta en mycket annorlunda bild än via medierna. Här ses problemen så att säga från insidan. Jo, men det finns många parter i Rosen- gård. Vi lyckades skapa ett litet museiembryo i en lokal som vi kallade RoMus. Där kunde vi kontinuerligt visa små utställningar med resultat av vårt framåtskridande med hjälp av intervjuer, dagboks- citat och fotografier. Utställningarna handlade om allt från vänskap till boxning. Vissa metoder s.k. workshops med t.ex. skolelever, och kvinnonätverk utvecklade vi i samarbete med ett annat projekt inom museet, det s.k. (Migrating Memories) som handlade om vilka föremål man vill ta med sig när man tvingas fly från sitt land. I vårt gemensamma arbete deltog också på , som hjälpte till med videointervjuer. Agenda 21- arbetet i visade sig vara en bra dörröppnare för samtal om demokrati och delaktighet. Miljöfrågorna är alltid i grunden sociala. Museet är en minnesfabrik. Den historiska tiden mäts med hjälp av en tidsaxel. Var och en av oss bär med sig sitt individuella minne, som på tidsaxeln förenar sig med kollektiva upplevelser. Till en början känns det mesta bekant. Minnena återupplivas och händelser ur vårt förgångna dyker upp. Ju längre bakåt i tiden vi kommer desto mer fragmentariska blir våra minnesbilder. De sönderfaller i allt mindre bitar, små skärvor, och till slut mikro- skopiskt små partiklar. Museet sätter samman bitarna. Museet för- medlar budskap från det förflutna. Minnet är av stor betydelse för skapandet av kulturell identitet. Insamling och tillgängliggörande av människors minnen och erfa- renheter är därför en i museernas verksamhet. Här- igenom blir museet en viktig aktör i samhällsbyggandet – en aktiv kraft mot social exkludering och en pådrivare för en demokrati- sering av kulturarvet 1998: The politics of locality: memories of District Six in I: Lovell (ed): Locality and belonging. Jeppie (ed) 1990 The Struggle for District Six. Past and present. Mannegren : Musik, makt mångfald – möten med Syd- . Nutall (ed) 1998: Negotiating the past. The making of memory in South . Rassool C and Prosalendis S (ed) 2001: Recalling Community in . From segregation to citizenships. är kulturhistoriker och har varit museichef vid i och är nu fri kulturarbetare. Han var projektledare för projektet , , . Företagens insats för kulturarvet Den som inte har kunskap om sin historia vet heller inget om sin framtid. Ungefär så har många sagt för att understryka betydelsen av att vårda arvet från . Riktigt så enkelt är det nu inte att staka ut framtiden för ett företag. Motiven för att vårda företag(et)s historia är nog också andra. Få är de företag som inte, förr eller senare, vill utnyttja ett årtal till att fira. Om det sen är , 100 eller , så erbjuder det ett tillfälle att göra något festligt för kunder, anställda, leverantörer, ägare etc. Blott detta faktum är bevis nog för vikten av att veta något om sin historia. Den som då bemödat sig om att väl ta hand om dokument av skilda slag kan också med trovärdighet berätta om hur firman utvecklats. Få har beklagat arkiveringsmödan när det väl är dags att skriva jubileums- skriften. Desto fler har i skrivandets stund förfasat sig över alla luckor i arkivet. Egentligen är det väl få som inte inser det stora värdet i att vårda sitt företags historiska arv. Förvisso finns där lärdomar för fram- tiden att hämta, men det är också en källa till stolthet över vad som åstadkommits och därmed en inspirationskälla. sagt varje företags historia innehåller också stoff som är direkt användbart i t.ex. marknadsföring och PR. Ett företags dokumenterade historia skapar karaktär och identitet, framhäver det som ansvarsfullt och stabilt. Både bokförings- och skattelagen påbjuder att åtminstone delar av räkenskaperna och underlaget för dem skall sparas åtmin- stone . Redan detta är till god hjälp i synnerhet som ett bolags ekonomiska utveckling är något av ryggraden i varje beskrivning av den historiska utvecklingen. Underlåtenheten att rensa i arkivet när lagpliktens tidsgräns passerats har senare rönt stor uppskattning. Det är emellertid otillfredsställande att låta tillfälligheter styra en process som denna. Varje företag, oavsett storlek och slag, bör ha en genomtänkt policy för dokumentation av skeendet. Det kan låta krystat med en policy eftersom det genast för tanken till en krånglig åtgärdsplan som knappast passar för t.ex. ett mindre familjeföretag. Det är precis lika mycket policy att ha suttit hemma vid köksbordet och pratat igenom ärendet och på så sätt gjort sig själv medveten om vad man skall göra. Det viktiga är att det görs och helst från början. Vad är det då för slags dokument som har sin plats i historie- arkivet? Det skiljer sig givetvis mycket beroende på verksamhetens art och omfattning. Därför är exemplen jag skall nämna tämligen vildvuxna, men förhoppningsvis kan de tjäna som tankeväckare som sen kan leda till det som passar det enskilda företaget. Min framställning tar i allmänhet inte utgångspunkt i kultur- minnes- och byggnadslagen eller eljest vad som föreskrivs om skydd av minnesmärken. Detta vore en uppgift för antikvarisk expertis. Vad jag här nedan anför skall mera uppfattas som syn- punkter avsedda att stimulera till bevarandeinsatser inom industri och näringsliv. Som redan nämnts utgör de dokument man är skyldig att förvara en utmärkt stomme. Årsredovisningar och verksamhets- berättelser är måsten i ett historiskt arkiv. När plikttiden löpt ut kan förvisso åtskilligt rensas ut, men med urskillnad! I redo- visningsmaterialet finns mycket som markerar milstolpar i utveck- lingen: lönelistor, fakturor på viktiga leveranser, hyresavtal, patentfakturor osv. Att och har åtminstone ett exemplar av varje bilmodell man tillverkat det är nästan en plikt mot nationen. har inte alla företag konkreta ting av så folkkärt slag att spara på, men i princip gäller regeln för alla företag. Sen får det ta sig uttryck som passar var och en. Det är för övrigt så att processen fram till den färdiga produkten är väl så intressant. Varifrån kom idéer och uppslag och hur bearbetades de? Detta kan återfinnas i skissblock, konsultavtal, mötesprotokoll, ritningar osv. Fotot som dokument är ofta under- skattat, möjligen med undantag för byggfirmor. Man kan ju inte precis samla på broar och hus man byggt, men väl på fotografier och filmer av dem. Dessutom tagna då och då under hela bygg- Broschyrer, kataloger och liknande PR-material är också värdefull produktdokumentation och bör på ett systematiskt sätt ingå i det som skall bevaras. För tjänsteföretag erbjuder produkt- dokumentationen särskilda utmaningar. Men det går med lite fantasi. Konsultens protokoll och rapporter är därvid omistliga, men också här är film och foto viktiga hjälpmedel. Få saker vittnar bättre om vad ett företag varit och vad det är än de byggnader och lokaler i vilka det verkat. Knappast någon är oberörd av det lilla krypin, bevarat eller på foto, som barnbarnet till grundaren och VD:n i företaget, stolt visar för besökaren. När jubileumsboken skall skrivas är ritningar och foton – av exteriörer och interiörer – omistliga inslag. Byggnader, maskiner och andra föremål blir förr eller senare föremål för ändringar, ned- montering eller rivning. För att även därefter kunna visa hur det en gång sett ut är det värdefullt att bevara ritningar och beskrivningar. Beträffande teknik har för övrigt oanade skatter kunnat bevaras när industriteknisk expertis engagerats före en utrangering. Till detta kapitel hör också produktionsutrustning och andra hjälpmedel. Inventarielistor hör därför till de viktiga dokumenten i arkivet. Återigen gärna styrkta med leverantörsfakturor liksom de handlingar som beskriver övervägandena inför anskaffningen. Det mest påtagliga uttrycket för ett företags tillväxt, förutom faktu- reringssiffror och antal anställda, är ny-, om- och tillbyggnader. Dokumentationen därav är därför mycket viktig. Erfarenheten visar också att detta ofta återfinnes på hyllorna. Taklagsfester och invigningar glömmer man heller inte. Vad som däremot gärna saknas är alla de överväganden som ledde fram till beslutet. I den mån sådant är dokumenterat utgör de guldkorn i samlingarna. Här framstår människorna som byggde en industrination som tydligast. Att företaget är dess personal, det motsäger ingen. Likväl är doku- mentationen av personalen sällan särskilt välgjord. Att hindret skulle vara det faktum att personregister inte får föras hur som helst det betvivlar jag. Inom lagens ramar finns tillräckligt utrymme för god dokumentation. Utöver den generella statistik som väl beskriver hur ett företags kompetensprofil sett ut i olika skeden kan individporträtt fångas på många sätt. Återigen foto och film förstås. Här vill jag fästa uppmärksamheten på just fest. Det får inte (bara) bli som i familjealbumet, dvs. med foto vid födelsedagar och andra högtider. Som VD i STORA hade fotoavdelningen en stående beställning från mig att fotografera vardagen: Ute på golvet, i laboratorier, kontor och konferensrum – när som helst och var som helst utan förvarning.