sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — Polismannen prövade gripandet efter en beskrivning, lämnad av den enskilde som gjort gripandet, av den inträffade händelsen. Om den misstänkte samtyckte till det ägde därefter ett förhör rum med honom per telefon. Genom att polisen således kontaktades när en person gripits misstänkt för snatteri skapades förutsättningar för att för- höret med den misstänkte kunde komma till stånd och dessutom i de flesta fall tämligen . Som framgått i bl.a. avsnitt 5.4.3 var denna metod för brottsutredning inte laglig. Vi anser att ytterligare förslag som kan underlätta att få personer att medverka till förhör under en brottsutredning nu bör kunna övervägas. Möjlighet att anmäla ett envarsgripande till en polisman Det tillvägagångssätt som tillämpas gentemot personer som grips av enskilda misstänkta för snatteri innebär i många fall att den Förenklingar i brottsutredning vid snatteri enskilde – efter att ha företagit vissa andra brottsutredande åtgär- der – i praktiken häver sitt eget gripande. Den inträffade händelsen anmäls därefter skriftligen till polisen. Regelsystemet beträffande rätten för envar att gripa en misstänkt tillåter inte att den enskilde häver sitt eget gripande. Den gripne skall ju överlämnas till en polisman (jfr dock uttalanden i prop. 1983/84 s. 25). Detta – att en polisman överhuvudtaget inte prövar gripandet – är från rättssäkerhetssynpunkt inte helt tillfredsställan- de för den gripne. Ett sätt att öka rättssäkerheten för den misstänkte som själva förfarandet effektiviseras och sker snabbare vore att skapa en möjlighet att – i vissa situationer – muntligen anmäla själva gripan- det till en polisman. Denna anmälan skulle då få ske per telefon. Om denna möjlighet öppnades skulle således en polisman kon- taktas i princip varje gång en person gripits misstänkt för snatteri. Detta – att en polisman kontaktas - skulle sannolikt även ha vissa brottspreventiva effekter. Butiksstölder anmäls i stort sett enbart om det finns en gär- ningsman som har gripits. Vi har i avsnitt 2.3 redogjort för brotts- utvecklingen när det gäller butikstillgrepp. Där framgår bl.a. att det anmäldes ca 52 000 butiksstölder i landet som helhet. Vi har inte lyckats få fram någon statistik som visar hur många av des- sa som utgörs av butikssnatterier. Däremot finns lagföringsstatistik beträffande snatteribrottet. Som vi har angett tidigare är inte heller den statistiken begränsad till att avse just butikssnatterier (avsnitt 2.3). Det anses dock rimligt att anta att majoriteten av de snatterier som ingår i lagföringsstatistiken avser butikssnatterier. När det gäller snatteri meddelades drygt 13 000 lagföringsbe- slut. De fördelade sig på så sätt att antalet domar uppgick till 2 757, strafförelägganden till 7 429 och åtalsunderlåtelser till 3 174. Som också framgått tidigare kommer de flesta butikssnatterier till polisens kännedom genom en skriftlig anmälan. Antagligen har denna praxis vuxit fram ur den verklighet som består i att poli- sen , bl.a. till följd av att annat måste prioriteras, inte har ansett sig kunna inställa sig vid platsen – i vart fall inte inom en rimlig tid - där en för snatteri misstänkt person har gripits. Det gäller måhän- da särskilt som det i regel inte finns skäl för en polisman att överta den enskilde personens gripande om brottsmisstanken utgörs av snatteri (jfr avsnitt 5.4.3). Anmälningsupptagningen per telefon kan möjligen innebära ett visst tärande på polisens resurser. En skriftlig brottsanmälan som kommer in till polisen behöver t.ex. inte nedtecknas av en polisut- Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Mot detta skall emellertid vägas de vinster som kan förväntas uppkomma genom att i princip hela brottsutredningen i de flesta fall kan färdigställas direkt efter ett telefonsamtal. Vi åter- kommer till detta nedan (avsnitt 5.4.11) Här skall också tilläggas att RPS – med hänvisning just till den rationaliseringsvinst som förfarandet enligt styrelsens bedömning innebär - har begärt att regeringen skall överväga sådana författ- ningsändringar som gör det möjligt att handlägga snatteriärenden på det förenklade sätt som gjordes av polisen i genom snattefonförfarandet. Enligt RPS redovisade den aktuella polis- myndigheten ca 1 500 snatteriärenden på detta förenk- lade sätt. Det innebär enligt styrelsen en besparing av sju polistjänster (Polisväsendets budgetunderlag , s. 43)Vad. vi nu har sagt innebär sammantaget att möjligheten att i vis- sa fall kunna anmäla ett gripande till en polisman sannolikt skulle öka såväl rättssäkerheten som effektivisera förfarandet samt dess- utom ha vissa brottspreventiva effekter. Det som möjligen skulle kunna tala emot att en sådan möjlighet införs är att snatteribrottet därigenom skulle komma att prioriteras hos polisen på bekostnad av utredningar om annan brottslighet. Sammantaget bedömer vi ändå att denna möjlighet att anmäla gri- pandet kan förväntas medföra sådana fördelar att prioriteringsfrå- gan inte bör hindra ett genomförande. Detta leder oss således till slutsatsen att det bör införas en möjlighet att till en polisman per telefon anmäla att en person har gripits misstänkt för snatteri. I snattefonförfarandet (avsnitt 3.5.2) begränsades användningen till att avse enbart erkända snatteribrott. Vi anser inte att det finns skäl att begränsa tillämpningsområdet på detta sätt. Denna metod för utredning av snatterier skall således gälla oavsett den misstänk- tes inställning i skuldfrågan. Något krav på att anmälan skall ske till närmaste polisman bör inte heller ställas upp för den nu aktuella situationen. Vi tänker oss att man inom polisen inrättar olika telefonnummer på vilka anmä- lan kan ske. Dessa telefoner bör vara bemannade under de tider bu- tiker och varuhus normalt håller öppet. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 5.4.6Polismannens prövning efter det att anmälan om gripandet har skett Omfattningen av polismannens prövning Förslag: Sedan gripandet har anmälts skall polismannen skyndsamt pröva om gripandet skall hävas. Om gripandet inte hävs skall den gripne skyndsamt överlämnas till en polisman. Efter det att gripandet anmälts till en polisman måste givetvis po- lismannen åläggas en skyldighet att på något sätt pröva gripandet. När det gäller misstanke om enbart snatteri finns det skäl för en polisman att gripa den misstänkte om identiteten på den misstänk- te inte går att fastställa. Gripandeskäl föreligger dessutom – under vissa ytterligare förutsättningar - om den misstänkte saknar hem- vist inom riket (24 kap. 1 och 2 §§ jfrd med 24 kap. 7 § första stycket RB). Anledningen till att det i dessa situationer går att frihetsberöva en person även för brott av mer ringa slag är att det anses att det då finns klara indikationer på att den misstänkte avser att undandra sig att medverka i brottsutredningen. Det skall framhållas att det är förutsatt att tillämpningen av dessa bestämmelser sker med åter- hållsamhet och med allt större restriktivitet ju lindrigare brott det är fråga om (prop. 1986/87:112 s. 32). Här skall också nämnas att det beträffande misstänkta som har hemvist i ett annat nordiskt land gäller att bestämmelsen som med- ger ett frihetsberövande oberoende av brottets beskaffenhet inte kan tillämpas (se härom Fitger, , del 2, s. 24:18 och vad som där anges om nordiska konventioner som tillåter del- givning och lagföring i annat nordiskt land). Vi har övervägt att låta den polisman till vilken gripandet anmäls, utan någon begränsning, pröva gripandet i hela dess omfattning. En sådan prövning skulle kunna leda till att polismannen beslutar att den gripne skall friges eller att han beslutar sig för att överta den enskilde personens gripande. Det går emellertid enligt vår bedömning knappast att låta en po- lisman per telefon meddela ett beslut om att han övertar gripandet. Det skulle ju innebära att en enskild person – ibland kanske - fick verkställa ett beslut om frihetsberövande som en Förenklingar i brottsutredning vid snatteri SOU 2002:44 polisman meddelat per telefon. Det framstår inte som särskilt lämpligt. Vi har därför stannat för att polismannens prövning på distans av gripandet endast skall avse om det finns skäl att häva gripandet. Visserligen får en enskild person i den situationen också verkställa ett beslut som en polisman har meddelat. Att den enskilde i en si- tuation som denna får verkställa ett beslut om att någon skall för- sättas på fri fot ser vi dock inget problem med. Efter det att anmälan om gripandet har skett skall därför polis- mannen skyndsamt pröva om gripandet skall hävas. Gripandet skall därvid hävas om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. Sannolikt kommer de flesta sådana prövningar att leda till att gripandet hävs. Om gripandet emellertid inte hävs skall den gripne överlämnas till en polisman enligt vanliga regler, dvs. normalt genom att en polisman inställer sig på plats för att där prö- va gripandet. Identifiering av den gripne Förslag: Den gripnes identitet skall fastställas av polismannen in- nan det avgörs om det finns förutsättningar att häva gripandet. När en butikskontrollant eller annan enskild griper en person miss- tänkt för snatteri brukar den som har gjort ingripandet företa vissa brottsutredande åtgärder innan han bestämmer sig för om den gripne skall friges eller om en polisman skall kallas till platsen för att pröva gripandet (se avsnitt 3.2). De åtgärder som den enskilde företar brukar bl.a. vara att be den gripne identifiera sig. Den gripne får då uppge sitt namn och även visa en legitimationshandling för att styrka sin identitet. Därefter görs en skriftlig anmälan om brot- tet till polisen. Med hjälp av de identitetsuppgifter som finns i an- mälan kallas den misstänkte därefter till polisen för förhör. Innan förhöret genomförs sker en identitetskontroll hos polisen. Som vi har framhållit tidigare är denna praxis – dvs. att den enskilde själv friger den gripne - knappast förenlig med gällande lagstiftning. Enligt vad som har uppgetts för oss inträffar det så gott som ald- rig att den person som av en enskild har identifierats på det sätt som vi nu har beskrivit inte är den han verkligen har uppgett sig vara. Av JO:s uttalanden rörande tillämpningen av snattefonförfaran- det (se avsnitt 3.5.2) framgår att han är av den uppfattningen att Förenklingar i brottsutredning vid snatteri det inte är godtagbart att en så central del av brottsutredningsförfa- randet som identifieringen av den misstänkte i huvudsak överläm- nas till en enskild person, som dels företräder målsägandens intres- se i saken, dels kan komma att höras som vittne till det inträffade. Enligt JO:s bedömning ligger ansvaret för att den misstänktes identitet fastställs på ett riktigt sätt på den polisiäre befattningsha- vare som utreder brottet. Vi har utgått från vad JO har sagt i denna del. Vi har därför för- utsatt att, efter det att gripandet har anmälts till en polisman, denne – innan det avgörs om gripandet skall hävas - fastställer identiteten på den gripne på samma sätt som sker efter ett överlämnande. Det gäller således även om det i och för sig inte finns något som tyder på att den misstänktes uppgift om sin identitet till den som har gjort ingripandet inte är korrekt. Givetvis skall polismannen, om han redan av den berättelse som lämnas av den enskilde som har gjort ingripandet (se avsnitt 5.4.9), bedömer att den inträffade händelsen inte utgör ett brott häva gripandet. Om den inträffade händelsen inte utgör ett brott finns det ju inte skäl för ett frihetsberövande. Det gäller alldeles oavsett om den gripnes identitet är fastställd eller ej. Som kommer att framgå i avsnitt 5.4.10 föreslår vi där att en ordningsvakt, under vissa förutsättningar, skall kunna kroppsvisite- ra en gripen person för att fastställa dennes identitet. Vi vill därför redan här säga att polismannen skall säkerställa identiteten på den gripne även om en ordningsvakt genom en kroppsvisitation har säkerställt identiteten på den gripne. Om identiteten inte går att fastställa av polismannen saknas förutsättningar för honom att häva gripandet. Hur skall identifieringen av gripna gå till per telefon? Bedömning: Om polismannen vid telefonsamtalet ställer kontroll- frågor till den gripne med hjälp av olika register och den gripne kan ge korrekta svar på dessa frågor och det dessutom inte finns något som tyder på att det råder någon oklarhet beträffande identiteten är identiteten på ett tillräckligt betryggande sätt fastställd. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Identifiering hos bl.a. polisen Innan vi beskriver hur den av polismannen företagna identifiering- en skall gå till vill vi säga några ord om hur identifiering av miss- tänkta i samband med polisförhör vanligen går till . När en person som är misstänkt för ett brott kallas till polisen för att höras över brottsmisstanken brukar denne få legitimera sig i samband med att förhöret genomförs. Om den misstänkte inte har någon legitimation får han ta med sig en person som kan intyga identiteten. Polisen kontrollerar sedan identiteten mot mantalsre- gistret. Telefonförhör med misstänkta förekommer i väldigt liten utsträckning. Det kan dock ske om det är någon kompletterande fråga som behöver ställas. Det är då i regel den person inom polisen som har hållit det tidigare förhöret som ringer och ställer den kompletterande frågan. I kapitel 7 kommer vi att behandla frågan om skriftliga berättel- ser under en brottsutredning. Som kommer att framgå där finns en möjlighet att, i stället för att hålla förhör, infordra en skriftlig be- rättelse från t.ex. ett vittne. Bestämmelsen möjliggör dock även – i och för sig undantagsvis - att en misstänkt lämnar en skriftlig be- rättelse. När detta förfarande tillämpas under en brottsutredning sker av naturliga skäl inte heller någon kontroll av identiteten ge- nom ett personligt sammanträffande mellan den som har lämnat berättelsen och en företrädare för polisen. Vi har också tittat på hur identifiering sker inom andra de- lar av rättsväsendet. I domstol sker inte annat än en ytterst summa- risk identitetskontroll av den tilltalade. Brukligt är nämligen där att den tilltalade endast får bekräfta ett namn och personnummer som läses upp för honom av domaren. Även i domstol sker förhör ibland per telefon. Inte heller då synes identiteten kontrolleras på något mer ingående sätt annat än i undantagsfall. Av JO:s uttalanden rörande tillämpningen av snattefonförfarandet (se avsnitt 3.5.2) framgår att han är av den uppfattningen att det normalt måste till ett personligt sammanträffande mellan den hos polisen som gör en identitetskontroll av en misstänkt och den som skall identifieras. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Utgångspunkten har för oss varit att identifieringen av den gripne vid telefonsamtalet med en polisman måste kunna lösas på ett prak- tiskt sätt som inte medför en alltför stor omgång. Tillvägagångssät- tet måste även vara betryggande ur rättssäkerhetssynpunkt. Det skulle ju inte uppstå några som helst vinster – snarare tvärtom - om den gripnes identitet inte kunde fastställas på ett betryggande sätt i detta förfarande. Det är vi självklart inte intresserade av. Vår bedömning är att identifiering vid ett telefonsamtal mellan en polisman och en misstänkt person mycket väl går att utforma på ett sådant sätt att rättssäkerheten inte äventyras. Vi anser nämligen att JO:s farhågor för misstag i samband identifiering per telefon är överdrivna. Vad vi känner till har det inte kommit fram något som visar att det i samband med att snattefonförfarandet tillämpades, vilket var , förekom några felaktigheter när det gäller identifieringen av den misstänkte. Anmärkas skall dock att det inte har skett någon utvärdering av det försöket. Om en polisman vid ett telefonsamtal ställer kontrollfrågor till den misstänkte med hjälp av olika register och den misstänkte kan ge korrekta svar på dessa frågor och det dessutom inte finns något som tyder på att det råder någon oklarhet beträffande identiteten anser vi att identiteten på ett tillräckligt betryggande sätt är fast- ställd. Att det av oss föreslagna tillvägagångssättet för att identifiera misstänkta avviker från den rutin som vanligen tillämpas gentemot en misstänkt person är inte särskilt märkligt. Den brottsutredningsmetod som vi nu vill införa har ju inte varit lagli- gen möjlig tidigare. Vi vill här också tillägga att det inte är helt ovanligt att den som misstänks för ett butikssnatteri är känd av polisen. När sådana situationer föreligger behöver oftast kontrollfrågor på sätt som har beskrivits inte ställas beträffande identiteten. Per- sonlig kännedom är således ofta ensamt en tillräckligt betryggande form för identifiering. När det gäller möjligheten att fastställa identiteten på misstänkta som har hemvist i ett annat land – vare sig det är i eller utanför - kan det vara svårt att göra det på det sätt som vi har tänkt oss. Det gör att beträffande sådana gripna personer kan i regel an- mälan om gripande inte ske i stället för att överlämna den gripne till en polisman (se dock vad vi har sagt om personlig kännedom). Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Sådana gripna personer får då – precis som - överlämnas till en polisman. Förslag: Möjligheten att anmäla ett gripande till en polisman per telefon i stället för att överlämna den gripne gäller inte om den gripne är . I 35 § LUL finns en bestämmelse om rätt för envar att gripa den som inte har fyllt . Bakgrunden till denna särreglering beträf- fande de allra yngsta lagöverträdarna är att ett barn inte kan gripas enligt 24 kap. RB eftersom brott överhuvudtaget inte kunde begås av barn vid tiden för RB:s ikraftträdande . Då gällde nämligen fortfarande strafflag. I och med BrB:s ikraftträdande kan dock barn begå brott. En misstanke om brott är ju en grundförutsättning för att bestämmelserna om gripande skall kunna tillämpas. Därmed öpp- nades möjligheten att föreskriva att även barn skulle kunna gripas. Det dröjde dock innan en bestämmelse om detta togs in i LUL (prop. 1983/84:187 s. 24 ff, SFS 1984:954). Vi har övervägt om denna möjlighet att anmäla ett gripande till en polisman skall gälla även lagöverträdare som är . När det gäller lagöverträdare som är ankommer det på antingen polismyndigheten eller åklagaren att fatta beslut om den unge som har gripits skall friges eller hållas kvar för förhör (35 § andra stycket LUL). Beslutanderätten i frågan om ett eventuellt fortsatt frihetsberövande ligger således på en högre nivå än polis- mans. Det skulle därmed fordras att en eventuell anmälan om gri- pandet sker antingen till polismyndigheten eller till åklagaren. Det framstår inte som en särskilt praktisk lösning. Därtill kommer att ett barn inte kan åtalas för den händelse som har föranlett gripandet. Bestämmelsen om envarsgri- pande i LUL är, som framgått, i första hand till för att möjliggöra förhör med den unge lagöverträdaren (se härom även SOU 1993:60 s. 154). Det innebär sammantaget att beträffande den nu aktuella ålderskategorin – dvs. personer som är - skall det inte vara möjligt att anmäla gripandet till en polisman i stället för att överlämna den gripne till en polisman. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 5.4.8Hanteringen av den tillgripna varan Förslag: Om den enskilde har beslagtagit en vara som misstänks vara tillgripen, skall anmälan om gripandet inte kunna användas i stället för att den gripne överlämnas till en polisman. När en person som misstänks för snatteri ertappas kan det måhän- da tyckas som att det finns behov av att ta de tillgripna föremålen i beslag. Att en enskild person – t.ex. en butikskontrollant – i sam- band med ett gripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB i och för sig kan ta föremål i beslag framgår av 27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB. I praktiken är det dock tämligen vanligt att butikskontrollanten eller den person som för butikens räkning har ingripit återfår det tillgripna föremålet utan att det blir aktuellt med beslag. När den misstänkte erkänner tillgreppet – eller i vart fall inte förnekar det – är det förfarandet sannolikt undantagslöst. Även när den gripne förnekar brott händer det att han inte gör anspråk på den vara som misstänks vara tillgripen. Ett sådant informellt förfarande som har beskrivits tycks av många accepterat i situationen med envarsgripande, dvs. när gär- ningsmannen ertappas på bar gärning eller på flykt från brottsplat- sen. Som en ytterligare förutsättning för att tillämpa detta infor- mella förfarande fordras dock att egendomen snabbt kan återställas till den rätte ägaren (Fitger, , del 2, s. 27:8 f där det också framgår att JO ställt sig allt mer negativ till ett sådant informellt förfarande). Vi ansluter oss till ståndpunkten att det informella förfarandet måste accepteras i fallet när en person som misstänks för ett bu- tikstillgrepp grips av envar. Det tillgripna föremålet kan ju här dessutom i regel snabbt återställas till den rätte ägaren. En förut- sättning för det måste dock, anser vi, vara att den gripne som har föremålet i sin besittning inte gör gällande någon rätt till det. Vi vill framhålla att detta tillvägagångssätt är ett undantag från det formel- la förfarande som normalt skall tillämpas gentemot en person som har egendom i sin besittning och beträffande vilken beslagsreglerna i 27 kap. RB formellt är tillämpliga. När detta informella förfarande tillämpas är det dock viktigt att det av den dokumentation som polismannen upprättar framgår dels Förenklingar i brottsutredning vid snatteri att det aktuella föremålet har återlämnats, dels värdet på föremålet. Det sistnämnda behövs ju främst för att avgöra om ett snatteribrott föreligger (se avsnitt 2.2). Mot den nu redovisade bakgrunden anser vi att hanteringen av den vara som misstänks tillgripen normalt – dvs. när det informella förfarandet tillämpas - inte erbjuder något särskilt problem. Föremål tas i beslag Annorlunda förhåller det sig när den enskilde verkligen tar det misstänkt tillgripna föremålet i beslag, t.ex. av det skälet att den misstänkte gör anspråk på föremålet. Regelsystemet beträffande beslag framstår inte som särskilt anpassat till fallet när en enskild person tar föremål i beslag. Möjligen beror det just på att det inte inträffar särskilt ofta (se Fitger, , del 2, s. 27:3 där den situationen beskrivs som i extrema fall). Den bestämmelse som vi främst tänker på här är den som före- skriver att när ett beslag verkställs av någon annan än undersök- ningsledaren eller åklagaren, och denne inte har beslutat om besla- get, anmälan skyndsamt skall göras hos honom. Undersökningsle- daren eller åklagaren skall då pröva om beslaget skall bestå (27 kap. 4 § tredje stycket RB). Det är således så att beträf- fande ett beslag som har verkställts av en enskild person i samband med ett gripande det i regel inte är en polisman – ens om han infin- ner sig på brottsplatsen – som är behörig att pröva beslaget. Särskilt detta förhållande gör att vi anser att, om det till äventyrs ändå skulle inträffa fall att den enskilde tar ett föremål som miss- tänks tillgripet i beslag, polisen skall inställa sig på plats för att dels pröva gripandet, dels – och framför allt - ta hand om det beslagtag- na och låta en behörig person inom polismyndigheten pröva besla- get. Vi har i våra överväganden här även tagit särskild hänsyn till att det är svårt för en enskild person – som i regel intar ställning som målsäganden eller i vart fall representant för denne - att själv kom- ma i kontakt med en i detta avseende behörig person inom polisen. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Bör en polisman ges rätt att pröva beslag av enskilda? Vi har givetvis övervägt att ge en polisman behörighet att pröva beslag som har gjorts av enskilda. Vi har stannat för att inte föreslå något sådant, främst eftersom situationen med beslag av enskilda inte är särskilt vanligt förekommande. 5.4.9Butikskontrollanters och andra enskildas roll i samband med anmälan om gripandet