sou · GQB3108d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Inom armén hade försvars- förmågan generellt nedgått även om de brigader som tillförts modernare materiel hade god stridsförmåga. Delar av arméns organisationsbestämmande materiel, som stridsvagnar och artilleripjäser var hårt sliten. Genom att en del av krigsförbandens materiel nyttjats i grundutbildningen med otill- räckligt underhåll som följd ökade haverifrekvensen. Man befarade att om förbanden sattes in i strid, många enheter hade blivit stående, inte som en följd av fiendens vapenverkan utan på grund av materielhaverier och brist på reservdelar. En annan svaghet var ammunitionstillgången. Bristerna ifråga om vissa ammunitionsslag skulle haft en betydande negativ effekt på förbandens stridsförmåga. För att kunna bekämpa pansarfordon, som i en växande omfattning försågs med skydd mot ammunition med riktad sprängverkan (s.k. aktivt pansar), krävdes effektivare ammunition, som inte anskaffats. Mängden fredsanskaffad ammu- nition underskred ifråga om vissa ammunitionsslag fastställda normer i betydande grad. Ubåtsskyddsuppgiften kom att dominera de förbandens verksamhet. Verksamheten kom att till över- vägande del bedrivas som under ett beredskaps- eller neutralitets- läge. Fartygens gångtider förlängdes i betydande grad. Samman- taget innebar detta att marinens personal fick god utbildning i allmän sjötjänst och ubåtsskyddsverksamhet. Underhållet av fartyg och befästningar blev dock alltmer eftersatt. Av ekonomiska skäl hade tillgången på reservdelar minskats. Tillgängligheten vid en beredskapshöjning påverkades härigenom negativt. Även om beslut om anskaffning av ett sjörobotsystem med lång räckvidd hade fattats, skulle det dröja till försvarsbeslutsperiodens slut innan Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga detta var helt operativt. Ytattackförbandens förmåga i invasions- försvarsuppgiften var således alltjämt begränsad. Inom flygvapnet hade sju av de beslutade åtta jaktdivisionerna med JA 37 blivit operativa. Luftförsvarsförmågan hade därigenom förbättrats markant genom det enskilda flygplanets förbättrade prestanda. Det reducerade antalet jaktdivisioner skulle dock inte räcka till för att luftförsvara hela landet. Inom armén hade brigaderna utrustats med robot 70, som emellertid endast kunde användas under dagsljus. Eldrörsluftvärnet, vars huvuduppgift var att skydda viktiga broar samt flygbaser och potentiella områden för luftlandsättningar, var otillräckligt med tanke på den bedömda omfattningen av sovjetiska flyganfall i händelse av ett angrepp. De i det närmaste återkommande bristerna på likvida medel ledde till inställda repetitionsövningar. Att inställa eller reducera omfattningen av beslutade repetitionsövningar var i princip det enda sätt, som fanns att snabbt frigöra penningmedel. Följderna härav blev att förbanden blev dåligt samtränade. Efter genomförd mobilisering skulle därför erfordras kompletterande utbildning innan förbanden kunde lösa huvuduppgift. För att kunna lösa alternativa uppgifter skulle ytterligare utbildning krävts. Dessa uppgifter hade sällan kunnat övas, i bästa fall hade nyckel- befäl genomfört fältövningar. Statsmakternas krav att förband skulle kunna vara insatsberedda direkt efter mobilisering kunde som regel inte uppfyllas. Dels var det, som nämnts, låg tillgänglighet på viktig materiel, dels krävdes kompletterande utbildning. För vissa förband krävdes flera veckors utbildning. Reparationer av icke fungerade materiel krävde också tid. Det torde inte vara en överdrift att påstå att exempelvis en pansarbrigad efter mobilisering och transport till avsedd utgångs- gruppering enligt krigsplanläggningen kunde behövt ett par, förbandet var till alla delar insatsberett. Den krigsorganiserade försvarsmakten bestod då försvarsbeslutet fattades av följande viktiga förband: Armén: Åtta fördelningsstaber, tio moderniserade infanteri- brigader (IB 77), åtta äldre infanteribrigader (IB 66), fyra norr- landsbrigader, fyra pansarbrigader på fastlandet samt Brigad , en mekaniserad brigad, omkring 105 fristående fält- Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga bataljoner och ca 85 lokalförsvarsbataljoner. Härtill kom ungefär 100 000 man hemvärn. Marinen: Fyra ytattackdivisioner, fyra patullbåtsdivisioner, sex minfartygsflottiljer, två ubåtsflottiljer, åtta minröjnings- flottiljer, fyra helikopterdivisioner samt inom kustartilleriet omkring 30 fasta och rörliga bataljoner (ett antal av de fasta förbanden var organiserade i kustartilleribrigader). Flygvapnet: Sju jaktflygdivisioner JA 37, fyra jaktflygdivisioner J 35 F, 5½ attackflygdivisioner AJ 37, sex flygspanings- divisioner S 37, fyra lätta attackflygdivisioner SK 60, samt sammanlagt 44 flygbasbataljoner och stridslednings/luftbevak- ningsbataljoner. Totalt ingick i den krigsorganiserade försvarsmakten ungefärligen 850 000 man, hemvärnet inkluderat. De materiella brister, som uppstått inom armén, åtgärdades till viss del . Bland annat renoverades Centurionstridsvagnarna (till strv 104), ytterligare haubits 77 an- skaffades som viss ersättning för utmönstrade äldre artillerisystem, och pansarvärnsförmågan förbättrades genom tillförsel av pansar- värnsrobotsystemet (rb 56) liksom av pansarvärnshelikoptrar med (rb 55). Även om det materiella läget för armén till viss del förbättrades hade bristen på pengar lett till att en del av materielen blivit alltmera omodern och sliten. Överbefälhavaren framförde i skri- velse till regeringen att flera av arméns förband har en för låg kvalitet i förhållande till hotbildens krav. Vissa enheter är otidsenliga och har en organisation och sammansättning som inte är ändamålsenlig. En stor del av arméns krigsorganisation kan inte lösa huvuduppgifter direkt efter mobilise- ring. Detta beror främst på otillräcklig utbildning och att materiel saknas. Många förband kräver flera veckors kompletterande utbildning i kombination med materieltillförsel för att de skall bli användbara. De senaste årens upprepade reduceringar och senareläggningar inom materielområdet har inneburit en allt större kvalitetsskillnad till om- världens förband. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga De otillräckliga ekonomiska resurserna för materielanskaffning har även medfört vissa brister på mängdmateriel och ammunition.164 efter det att denna delutredning insänts till rege- ringen överlämnade ÖB perspektivplanen, benämnd Försvars- maktsidé 2000 (FMI 2000)165. Med all önskvärt tydlighet redovisar ÖB tillståndet inom försvarsmakten: I försvarsbesluten och 1987 avdelades resurser för att förbättra utbildningen i försvarsmakten. Detta har inte kunnat göras p.g.a. den ekonomiska utvecklingen. Repetitionsutbildningen har begränsats kraftigt. En stor del av organisationen är inte krigs- duglig direkt efter mobilisering. Det behövs en nådatid för komplette- ringar. Det finns brister i den materiella beredskapen. Den nuvarande mobiliseringsorganisationen har lett till minskad tillgänglighet hos den förrådsställda materielen. Otillräckliga resurser för materielunderhåll har inneburit ökad förslitning. Tillgången på reservdelar är också för liten för vissa system. Det finns brister i försvarsmaktens uthållighet. Obalansen mellan uppgifter och resurser kvarstår och blir större efter hand. Krigsduglighet och beredskap försämras successivt och är redan nu på en i vissa stycken oacceptabelt låg nivå. Den av överbefälhavaren tecknade bilden av situationen inom försvarsmakten var således långtifrån ljus. Men, vilket framhållits tidigare, i en försvarsmakt finns det som regel alltid vissa förband och funktioner som är bra. Ubåtsskyddsförmågan var inledningsvis dålig men förbättrades , bl.a. genom en forcerad anskaffning av ubåtsskyddsmateriel. Det intensiva arbetet med att upptäcka och ingripa mot indikationer på främmande undervattensverksamhet innebar ett stort gångtidsuttag, vilket ska- pade bra och välutbildade besättningar. Genom olika åtgärder höjdes också ubåtarnas stridsförmåga betydligt. Utöver flygvapenförbanden, som i alla huvudfunktioner uppnått en vid en internationell jämförelse imponerande effektivitet och stridsvärde,166 hade vissa för- band med huvuduppgift invasionsförsvar blivit signifikant effek- tivare. Genom att ytattackförbanden hade 164Försvarsmaktsutredning : Delrapport. : Försvars- stabens informationsavdelning. 165ÖB 082:63738 , Högkvarteret. 166Den tidigare flygvapenchefen, generallöjtnant , framhöll för utredningen vid intervju att det svenska flygvapnet enligt hans uppfattning var som effek- tivast . Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga börjat tillföras ett svenskkonstruerat sjörobotsystem med lång räckvidd (rbs 15) kunde en robotbåtsdivision bekämpa mål, som befann sig långt bortom horisonten. De moderna ubåtarna till- sammans med attackflyg och ytattackförband kunde således bekämpa en kustinvasion under praktiskt taget hela överskepp- ningsfasen. Mineringar och kustartilleribatterier – och från 1980- talets slut även ett kustrobotförband (med rbs 15) – ingick också i djupförsvaret. En kustinvasion mot måste därför bedömas ha kunnat utsättas för betydande förluster, förutsatt att nämnda stridskrafter ej slagits ut . Även inom armén genomfördes punktvisa förbättringar. Exem- pelvis hade Centurionstridsvagnarnas stridsvärde höjts genom en genomgripande modernisering. Men de betydande kvalitativa och kvantitativa materiella bristerna och det dåliga samträningsläget till följd av inställda repetitionsövningar innebar att stora delar av markstridsförbanden inte var i stånd att framgångsrikt lösa ställda huvuduppgifter, än mindre alternativa uppgifter, förrän efter om- fattande kompletterande utbildning. Vissa av de materiella bristerna torde ha krävt månader för att åtgärda, t.ex. anskaffning av artilleriammunition. Endast 2/3 av den ammunition som skulle ha fredsanskaffats för haubits 77-förbanden fanns i ammunitionsför- råden. Även ifråga om pansarvärnsammunition fanns allvarliga brister. utveckling i fråga om viktiga förband 1966 – 1990 framgår av följande tabell. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga För att översiktligt belysa krigsorganisationens utveckling har antalet av några viktiga förbandstyper redovisats vid sex olika år täckande den tidsperiod utredningen granskar. Infanteribrigader org 66 R Infanteribrigader org 66 M Pansarbrigader (inkl. ) Torpedbåtsdivisioner (om 6 fartyg) Robotbåtsdivisioner (om 6 fartyg) Patrullbåtsdivisioner (om 4 fartyg) Jakflygdivisioner J 29 F, 32 B, 34 Jaktflygdivisioner J 35 A, B, D, Jaktflygdivisioner J 35 F Spaningsflygdivisioner S 29, 32 Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Den uppbyggnad av såväl det militära försvaret som av andra delar av totalförsvaret, som skedde under och decen- niet efter krigsslutet, resulterade i ett starkt svenskt försvar, sett i relation till det hot som då förelåg från . Visserligen var en stormakt med en kvantitativt stor krigsmakt och som också disponerade kärnvapen. Krigsmakten var också välövad och med färska krigserfarenheter. Sovjetmarinen saknade emellertid tillräckliga fartygsresurser för att kunna framgångsrikt genomföra en kustinvasion. Väg- och järnvägsnäten i nordvästra liksom i norra medgav knappast genom- förandet av en omfattande gränsinvasion mot genom , även om den finska försvarsmakten var materiellt utarmad efter de två krigen och de hårda fredsvillkoren. Man kan med tämligen stor säkerhet säga att då, dvs. vid mitten av 1950- talet, hade sådan försvarsförmåga att två samtidiga sovjetiska invasionsförsök, en gränsinvasion i norr och en kustinvasion i södra delen av landet, sannolikt inte skulle ha varit framgångsrika, givetvis under förutsättning att angriparen inte insatte kärnvapen och att inte utsattes för ett isolerat angrepp. Om emellertid genomförde ett isolerat angrepp mot och ockuperade ön, skulle möjligheterna att med militära medel återta ön varit små. Genom försvarsbeslut bibehölls det i förhållande till omvärlden relativt starka svenska militära försvaret. Främst kom flygvapnet att förstärkas, men till del också armén, bl.a. genom fortsatta inköp av Centurionstridsvagnar. Av särskild betydelse var den årliga uppräkningen av försvarsanslaget som kompensation för den tekniska utvecklingen. fram till nästa betydelsefulla försvarsbeslut , kunde den militära försvarsförmågan i stort bibehållas, även om en begynnande ned- gång kunde konstateras redan under den första halvan av 1960- talet. Medelstilldelningen medgav att tillämpade övningar kunde genomföras med i princip hela brigader, och övades två fördelningar. kunde man klart se den inte bara kvalitativa utan också kvantitativa upp- rustningen av de sovjetiska stridskrafterna i vårt närområde. Sam- tidigt inleddes inom Nato en förstärkning av de danska och tyska stridskrafterna. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Satsningar gjordes på materielsidan, främst inom flygvapnet men också inom armén. De kvalificerade arméförbandens dvs. briga- dernas taktiska rörlighet begränsades emellertid genom att skyttetruppen var hänvisad till cykeltolkning. Genom anskaffning av kvalificerade luftvärnsrobotsystem, utveckling av Stril 60- systemet och flygplan 35 Draken förbättrades luftförsvars- förmågan. Regeringen hade utfärdat nya direktiv för det operativa krigs- förberedelsearbetet, innebärande att kravet att kunna avvärja i två riktningar reducerats till en, som fördröjning av angriparens framryckning skulle kunna ske i en andra riktning. Liksom tidigare skulle försvarsmakten dels vara stridsberedd efter mobilisering, dels kunna ta upp strid under pågående mobilisering. Det växande hotet från luftburna vapen föranledde beslut om en övergång från bataljonsvisa till kompani- visa mobiliseringsförråd. Denna omställning kom av olika skäl, främst svårigheten att få tag på ändamålsenliga och lämpligt belägna förrådslokaler, att ta . Utomstående har stundom ifrågasatt det svenska mobiliserings- konceptet. Även om betydande insatser gjorts av mobiliserings- myndigheter och andra berörda för att i detalj planlägga hur mobiliseringen skulle gå till, har den aldrig kunnat prövas i stor skala. Om försvarsmaktens omställning från fredsverksamhet till krigsorganisation kunnat ske i form av successiva beredskaps- höjningar som övriga totalförsvarsfunktioner genom- förde motsvarande åtgärder, dvs. en successiv mobilisering, skulle mobiliseringen av landets försvar haft utsikter att kunna genom- föras framgångsrikt. Genom successiva inkallelser skulle försvars- förmågan höjas i takt med att hotet om ett angrepp mot landet framstod tydligare. Men en allmän mobilisering, kanske som en följd av sena beslut av statsmakterna, skulle ha inneburit en så omfattande omställning av hela fredssamhället, att det med betydande sannolikhet skulle ha medfört vissa kaosliknande situa- tioner. Skulle dessutom angriparen ha inlett ett angrepp mot , sannolikt genom flyganfall och luftlandsättningar, innan mobiliseringen genomförts torde läget ha varit ytterst bekymmer- samt. Sannolikheten av sådana värsta-falls scenarier måste emellertid bedömas som närmast obefintlig i beaktande av den goda kapacitet till både diplomatisk/politisk och militär förvarning som den svenska utrikesförvaltningen och militära underrättelse- tjänsten kunde leverera. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Försvarsbeslutet innebar början på en successiv minsk- ning av försvarsförmågan. Det 2,5-procentiga årliga påslaget för den tekniska utvecklingen slopades, vilket tillsammans med reellt minskade ekonomiska ramar, medförde att den del av för- svarsanslaget som avsåg materielanskaffning minskade. Ökade kostnader för löner och värnpliktsförmåner, samt att de sociala avgifterna (lönekostnadspåslaget) skulle tas inom ram, tvingade fram omfattande fredsorganisatoriska åtgärder för att i möjlig mån bibehålla försvarsförmågan eller åtminstone minska takten i nedgången. Det därpå följande försvarsbeslutet innebar så stora nedskärningar, att inte bara nedläggningar av fredsförband och drastiska personalminskningar var nödvändiga, utan ingrepp måste också göras i krigsorganisationen. Medelsbristen ledde även till att repetitionsövningar måste reduceras eller helt inställas. Omfatt- ningen av repetitionsövningar kunde förändras före planerat genomförande. Vid en brist på likvida medel kunde pen- ningmedel snabbt göras tillgängliga genom en minskning av repetitionsövningarnas omfattning. Inställda repetitionsövningar ledde till bristfälligt samtränade förband, vilket i sin tur fick som resultat att allt flera förband skulle ha behövt kompletterande utbildning efter genomförd mobilisering. Den av överbefälhavaren konstaterade hotande nedgången i försvarsförmåga och den fortsatta minskning som bedömdes bli en följd av försvarsbeslut föranledde överbefälhavaren att hos regeringen begära nya operativa direktiv för krigsplanläggningen. Försvarsmakten skulle ej längre ha förmåga att leva upp till statsmakternas krav, formulerat i regeringsdirektivet , att kunna möta, hejda och slå en invaderande fiende. ÖB:s upp- fattning var , efter den genomförda Studie 73, att vid en gräns- eller kustinvasion måste ett tidigt beslut fattas om att antingen möta och i gynnsamma lägen hejda en angripare, eller fördröja framträngandet över djupet av territoriet. Möjligheterna att slå den invaderande angriparen bedömde ÖB således som små. En viktig orsak till denna överbefälhavarens uppfattning var att de sovjetiska stridskrafterna i närområdet, främst i och Baltiska militärområdena kvalitativt hade förbättrats medan mot- svarande förbättringar ej kunnat genomföras inom huvuddelen av försvarsmaktens förband. Visserligen fanns i de flesta försvars- makter förband med högt stridsvärde och förband med lägre sådant. Den svenska försvarsmakten skilde sig inte härifrån. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga andelen förband, som hade ett med de förband, som kunde be- dömas ingå i en invaderande sovjetisk (eller Warszawapakts-) styrka, jämförbart stridsvärde, bedömdes vara sjunkande. Bristen på materiell förnyelse och reduktionerna ifråga om såväl grundutbildningstid som ifråga om repetitionsövningar var tydlig inom armén och marinen. Inom armén kunde endast hälften av infanteribrigaderna moderniseras och inom marinen tvingade avsaknaden av ett sjörobotsystem med lång räckvidd ytattack- förbanden till ett kustnära uppträdande. En kustinvasion kunde därför endast bekämpas av ubåtar och attackflyg under den in- ledande delen av överskeppningsfasen. För samtliga försvarsgrenar erfordrades kompletterande utbildning efter mobilisering. konstaterades vissa brister ifråga om mängden förnödenheter, som skulle vara fredsanskaffade för att försvars- makten skulle ha av statsmakterna förväntad uthållighet i ett krig eller i en avspärrningssituation. Försvarsbeslutet , som innebar fortsatt minskning av medel för materielförnyelse och utbildning, föranledde överbefälhavaren att erinra regeringen om vikten av att för försvarsförmågan väsentlig industrikapacitet bibehölls inom landet. Skulle en krigsproduktion kunna åstadkommas krävdes ett visst mått av produktion i fred. Dessutom var det viktigt att upprätthålla en svensk försvarsmaterieltillverkning för att landet inte skulle komma i en beroendeställning till andra länder, framhöll ÖB. Någon nedgång ifråga om militärindustriell kapacitet för- märktes heller inte . Tvärtom stärktes denna i många viktiga avseenden. kunde elva av infanteribrigaderna moderniseras till IB 77, innebärande att skyttesoldaterna nu transporterades i terrängbilar. En av dessa brigader omorganise- rades under den efterföljande försvarsbeslutsperioden till norr- landsbrigad. var utrustade med bandvagnar och utbildade för rörlig strid i norrlandsterräng, även . Brigadluftvärnet utgjordes av robot 70. En satsning gjordes också på att renovera och modernisera stridsvagnsbeståndet. Under föregående försvarsbeslutsperiod hade en pansarbrigad utgått och enligt beslut utgick ytterligare en. Stridsfordonen utnytt- jades emellertid i den mekaniserade brigad som organiserades främst för anfall mot luftlandsättningar i huvudstadens närhet. Kustförsvarets effekt hade ökats genom tillkomsten av moderna och mot bekämpning motståndskraftiga fasta batterier. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Antalet flygdivisioner hade ytterligare reducerats. Kvaliteten och förmågan förstärktes dock avsevärt genom att attackflyget bestod av flygplan AJ 37 och att de första divisionerna med i jaktversion (JA 37) hade likaså blivit operativa. Förbättringar hade likaså genomförts inom såväl stril- som flygbasorganisationerna. Luftförsvarsförmågan hade kvalitativt höjts, men antalet förband var för litet för att kunna luftförsvara hela landet, i all synnerhet som de sovjetiska attackplanens räckvidd nu var sådan att de från baser i Warszawapaktsländerna kunde nå mål i stort sett i hela landet. Tillgången på jaktrobotar var emellertid begränsad. Om i ett krigs- eller beredskapsläge inte ytterligare robotar kunde anskaffas skulle jaktplanen tämligen bli hänvisade till det enda kvar- varande vapnet, den i flygplanet inbyggda automatkanonen. Under försvarsbeslutsperiodens sista år anskaffades de sista av flygvapnets åtta stora transportflygplan (Tp 84 – C 130 ). Även om dessa plan anskaffades för att i ett beredskapsskede snabbt kunna flytta flygvapnets basförband för att tidigt få effekt i luftförsvaret, hade de stort värde som en strategisk transportresurs. Landets geografiska utsträckning skulle ha motiverat ett starkare transportflyg för att underlätta och accelerera strategiska om- grupperingar av förband. För att på landsväg omgruppera pansar- förband anskaffades stridsvagnstransportsläp i ett sådant antal att en brigad kunde transporteras upplastad, vilket innebar en viktig kapacitetsökning. I nästa försvarsbeslut utgick meningen invasionsförsvar skall vara försvarsmaktens viktigaste uppgift ur målsättningen för totalförsvaret. Den viktigaste uppgiften var nu att vara freds- bevarande. Detta skulle uppnås genom att en angripare skulle inse att en framryckning genom mot angriparens operativa mål skulle bli så tids- och resurskrävande att det inte skulle vara lönsamt, även om angriparen vid en invasion tämligen snabbt skulle kunna få fast fot på svensk mark. Den upplevda nedgången i försvarsförmågan föranledde överbefälhavaren att begära att rege- ringen utfärdade nya anvisningar för det operativa krigsför- beredelsearbetet. Inte minst allvarliga var bristerna ifråga om freds- lagren av vissa ammunitionsslag och reservdelar. Hotbilden hade också förändrats. Ett inslag i den förändrade hotbilden var rapporter om sovjetiska sabotageförband. Denna förändrade hotbild ställde krav på bättre bevakning och beredskap i fred och ett flexibelt beredskapssystem samt en effektivare under- rättelsetjänst, som tidigt kunde indikera tecken på invasionsför- Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Den allvarliga situationen i åren 1980 1981 gav underrättelsetjänsten god träning i att följa upp utvecklingen i . Krisen föranledde också att ett litet antal värn- pliktiga inkallades till beredskapsövning, något som inte hänt sedan . Krigsplanläggningen skulle alltjämt baseras på principen både – och; förutsättningar skulle skapas för att både möta och, när det var möjligt, hejda en angripare innan denne fick fast fot på svensk mark, och där om möjligt bryta hans anfallskraft, och, om detta ej lyckades, fördröja framträngandet genom ett segt försvar över hela djupet av territoriet. ÖB:s bedömning var alltså att brister i utbildningen påverkade arméns försvarsförmåga. De inställda repetitionsövningarna hade medfört att samträningsläget inom och mellan brigaderna var otillfredsställande. Bristen på särskild utbildningsmateriel hade medfört att krigsförbandens materiel var hårt sliten. Mobiliserings- beredskapen hade i detta avseende nedgått. Behov av komplette- rande utbildning efter genomförd mobilisering erfordrades allmänt.