sou · GQB392d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Denne säger till SÄKO att han inte gett källan något uppdrag utan denne rapporterade spontant. Källan hade goda kontakter med estniska landsmän och andra sovjetmedborgare liksom med en massa andra människor, bl.a. UD-personal. Han var god vän med . Han snappade upp allting och öste material i form av rapporter av blandat innehåll över SSI. I den mån uppgifterna var av intresse för SSI, vilket tydligen inte var så ofta, vidarebefordrades rapporterna till chefen för ning. Merparten av rapporterna vidarebefordrade SSI-mannen 136SK 7/85. 137SOU 1999:37 s 79. också till säkerhetspolisen. Det kunde vara uppgifter om i bosatta ester på vänsterkanten och annat exilfolk liksom om svenska högerextremister. Det hade varit ett övermäktigt arbete för SSI-mannen att på grundval av källan rapportering skriva egna rapporter. Han sparade istället kopior av rapporterna men förstörde dem efter hand. Vidarebefordrandet av rapporterna till säkerhetspolisen medförde att SSI-mannen hade kontakt med ett flertal anställda vid säkerhetspolisen. SSI-mannen uppfattade inled- ningsvis källan som duktig men började fundera på om denne var pålitlig – det är således samma utveckling som röran- de den källa man fick överta från säkerhets- polisen. Sedan hans kontakter med källan uppmärksammats i utreddes saken av FUN och för- svarsutskott. SSI-mannen uppger i övrigt att han inte hade någon annan källa som rapporterade om inrikes förhållanden.139 uppger att han, efter SvD:s påståenden om att SSI hade kvar IB-anställda som sysslade med åsiktsregistrering, företog en utredning och att det då mycket riktigt visade sig att SSI- mannen via en källa fått in också säkerhetsunderrättelser, d.v.s. uppgifter om inrikes förhållanden och personer. Det framgick också att SSI-mannen olyckligtvis hade sparat kopior av hand- lingarna i sitt säkerhetsskåp. Det rörde sig om ca 140 handlingar –1987, varav ca 40 avsåg underrättelsetjänst (utrikes) och ca 100 säkerhetsunderrättelsetjänst. () utredde saken och kom fram till att något fel inte begåtts men att SSI:s instruktion skulle ändras så att säkerhets- underrättelser skulle gallras och källor som huvudsak- ligen rapporterade säkerhetsunderrättelser skulle hänvisas direkt till säkerhetspolisen. menar att SSI-mannens källa var unik i det avseendet att han huvudsakligen rapporterade säkerhetsunder- rättelser. Det förekom dock att SSI fick in sådana underrättelser också från andra personer (förklarar detta med att somliga personer har av olika skäl en avog inställning till polisen och före- drar att rapportera till försvaret) men menar att uppgifterna då vidarebefordrades till säkerhetspolisen eller Fst/Säk.140 () hade inrättats 1976 efter beslut av i syfte att öka insyn och kontroll av den militära underrättelsetjänsten. FUN utredde som nämnts SvD:s uppgifter och kom fram till att de rapporter som källan överlämnade till SSI- mannen –uppgick till 143 stycken. 139Samtal nr 77. hade 41 varit av värde för den militära underrättelsetjänsten. Per- sonuppgifterna i det material som överlämnades till säkerhets- polisen rörde enligt FUN i de flesta fall utlänningar eller personer med anknytning till sådana och kontakter mellan olika personer, särskilt i de exilkretsar där källan hade rört sig. FUN uppgav att ett mindre antal uppgifter rörde svenskar, varvid särskilt två personer tilldragit sig källans intresse. FUN menade att inget framkommit som visade att SSI riktades in på att verksamhet av säkerhets- polisiärt slag. Man fann vidare att de rapporter av inrikes natur som överlämnades till säkerhetspolisen varken bearbetats vid SSI eller legat till grund för registrering i någon form.141 Enligt uppgifter som lämnats till SÄKO har IB:s efterföljare inte haft något eget arkiv av det skälet att man då skulle lyda under arkivstadgan. I stället sparade medarbetare arbetsmaterial i sina res- pektive säkerhetsskåp. Lunds efterträdare som chef för – eller KSI (Kontoret för särskild inhämtning) som avdelningen kallades – har inte hörts rörande denna del. Han slutade vid KSI 1996. SÄKO har heller inte därefter några uppgifter om KSI:s verksamhet. lade ÖB fram förslag till förändring av försvarsorganisa- tionen. Detta innebar att den centrala ledningen för försvaret skulle utgöras av myndigheten , bestående av överbefälhavaren som chef samt försvarsstaben och driftsenheter. I försvarsstaben skulle bl.a. ingå en underrättelse- och säkerhetsledning (USL). Som en av driftsenheterna vid myndigheten skulle SSI ligga. USL skulle utöva ledning och inriktning av bl.a. SSI. Den nya organisationen etablerades och gällde till . Då inrättades, direkt under ÖB, en enhet för militär underrättelse- och säkerhetstjänst - MUST. Till MUST skulle enligt arbetsordningen höra ett kontor för särskild inhämtning (KSI, alltså SSI:s efterföljare). KSI skulle ha till uppgift att med särskilda medel hämta in underrättelser. Chefen för skulle vara underställd chefen för . I vissa frågor skulle dock KSI-chefen lyda direkt under ÖB.142 och uppgifter regleras genom en av ÖB fast- ställd kvalificerat hemlig instruktion och genom vissa angivna föreskrifter om KSI:s kontaktverksamhet med utländska under- rättelsetjänster. Av instruktionen framgår bl.a. att KSI endast skall inhämta sådana uppgifter som berör rikets yttre säkerhet och att verksamheten inte får vara inriktad på polisiära uppgifter. KSI:s inhämtning avser inte personregistrering. 141Konstitutionsutskottet /88:4 bilaga A9. 142SOU 1999:37 s 79-81. KSI genom spontan rapportering – såsom tycks ha varit fallet affär – förstörs om de inte är av säkerhetspolitiskt, militärt eller säkerhetspolisiärt intresse. Är så fallet vidarebefordras de till berörda myndigheter. De uppgifter som KSI inhämtar överlämnas till MUST:s underrättelsearkiv för registrering varefter den över- lämnas till vederbörande avdelning inom MUST för fortsatt hand- läggning.143 143 SOU 1999:37 s 91-92. 10AP:s kontakter med säkerhetstjänsterna En av hörnstenarna i Grupp B/IB:s inrikesverksamhet utgjordes enligt av den socialdemokratiska arbetsplatsorganisa- tion som bildades efter . Syftet med denna var att organisera motståndet mot kommunismen som lyckades skjuta fram sina positioner på socialdemokraternas be- kostnad. Kampen stod framför allt på den fackliga arenan men i arbetet ingick också att göra socialdemokrater på den lokala nivån bättre rustade att möta kommunister och även företrädare för andra partier i allmänna politiska debatter. Det finns därför anledning att blicka tillbaka på förhållandet mellan socialdemokraterna och kommunisterna och studera fram- växten av . Socialdemokraterna och kommunisterna har fört kampen på flera olika plan med en rad olika grepp och metoder. Den metod som definitivt blivit föremål för mest debatt har varit den övervakning som framför allt lokala och regionala företrädare för partiet bedrivit gentemot kommunis- ter på arbetsplatser och även i övrigt under huvudsakligen . Anledningen till livskraften i denna debatt består naturligtvis i att övervakningen fortsatte i rapportering till militä- ren. Detta har också lett till föreställningen om ett Sapo, d.v.s. en sorts socialdemokratisk säkerhetspolis. Övervakningen kan sägas ingå i det något informella partikonceptet renhållningen på vänsterkanten, en kamp som man med tiden kom att föra i nära samarbete med fackföreningsrörelsen. 10.2Partisplittringen 1917 och dess följder För att få en helhetsbild av kampen mellan socialdemokratin och kommunismen är det nödvändigt att gå tillbaka till i första hand SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna , då stommen av bröt sig ur moderpartiet och bildade socialdemokratiska vänsterparti. Detta var första gången som socialdemokratin var tvungen att agera på två flanker . beslutade LO att möta vänstern med hjälp av motagitation från ombudsmännen. Man kan alltså konstatera att den fackliga arenan skulle utgöra den miljö där kampen mellan social- demokrater och kommunister utkämpades. En enad front mellan SAP och LO var dock från början ingalunda en självklarhet. Inte ens inom partiet var man helt överens om hur man skulle attackera kommunisterna. Statsvetaren citerar i sin av- handling Socialdemokratins dominans en socialdemokrat som 1921 sade att han mycket hellre såg en kommunistisk arbetare i än en bondeförbundare.1 Motståndet mot kommunismen återfanns framför allt inom det genom partisplittringen hårt drabbade SSU där ordföranden förespråkade ny ideo- logisk kamp mot kommunisterna. Också inom partistyrelsen tog man avstånd; då kommunisterna framförde inviter till enhetsfront och valsamverkan avvisades detta konsekvent.2 sprängdes socialdemokratiska vänsterparti varvid majoriteten över- gick till Kommunistiska Internationalen där ledarna var och . I samband med detta begärde olika grupperingar, som lämnade SAP 1917, att få återinträda. Detta ut- nyttjades naturligtvis i propagandasyfte av den socialdemokratiska partistyrelsen, men också i taktiska försök att splittra det nya SKP. En fraktion som ville återvända, ledd av , hölls på halster eftersom partistyrelsen, i enlighet med linje, ansåg det klokt att låta personerna inom Venner- strömgruppen stå fria. Detta eftersom dessa har större utsikter att bryta sönder det , om vi ej visar dem alltför kärvänliga miner eller bemödar oss att draga dem till oss.3 Efter att Vennerströmgruppen släppts in 1923 dröjde det innan nästa falang – ledd av – ville återvända. , samt några av deras anhängare hade ute- slutits ur Kommunistiska Internationalen 1924 och deras önskemål föranledde nu stora diskussioner inom det socialdemokratiska partiet. Per tillhörde de mest tveksamma då han ansåg att ett återinträde skulle medföra ökad risk för fortsatt 1Svensson (1994) s 60. 2Ibid., s 61. 3Ibid., s 61 not 62. SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna splittring och oklarheter om vilken lojalitet som krävs.4 Trots detta släpptes Höglundsfalangen in 1926 och det dröjde inte länge förrän farhågor besannades. och hans gruppe- ring tog snart över arbetarekommun och började tillsammans med (redaktör för partitidningen ) att bygga upp en fraktion gentemot framför allt Per . /Engberg-fraktionen inriktade sig, till skillnad från , på att profilera partiet utifrån klassperspek- tivet och man nådde därutöver samförstånd med LO-ledningen rörande statens försök till inblandning i frågor om avtalsreglering och arbetsfred. /Engberg-falangen ska dock inte ses som en kommunistisk gruppering – de representerar uttrycket vänstersocialister och företrädare för falangen skulle snart ut- trycka sig i skarpa ordalag gentemot SKP, något som Per inte var sen att utnyttja. Efter Vennerström- och Höglundfalangernas utträde ur Kommunistiska Internationalen ut- vecklades detta parti i riktning mot mer preciserad Moskvatrogen- het. Det leddes nu av men var det åter dags för splittring varvid en fraktion under ledning av bildade Sektion av Kommunistiska Internationalen. Socialdemokraterna gled –1928 alltmer åt vänster. Detta berodde huvudsakligen på trycket från den egna vänsteroppositionen, den kommunistiska aktiviteten i fackföre- ningarna samt LO:s fientlighet mot lagstiftning i arbetsfredsfrågan. Under partikongressen 1928 diskuterade man en klarare partilinje gentemot kommunisterna och detta manifesterades framför allt i förslag om byte av partibeteckning till Socialdemokratiska Arbe- tarepartiet i stället för som tidigare enbart Arbetarepartiet. Det var under kongressen framför allt som drev frågan om namnbyte och han proklamerade också att tiden var inne för den stora renhållningsåtgärden och att göra rent hus med varje samarbete med kommunisterna. Flera talare stödde , bland dem den senare försvarsministern . Den gamla partibeteckningen behölls dock tills vidare.5 Valet som följde, det s.k. kosackvalet, innebar en kraftig förlust för socialdemokraterna och framgångar för SKP och högern vilket ledde till en vändpunkt. Den oklara partilinjen övergavs till förmån för en folkpartiprofil med intensifierad antikommunism skriver . LO, som ville hålla det socialdemokra- tiska partiets interna stridigheter utanför fackföreningarna, fick 4Ibid., not 64. 5Ibid., s 62. SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna finna sig i att bli överkörd av partiledningen; kommunistisk cell- verksamhet skulle bemötas av en likartad socialdemokratisk organi- sation. Därmed kan sägas att från och med nu skulle fackföre- ningarna komma att bli ett slagfält för striderna mellan kommunis- ter och socialdemokrater.6 Beslut om hur arbetet mot kommunis- terna skulle organiseras fattades vid det partistyrelsesammanträde som följde partikonferensen. En strategi tog form för att säkerställa greppet om arbetarna och uppnå parlamentarisk majoritet genom en ökad anslutning från småbönderna. Diskussioner som förts vid distriktsledarkonferenser och vid partikonferensen efter valet , samt erfarenheter från , där kampen mot kommunisterna varit som mest intensiv, hade lett partisekreteraren till slutsatsen att det skulle bildas socialdemokratiska fackklubbar för att mota kommunisterna inom fackföreningsrörelsen ... Dessa fackklubbars arbetsuppgifter bör lämpligen fastställas av verkställande utskottet i samråd med Lands- sekretariatet.7 Vid hade man ingående diskuterat hotet från kommunisterna. påpekade då att bildandet av socialdemokratiska fackklubbar skulle underlätta kollektivanslut- ningen samt mota bort kommunisterna. Eftersom dessa enligt börjat organisera sig i celler inom fackföreningarna måste vi upptaga frågan om det icke blir nödvändigt att även inom de kollektivt anslutna klubbarna bilda klubbar, som bevakar partiets intressen. Kommunisternas aktioner skulle medföra en motaktion från oss annars kunde ledningen av fackförbunden komma att övergå till kommunisterna. En första upp- gift i arbetet skulle vara att hindra fackföreningarnas anslutning till kommunisternas fackliga landskonferens. Avslutningsvis poängterade att riktlinjerna till fackklubbarna inte skulle förstås som ett försök att från socialdemokratins håll ta ledningen över fackföreningsrörelsen. Konferensen beslöt sedan att låta partistyrelsen avgöra om föreslagna åtgärder skulle vidtagas. () Västberg hade yttrat att enda sättet att bekämpa kommunisterna i fackföreningsrörelsen var genom deras egna, enligt Västberg hänsynslösa metoder. Man kunde aldrig lita på att en kommunistisk fackföreningsman i första hand arbetade för facket – (h)an är främst kommunist med instruktioner från sitt 6Ibid., s 62-63. 7Ibid., s 64. SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna parti, avslutade Västberg.8 Vid partistyrelsemötet föreslog , sedermera LO:s ordförande, att man på partidistrikten skulle utse särskilda personer som uteslutande skulle syssla med denna uppgift och Per underströk partipressens betydelse i sammanhanget. Ett centralt informationsinstitut skulle också upprättas. Formellt beslut om den nya organisationen – Partistyrelsens Informationsavdelning – fattades . Av- delningen ställdes direkt under partistyrelsens ledning med som ansvarig.9 sände ut ett cirkulär till partidistrikten med rubriken mot Kommu- nisterna. manar där till uttröttningsstrid och att det på varje arbetsplats borde finnas särskilda partivänner med uppgift att följa kommunisternas verksamhet i syfte att organisera motåt- gärder.10 inrättades ett nytt organ med anknyt- ning till kampen mot kommunisterna. Då inrättades ett särskilt samarbetsorgan mellan SAP-LO, den s.k. Samarbetskommittén.11 Flygblad, broschyrer, valmanifest och affischer var de mer öppna vapnen i den fortsatta kampen . Till de mindre offentliga medlen hörde den fortsatta användningen av partiets fackklubbar. Det motstånd som fanns inom LO mot en politisering av fackföreningsrörelsen isolerades alltmer. , som –1945 var ombuds- man i , rapporterade till partisekreteraren om ut- fallet av arbetet gentemot kommunisterna: Förutom kollektivanslutningen har Arbetarekommun till- förts ca 500 medlemmar genom fackklubbar och socialdemokratiska föreningar... Flera nya fackklubbar har bildats: Dessa komma att få stor betydelse då de kommit igång med arbetet. Redan nu visar resultaten vid de fackliga valen i att fackklubbarnas arbete har stor betydelse. Endast i tre fackföreningar ... ha kommunisterna lyckats behålla sina styrelsemandat.12 anger två huvuduppgifter för den här typen av lokala socialdemokratiska fackklubbar. Den främsta uppgiften, an- ser , torde ha varit att mobilisera socialdemokrater till 8Kokk (2001) s 78. 9Svensson (1994) s 64–65. 10Kokk (2001) s 79. 11Svensson (1994) s 65. påpekar att inte ens i första hand kom till som ett led i kampen mot kommunismen. En av orsakerna skulle, enligt , ha varit utfallet av de samtal rörande arbetslöshetsförsäkringens utformning som fördes mellan LO och SAP . Parterna kom här närmast på kollisionskurs och kan ha varit ett försök att undvika sådana krockar. 12Ibid., s 68 not 98. brev är daterat . SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna fackmöten och till de fackliga valen. Därutöver ingick i arbetet med renhållningen på vänsterkanten troligtvis också att registrera vilken politisk hemvist olika fackliga företrädare hade för att kunna genomföra de fackliga valen på ett framgångsrikt sätt.13 En mer allmän registrering skedde dock redan tidigare. Arbetarekommu- nerna uppmanades att utifrån vallängderna upprätta kortregister över medborgare som kunde tänkas var mottagliga för socialdemokratisk agitation. (Handledning för partiets organisa- tionsarbete 1923) De svenska kommunisternas hållning till både och Nazityskland under inledningsskede, väckte starka känslor inom socialdemokratin. Ett exempel på detta redovisas i . Den socialdemokratiska riks- dagsmannen skrev i , angående SKP:s svek: Underligt vore om demokratien icke skulle utspy dem ur sin mun, gripen av äckel över en människotyp så förnedrad till de oskäligaste kräkens nivå, en sådan mänsklig varietet av slemdjuren som världen aldrig skådat14 10.3Tanken på att ställa sig till statsmaktens förfogande diskuterade man inom frågan om kommunisternas opålitlighet. Enligt var det nu tanken dök upp att det kunde finnas ett gemensamt intresse för statsmakten och folk inom arbetarrörelsen att bekämpa nationellt opålitliga element. hävdade då att kommunisterna kunde delas in i två kategorier; de som var en del av den kommunistiska sammansvärjningen och de som var vanligt, enkelt folk som råkat komma med. Beträffande den första kategorien får man räkna med att den är beredd att göra sin tjänst åt ryska generalstaben. Det är en angelägen sak att vårt folk medverkar till att vi får en förteckning på sådana kom- munister, vilkas arbete gör det möjligt för dem att i en given situation medverka till sabotagehandlingar. Man kanhända här har vissa betänkligheter. Jag anser det dock vara en fosterländsk plikt att i detta fall stödja statsmakten.15 13Ibid., s 68. 14Molin (1982) s 24. 15Kokk (2001) s 80. SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna Kokk påpekar att en av dem som i den här debatten gav starkt stöd, var en av partivänsterns förgrundsfigurer, . Det är underligt att vi med vår stora organisation och vår kunskap om kommunisterna och nazisterna inte skulle kunna organisera en övervakning av dessa element och deras illegala strävanden. Vi kan, med kännedom om personer och förhållanden, göra saker som en polis aldrig i världen skulle kunna göra.16 Det är oklart om diskussionerna ledde fram till något närmare samarbete mellan SAP och säkerhetstjänsterna. Oaktat detta fort- satte SAP och LO trappa upp kampen mot kommunisterna. publicerades cirkuläret Enig front mot kommunismen med en skarp uppmaning till fackföreningarna om att rensa ut kommu- nisterna inför de kommande valen. En samlad attack genomfördes inom fackföreningarna och partiets VU fattade 1941 beslut om att komplettera det formella samarbetet på central nivå med ett utbyggt lokalt samarbete. Detta var särskilt viktigt i då svårigheter av ekonomisk och social art blir än mer brännan- de.17 Det gällde att kunna bemöta all eventuell missnöjespropagan- da från kommunisthåll. Inom LO utfärdades i början av ett särskilt dekret till förbunden om att kommunister skulle hållas utanför det fackliga arbetet. Därefter genomfördes en samlad attack mot kommunisternas verksamhet 1940-1941 inom fackföreningarna. Vikten av att ta strid på golven understryks också av ett uttalande inom partistyrelsen 1943: Vi ska icke förbise, att den verkliga kampen mellan socialdemokrater och kommunister föres på arbetsplatserna. De som ej behärska den kampen där blir den förlorande parten.18 Inför partikongressen 1948 annonserade organisationskommittén en utbyggnad av partiorganisationen. Antalet socialdemokratiska fackklubbar skulle ökas. Till den gamla organisationen fogades arbetsplatsombud. Målet var 10 000 arbetsplatsombud eller kon- taktmän. Den organisation som skapades har av forskare beskrivits som en mobiliseringsstruktur uppbyggd på socialdemokratiska celler. Dessa har varit en bas för fackligt-politiskt samarbete, personlig påverkan och långsiktigt opinionsarbete.19 16Kokk (2001) s 80. 17Svensson (1994) s 69. 18Ibid., s 69-70. 19Ibid., s 72. SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 10.4Arbetslägren och försvarsminister misstänksamhet Ett återkommande tema rörande frågan om IB:s tillkomst handlar om regeringens misstro mot dåvarande motsvarigheten till dagens svenska säkerhetspolis. Personer som lämnat uppgifter inför FUN 1998, som i sin utredning dock inte hörde några företrädare för polisen, återkommer ofta till detta.20 Då journalisterna 1974 samtalade med om saken hänvisade denne till dåvarande landshövdingen i , , med orden Lassinantti hade med det här att göra och han var ju glödande antikommunist.21 skriver också i sina memoarer om Lassinantti när han kommer in på de s.k. arbetskompanier som användes av militären under andra världs- kriget. Det mest kända hette Storsien och låg i . Till detta kompani kommenderade militären opålitliga element. Lassinantti, som under kriget var kriminalpolis, hade uppgivit för att militären utan att rådfråga säkerhetspolisen hade place- rat en kommunistisk fullmäktigeledamot från i Storsien. Lassinantti menade att mannen, ehuru kommunist, definitivt inte var någon säkerhetsrisk. drar i memoarerna slutsatsen av detta och liknande fall att Storsien bekräftade att militärutbildning var otillräcklig för att klara de ömtåliga säkerhetspolitiska bedöm- ningarna. Även om han ansåg polisen vara bättre, så kunde inte heller den förutsättas ha tillräckligt kunnande.22 Dessa insikter skulle leda fram till vad i en intervju beskrivit som en idé om ett mer civilistiskt inslag i säkerhetstjänsten (se mer om detta i kapitel 3).23 I en intervju med /1974 säger dessutom att man ansåg allmänt att militären inte ska göra säkerhetsbedömningar bland politiska människor.24 Historikern tar i upp denna proble- matik närmare och redogör för flera fall där vanliga social- demokrater placerades av militären i arbetslägren under kriget. Ett exempel är , ombudsman från , som hade hamnat i Storsien efter att ha blivit an- given av en okänd person. ringde snart upp dåvarande partisekreteraren som i sin tur informerade för- svarsminister om att hamnat i ett 20Se exempelvis vittnesmålen från och . 21Häger & ; intervju med 1974. 22Erlander: 1940–1949 (1973) s 75. 23Häger & ; intervju med 1974. 24Häger & ; intervju med 1974. SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna efter sin ankomst kunde lämna lägret. Claesson-fallet samt klagomålen från ett flertal andra som internerats i arbetsläger, ledde till att be- ordrade försvarsstabens underrättelseavdelning att granska grunden för samtliga placeringar – 129 stycken – vid arbetskompanierna. Efter kontroll med registren hos Allmänna säkerhetstjänsten kunde chefen för underrättelseavdelningens personaldetalj, ryttmästaren , meddela besked rörande 103 av de 129. Av undersökningen framgick att 88 personer kunde med säkerhet betecknas som kommunister; beträffande 14 av dessa fanns ingen annan uppgift än att de hade prenumererat på kommunistisk litteratur.