sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — inte därefter för samma gärning dömas till eller föreläggas svårare straff (6 §). Bestämmelserna i bl.a. 6 § skall tillämpas även i fråga om godkänt föreläggande av ordningsbot. I mål om klagan på sådant föreläg- gande är allmän åklagare motpart till den misstänkte (10 §). I ordningsbotskungörelsen finns inledningsvis bestämmelser om behörighet att utfärda föreläggande av ordningsbot (1 och 2 §§). Där föreskrivs bl.a. att föreläggande av ordningsbot inte får utfär- das eller rättas av andra polismän än sådana som uppfyller de krav som RPS föreskriver om tjänsteställning eller utbildning eller i an- nat avseende. RPS har meddelats sådana föreskrifter i FAP 261-1 (se nedan). Ett föreläggande som upptar förverkande får, under vissa ytterli- gare förutsättningar, utfärdas för brott mot vissa bestämmelser i ordningslagen och lagen (2000:1225) om straff för smuggling och försök till sådant brott. I övrigt får föreläggande inte utfärdas för brott som är förenade med förverkande av egendom eller annan sådan särskild rättsverkan (5 §). Föreläggandet skall utfärdas enligt ett formulär som fastställs av RÅ. I föreläggandet eller på annat sätt skall den misstänkte anma- nas att betala ordningsboten, om han godkänner föreläg- gandet (6 §). Godkännande i samband med föreläggandets utfärdande skall lämnas till polismannen. Denne lämnar därefter en kopia av före- läggandet till den misstänkte (7 §). I fall som avses i 48 kap. 16 § tredje stycket RB, dvs. bl.a. vid kontorsförelägganden (se föregående avsnitt), lämnas godkännande till den myndighet vid vilken föreläggandet har utfärdats om god- kännandet sker skriftligen, och till RPS om godkännandet sker ge- nom betalning. I ordningsbotskungörelsen finns också bestämmelser om bl.a. underrättelse till RPS om utfärdade förelägganden (9 §) och om undanröjande av utfärdade förelägganden (16-18 §§). Här kan sär- skilt noteras att åklagare är behörig att klaga på ett godkänt före- läggande. Vad som föreskrivs i lag eller annan författning om skyldighet för tingsrätt att underrätta myndighet om dom i brottmål tillämpas också på RPS i fråga om godkänt föreläggande. sända en dom, skall RPS i stället sända en underrättelse om föreläg- gandets innehåll och om godkännandet (12 §). Det finns också bestämmelser som reglerar vilka åtgärder som skall företas när föreläggande av ordningsbot inte god- känns. Bl.a. gäller att i fall som avses i 48 kap. 16 § tredje stycket RB (bl.a. vid kontorsförelägganden) eller om den misstänkte för- nekar brott eller om föreläggande av ordningsbot av någon annan anledning inte kan utfärdas, polismannen om möjligt skall delge den misstänkte upplysningar om förenklad delgivning enligt 3 b § andra stycket delgivningslagen, 1970:428 (13 §). I strafföreläggandekungörelsen (1970:60) har lämnats närmare be- stämmelser om strafföreläggande. Innan åklagaren utfärdar ett strafföreläggande för brott som bör föranleda mer än 40 dagsböter skall åklagaren i den utsträckning RÅ bestämmer undersöka om det också finns misstanke om andra brott (4 §). Strafföreläggande utfärdas antingen i form av ett elektroniskt dokument eller skriftligen (5 §). Där finns också bestämmelser om bl.a. godkännande av straffö- reläggande (7 och 8 §§) och uppgiftslämnande till och mellan olika myndigheter (9-15 §§). 6.2.4Riksåklagarens föreskrifter om ordningsbot m.m. I Riksåklagarens föreskrifter (1999:178) om ordningsbot för vissa brott finns bl.a. en förteckning över de brott för vilka föreläggande av ordningsbot får utfärdas. Det är brott mot trafikförfattningarna som dominerar. Föreskrifterna är föremål för kontinuerlig översyn vilket bl.a. inneburit att utrymmet för att meddela ordningsbotsfö- reläggande har vidgats . Den senaste ändringen beslutades och trädde i kraft . Föreskrifterna innehåller också bl.a. straffsatsen för varje särskilt brott och föreskrifter för hur sammanräkningen av böter skall ske då ett föreläggande avser flera brott. Det är inte möjligt för den enskilde polismannen att göra avsteg från de belopp som finns upp- tagna där. Det innebär t.ex. att återfall inte kan beaktas i straffskär- pande riktning. 6.2.5Rikspolisstyrelsens föreskrifter om ordningsbot RPS har meddelat föreskrifter och allmänna råd om tillämpningen av ordningsbot inom polisen, RPSFS 2000:10, vilka finns i FAP 261-1. Där finns föreskrifter om bl.a. behörigheter när det gäller att ut- färda förelägganden av ordningsbot och att besluta om rättelser av sådana (3-5 §§). Här kan nämnas att det finns en behörighetsin- skränkning när det gäller den krets av polismän som får utfärda ordningsbotsförelägganden som upptar bristfälligheter på fordon. Vidare kan nämnas att ett rättelsebeslut får fattas endast av en po- lisman som av polismyndigheten har förordnats till detta. Ett föreläggande av ordningsbot får inte utfärdas om det är känt att den misstänkte för brottet är föremål för vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, är föremål för vård enligt lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall, lider av sådan allvarlig psykisk störning som av- ses i 30 kap. 6 § BrB eller är intagen i kriminalvårdsanstalt eller på annat sätt avtjänar ett frihetsstraff. I det fall någon av dessa situa- tioner föreligger, skall ärendet rapporteras till åklagare (8 §). Vid utfärdande av föreläggande av ordningsbot får rådrum med godkännandet medges. Den misstänkte skall då underrättas om vad rådrum innebär. Rådrum får dock inte lämnas en person som en- dast tillfälligt uppehåller sig i landet (9 §). I anslutning till den före- skriften meddelas också allmänna råd av vilket bl.a. framgår att hu- vudregeln är att ett föreläggande av ordningsbot skall godkännas. Som ett skäl att medge rådrum anges det fallet att den misstänkte vill inhämta råd från en advokat innan godkännande lämnas. Vidare anges att tiden för godkännande bör bestämmas . Är den misstänkte under bör han medges rådrum för att rådgöra med föräldrar eller annan vuxen person. Det skall särskilt beaktas om botbeloppet är eller däröver. När det gäller utfärdandet av kontorsföreläggande meddelas all- männa råd som anger när sådant föreläggande bör användas. Det gäller bl. a. om det före utfärdandet behöver göras ytterligare kon- troll av den misstänktes identitet eller om den misstänkte vid gär- ningstillfället är märkbart påverkad av alkohol eller av andra droger. Beträffande förverkande i samband med ordningsbotsföreläg- ganden finns en föreskrift som säger att om den misstänkte mot- sätter sig förverkande får föreläggande inte utfärdas. I stället görs beslag i kombination med primärrapport (20 §). Såväl RÅ som RPS har gett ut handböcker när det gäller strafföre- läggande respektive ordningsbotsföreläggande. RÅ:s av strafföreläggande är . RPS handbok om ordningsbot uppdateras kontinuerligt ge- nom de ändringstryck som kommer ut . Handbo- ken innehåller bl.a. ordningsbotsbelopp med förtryckta koder, ett särtryck ur 48 kap. RB och minneslista. I LUL finns särskilda bestämmelser om handläggningen hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden om brott där den miss- tänkte inte har fyllt . De flesta av dessa regler gäller ungdomar i åldern . Beträffande förundersökningen gäller att om någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för brott, vårdnadshavaren eller någon annan som svarar för den unges vård och fostran skall ome- delbart underrättas och kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns sär- skilda skäl mot det (5 § LUL). Syftet med den bestämmelsen är att föräldrarna skall få större kännedom om vad förundersökningen och lagföringsprocessen i övrigt innebär och själva ta ansvar för den unge (prop. 1994/95:12 s. 97). Som exempel på situationer där underrättelse och kallelse får un- derlåtas på grund av att det finns särskilda skäl, nämns i förarbetena att det rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag. Ett an- nat exempel som anges är att förhöret med den unge måste hållas och hans vårdnadshavare inte kan nås (prop. 1987/88:135 s. 33). Om någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa skall socialnämnden genast under- rättas (6 § LUL). Vid förhör med den som inte har fyllt och som är misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa skall företrä- dare för närvara om det är möjligt och det kan ske utan men för utredningen (7 § LUL). Bestämmelserna i 6 och 7 §§ LUL infördes genom en lagändring som trädde i kraft . Syftet bakom bestämmelsen i lagens 6 § var att öka möjligheterna för företrädare för socialtjäns- ten att medverka under brottsutredningen. Det bedömdes att infö- randet av bestämmelsen om underrättelse även skulle ge förutsätt- ningar för att snabbt genomföra den utredning om den unges lev- nadsomständigheter som måste göras. En tidig underrättelse ansågs dessutom ge socialnämnden möjlighet att agera på ett tidigt stadi- um för att få igång olika stödåtgärder. Motivet bakom bestämmelsen i 7 § LUL är att närvaro skall utgöra ett stöd för den unge som social- tjänsten får information om brottet och omständigheterna omkring detta (prop. 1994/95:12 s. 66 f). Tillämpningsområdena för bestämmelserna i såväl 6 som 7 §§ LUL är begränsat till att avse brott på vilket fängelse kan följa. I förarbetena diskuterades om bestämmelserna skulle omfatta enbart brott med fängelse i straffskalan. Det konsta- terades dock att de skäl som motiverade att bestämmelserna införs också gäller för mindre allvarliga brott, med undantag för brott med enbart böter i straffskalan (prop. 1994/95:12 s. 67). Lagen innehåller även regler om att åklagare under vissa förut- sättningar får besluta att inte inleda förundersökning beträffande visst brott (8 §) och om särskild åtalsprövning (9 §). I lagen finns en särskild bestämmelse om strafföreläggande. En- ligt denna får åklagaren, trots de begränsningar som gäller enligt 48 kap. 4 § första stycket första meningen RB, utfärda strafföreläg- gande för brott som har begåtts av någon som inte har fyllt , om det kan antas att den unge, om åtal hade väckts, skulle ha dömts endast till böter. Därvid skall åklagaren beakta de särskilda regler enligt vilka rätten kan döma till lindrigare straff än det är föreskri- vet för brottet (15 §). Har åklagaren med stöd av 15 § LUL utfärdat strafföreläggande, skall den unge underrättas om beslutet vid ett personligt samman- träffande och, om det är möjligt, i vårdnadshavares närvaro. Om ett personligt sammanträffande inte är möjligt eller brottet är ringa, får underrättelsen vara skriftlig (1 § första stycket förordningen [1994:1763] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). För lagöverträdare under gäller dessutom särskilda regler om åtalsunderlåtelse (16-22 §§). Dessa regler är primära i förhål- lande till om åtalsunderlåtelse (prop. 1987/88:135 s. 17). 6.2.8Registrering av strafförelägganden och ordningsbotsförelägganden skall innehålla uppgifter om den som genom dom, beslut, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har ålagts påföljd för brott (3 § 1 lagen [1998:620] om belastnings- register). Det gäller under förutsättning att domen eller beslutet har meddelats i . Beträffande domar och beslut som har meddelats i utlandet finns särskilda bestämmelser i detta avseende (4 § lagen om belastningsregister). Uppgifter om böter gallras efter domen, beslutet eller godkännandet av strafföreläggandet eller föreläggandet av ord- ningsbot (17 § 8 lagen om belastningsregister ). När det gäller uppgifter om brottsmisstankar finns bestämmelser i lagen (1998:621) om misstankeregister. skall innehålla uppgifter om den som har fyllt och som enligt förundersökningsledarens bedömning är skä- ligen misstänkt för bl.a. brott mot BrB eller annat brott för vilket svårare straff än böter är föreskrivet (3 § lagen om misstankeregis- ter). En uppgift i misstankeregistret skall gallras bl.a. om domstol har meddelat dom eller beslut som vunnit laga kraft med anledning av misstanken eller den misstänkte har godkänt strafföreläggande som har utfärdats i anledning av misstanken (13 § 3 lagen om misstan- keregister). Den som olovligen tar vad annan tillhör med uppsåt att tillägna sig det, döms, om tillgreppet innebär skada, för stöld till fängelse i högst (8 kap. 1 § BrB). Om brottet med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga om- ständigheter vid brottet är att anse som ringa, döms för snatteri till böter eller fängelse (8 kap. 2 § BrB). Försök till stöld är straffbart medan försök till snatteri inte är det (8 kap. 12 § BrB). En mer utförlig redogörelse för gränsdragningen mellan stöld och snatteri samt en redogörelse för rättspraxis när det gäller full- bordanstidpunkten vid just butikstillgrepp finns i avsnitt 2.2. I 25 kap. BrB finns bestämmelser om böter som påföljd. Böter skall dömas ut, enligt vad som är föreskrivet för brottet i fråga, i dagsböter, penningböter eller normerade böter. Är viss bö- tesform inte föreskriven för brottet, döms böter ut i dagsböter el- ler, om brottet bör föranleda lägre straff än trettio dagsböter, i pen- ningböter (1 §). Dagsböter skall bestämmas till ett antal av minst trettio och högst etthundrafemtio. Varje dagsbot fastställs till ett visst belopp från och med trettio till och med , efter vad som be- döms som skäligt med hänsyn till den tilltalades inkomst, förmö- genhet, försörjningsskyldighet och ekonomiska förhållanden i öv- rigt. Om det finns särskilda skäl, får dagsbotens belopp jämkas. Minsta bötesbelopp är (2 §). Penningböter skall bestämmas till lägst etthundra kronor och högst . Om ett lägre högsta belopp är särskilt före- skrivet, gäller dock detta (3 §). Normerade böter är böter som, enligt vad som är föreskrivet för brottet, skall bestämmas efter särskild beräkningsgrund. Minsta bötesbelopp är etthundra kronor (4 §). Normerade böter finns inte föreskrivna i BrB. Även inom specialstraffrätten har denna bötes- form i det närmaste avvecklats. Normerade böter återfinns nu en- dast i ett par specialförfattningar, bl.a. i 41 § fiskelagen (1993:426). Bestämmelsen handlar om böter för vissa fall av otillåtet trålfiske (se härom , m.fl., , Kap. 25-38, s. 25:21). Böter får användas som gemensamt straff för flera brott, om bö- ter kan följa på vart och ett av brotten. Om det finns särskilda skäl, får rätten döma till penningböter för ett eller flera brott för vilka sådan påföljd är föreskriven och döma till annan form av böter för brottsligheten i övrigt. Gemensamt straff i böter får inte avse brott för vilket är föreskrivet normerade böter eller böter som inte får förvandlas till fängelse (5 §). Böter som gemensamt straff för flera brott döms ut i dagsböter, om något av brotten bör föranleda dagsböter. Som gemensamt straff får dagsböter bestämmas till ett antal av högst tvåhundra och penningböter till ett belopp av högst . något av brotten är föreskrivet ett visst lägsta bötesstraff, får detta inte underskridas (6 §). Böter tillfaller staten (7 §). Om uppbörd och indrivning av böter finns bestämmelser i bö- tesverkställighetslagen (1979:189). Böter som inte betalas får, om inte annat är föreskrivet, förvandlas till fängelse i lägst fjorton da- gar och högst enligt bestämmelserna i bötesverkstäl- lighetslagen (8 §). 6.3.11966 års lag om föreläggande av ordningsbot m.m. infördes i svensk rätt genom den då nya RB. Strafföreläggande fick ursprungligen användas en- dast vid brott på vilka böter kunde följa. Föreläggandet fick då inte avse mer än 20 dagsböter. Det fick inte heller utfärdas om den misstänkte var eller om det fanns anledning anta att målsägande förekom (NJA II 1943 s. 602 f). Lagen om föreläggande av ordningsbot tillkom efter för- slag av i betänkandet Trafikmål (SOU 1963:27). Lagen trädde i kraft . Syftet bakom den lagstiftningen var ett önskemål om att snabbt kunna beivra trafik- förseelser och därmed medverka till en förbättrad trafikdisciplin och ökad trafiksäkerhet (NJA II 1966 s. 415). Den nya lagen inne- bar en överflyttning av en del av strafföreläggandeområdet från åklagarna till polisen. Vid införandet av lag angavs i förarbetena att det var an- geläget att personalen inom rättsväsendet utnyttjas effektivt. Sär- skilt viktigt angavs vara att man för handläggningsuppgifter av olika slag inte tog i anspråk mer kvalificerad personal än uppgiftens art krävde. Dessutom framhölls som angeläget att man tog till vara varje möjlighet att uppnå större snabbhet i handläggningen, så att påföljden blev fastställd möjligt efter det att brottet begåtts (NJA II 1966 s. 409 f). I förarbetena till lag kommenterades också frågan om det kunde anses förenligt med polisens uppgifter att ägna sig åt vad som hade likheter med dömande verksamhet. Uppgiften ansågs vara av sådan art att den bedömdes falla inom ramen för polisens huvuduppgift att upprätthålla ordning och säkerhet. Det framhölls att det inte var frågan om att en polisman skulle gå in på någon prövning när den enskilde hade en annan mening i skuldfrågan eller i fråga om straffmätningen. Polismannen hade i stället enbart att konstatera att, som han uppfattat saken, en förseelse av visst slag blivit begången. Konstaterandet att en förseelse föreligger ansågs enligt vad som uttalades i förarbetena inte annorlunda beskaffad än den bedömning polismannen gör när han beslutar att upprätta en rapport angående en överträdelse eller beslutar att meddela rap- porteftergift. En annan fråga som kommenterades i förarbeten till lag var frågan om en polisman kunde anses ha de kvalifikationer som krävs för ett polisbötessystem. Det framhölls i anslutning till detta bl.a. att polismän redan hade anförtrotts uppgifter som var minst lika kvalificerade som de som – allmänt sett - kunde komma i fråga i ett sådant system. Det uttalades dock att frågan om kvalifikatio- ner var beroende på dels vilket tillämpningsområde det då nya po- lisbötessystemet skulle få, dels vilken utbildning som skulle anord- nas för polismännen i ett nytt sådant system. Slutsatsen var dock att det inte fanns anledning att tro annat än att den svenska po- liskåren var vuxen att handha denna nya uppgift (NJA II 1966 s. 412 f). arbetades ordningsbotsinstitutet in i 48 kap. RB. Samti- digt utvidgades dess tillämpningsområde. Då infördes nämligen en möjlighet att i begränsad omfattning ta med förverkande i ett före- läggande (NJA II 1968 s. 749). I betänkande Stöld i butik (SOU 1982:39) be- handlas frågan om ytterligare möjligheter till förenklad lagföring vid butikstillgrepp. Utredningen inriktade sig därvid bl.a. på att se över möjligheterna att ytterligare öka effektiviteten och snabbheten vid strafföreläggande och ordningsbotsföreläggande. När det gällde just ordningsbot lämnades förslag om att sådana skulle kunna föreläggas vid butikssnatterier samt att, om denna möjlighet infördes, begränsningen till penningböter vid ordnings- bot skulle frångås och möjlighet att ålägga dagsböter införas. För att begränsa området för tillämpningen av ordningsbotsföre- läggande vid snatteri ansåg utredningen att hänsyn skulle tas till det tillgripnas värde. En lämplig värdegräns ansågs av utredningen vara hälften av beloppet mellan stöld och snatteri, vilket då var ca . Utredningen framhöll i anslutning till detta att varje förhållande som ansågs kunna medföra att brottet skiljde sig från normalfallet skulle utgöra hinder för handläggning genom ord- ningsbotsföreläggande (SOU 1982:39 s. 214 ff). förslag i den delen ledde inte till någon lag- stiftning. I betänkande Ett reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61) lämnades ett förslag om att införa en möjlighet att förelägga ordningsbot även för vissa brott som har dagsböter i straffskalan, om brottet inte föranleder svårare påföljd än penning- böter. Huvudsyftet med förslaget var att det därigenom skulle bli möjligt att förelägga ordningsbot för vissa fall av snatteri (betän- kandet avsnitt 3.5.3). Utredningen ansåg att de ändringar i bötes- reglerna som då hade genomförts hade öppnat möjligheter till detta. Möjligheten att bestämma påföljden till penningböter även om detta inte är stadgat för brottet infördes nämligen genom en lagändring som trädde i kraft (prop. 1990/91:68, SFS 1991:240). framhöll att en förutsättning för att ord- ningsbot överhuvudtaget skulle kunna komma i fråga för ett brott är att detta förekommer med viss frekvens och att tillämpningen i viss mån är schabloniserad. Enligt utredningen utesluter detta ord- ningsbot för många brott som i och för sig förskyller penningbö- ter. Brott som i detta sammanhang borde uppmärksammas bedöm- des av utredningen vara de mindre förmögenhetsbrotten och då främst butikssnatterier, vilka genom sin frekvens ansågs inta en särställning. Utredningen framhöll att de farhågor som tidigare framförts mot att införa en möjlighet att förelägga ordningsbot vid snatteri var överdrivna. Det gällde bl.a. invändningar att polis saknar till- räcklig utbildning för att klara av att göra en uppsåtsbedömning och att snatteri är ett så allvarligt brott att de kriminalpolitiska ef- fekter som ligger i själva förfarandet vid strafföreläggande och för- handling i domstol bör tas till vara. förslag i den delen ledde inte till någon lag- stiftning. I den proposition som följde på betänkandet uttalades bl.a. följande (prop. 1994/95:23 s. 106 f). Även om det är en förutsättning för att förslaget skall genomfö- ras att endast helt okomplicerade fall blir föremål för ett före- läggande kvarstår enligt regeringens mening en viss tveksamhet om det lämpliga i att polis anförtros denna uppgift. Riksåklaga- ren anför i sitt remissvar att snatteribrottet enligt hans mening ofta är juridiskt svårbedömt och att det därför inte är någon slump att många förundersökningar slutar med ett beslut att inte väcka åtal och att åtal inte sällan leder till en frikännande dom. Förutom uppsåtsfrågan skall det beaktas om brottet är fullbordat och om gärningen är sådan att det är tillräckligt med penningböter som påföljd. Det är inte endast värdet av det till- gripna som är avgörande för den senare frågan. Som ombudsmän har påpekat torde det ofta krävas goda kunskaper i straffrätt för att avgöra om situationen är problematisk ur rätts- lig synvinkel eller inte. Enligt regeringens mening kan det därför ur rättssäkerhetssynpunkt ifrågasättas om utredningens förslag skall genomföras. För att det över huvud taget skall vara aktuellt att genomföra förslaget måste det stå klart att detta leder till en effektivare an- vändning av de befintliga resurserna för brottsbekämpningen. Utredningen tar upp en del praktiska svårigheter i samman- hanget. Den mest påtagliga invändningen mot förslaget är enligt regeringens mening att det, särskilt i de större städerna, är rela- tivt sällan som polis kommer till platsen sedan ett snatteri upp- täckts. Utredningen görs i stället på det sättet att en butikskon- trollant eller motsvarande får vissa uppgifter av den misstänkte på platsen eller genom att polis kontaktas per telefon varefter ett telefonförhör hålls med den misstänkte. Utredningen förslag tycks mot bakgrund av detta inte medföra några effektivitetsvinster. lämnade RPS in en framställan till om ett utvidgat tillämpningsområde för institutet ordningsbot (dnr Ju 1999/3148). RPS förslag innebär att en polisman skulle ges möjlig- het att utfärda föreläggande av ordningsbot för brott på vilket pen- ningböter kan följa och för vilket ordningsbot bestämts på sätt som föreskrivs i 48 kap. 14 § RB. RPS förslag omfattar dock inte lag- överträdare som är . RPS skrivelse har överlämnats till oss. 6.4Viss statistik gällande strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot I avsnitt 2.3 har vi redogjort för brottsutvecklingen när det gäller bl.a. butiksstölder (stöld/snatterier i butik och varuhus). Där fram- går bl.a. att det anmäldes drygt 52 000 butiksstölder. Vi redovisar här viss statistik som gäller strafförelägganden och föreläggande av ordningsbot. Uppgifterna är hämtade från RÅ, RPS och BRÅ:s kriminalstatistik. utfärdades totalt 26 494 strafföreläg- ganden.