sou · GQB387d3 · 2003-01-01 00:00:00 — I en riksdagsdebatt upprepade att han inte ville ha till stånd en polis- övervakning över arbetsmarknaden, men vi vill skydda oss mot landsförrädiska element och förhindra dem att begagna sin rörelsefrihet till skadegörelse. Han sade sig vara 6Protokoll från andra kammare 27.5.1950 7Protokoll från första kammare 11.12..951. Av uppgifter i dåvarande framgår att senare i samtal med Swedlund gjort klart att han inte trodde sig om att få in någon bestämmelse i kollektivavtalen om avskedande av opå- litliga, dvs. kommunister, men han rekommenderar att ta´ kontakt med vederb. Fackföre- ning (om denna ej är kom.!) och den vägen få fackorg. att icke stödja en avskedad kom. om denne vädjar till fackförb., Swedlunds DagsPM , KrA Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. fullt medveten om att det i det enskilda fallet kan innebära en svår självövervinnelse att polisanmäla någon, till vilken man har kamratliga, kollegiala, politiska eller andra relationer och som man misstänker för spioneri. Det är emellertid en medborgerlig plikt att medverka till att en sådan trafik avslöjas. Gör man icke detta, kan tystlåtenheten få de mest ödesdigra följder. Polisen kan inte räcka till överallt. Den har varken tillgång till den per- sonal eller den insyn på olika håll, som skulle behövas för att hålla sig underrättad om vad som sker. Ett sådant uppgiftslämnade var enligt inte något förakt- ligt angiveri. Det krävdes en kontinuerlig medverkan och vak- samhet ifrån den stora folkmajoriteten Det fordras att dessa medborgare hjälper samhällets myndigheter i deras ömtåliga upp- gift.8 Vid den amerikanska expertgruppens besök i hade, enligt gruppens rapport, framkommit att Försvarsdeparte- mentet uppgett för fackföreningsledare att kommunister inte kom i fråga för hemliga arbeten, även om denna diskvalifikationsgrund inte offentliggjorts. Genom administrativa åtgärder omplacerades personer som bedömdes som säkerhetsrisker från känsliga befatt- ningar, ett förfarande som fackföreningsledarna uppgavs vara inför- stådda med. Det hade från svensk sida framhållits att fackförening- arna hamnade i skottlinjen (bear the brunt) då det gällde klago- mål rörande vägrade anställningar på grund av säkerhetsskäl och att fackföreningsledare i dessa frågor samarbetade med regeringen.9 11.1.3Uppbyggnaden av den socialdemokratiska arbetsplatsorganisationen I syfte att ge partiledningen underlag för att bedöma kommunis- ternas inflytande i fackföreningarna gick partisekreteraren ut med en förfrågan till landets 2 700 arbetarkommuner om hur de fackliga centralorganisationerna (FCO), dvs. de lokala samarbetsorganen för LO:s klubbar, sektio- ner och avdelningar, var politiskt sammansatta. Den socialdemo- kratiska arbetsplatsorganisationen byggdes ut och i en PM från de- cember 1946 till partidistrikten beskrev hur arbetsplats- 8Protokoll från andra kammare 22.4.1952 9Thomas Jonter: Det amerikanska spåret. En undersökning av IB:s bildande och eventuella kopplingar till ; SOU 2002:95 Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. ombuden skulle organiseras. Det ålåg arbetarkommunerna att bland pålitliga partivänner utse sådana ombud vid mera betydande arbetsplatser.10 Till den socialdemokratiska partiexpeditionen rekryterades två personer, och , som fackliga sekreterare med uppgift att svara för uppbyggnaden av arbetsplats- ombudsorganisationen och att föra ut partiets propaganda. Båda var starkt antikommunistiskt inställda. Stor diskretion iakttogs vid organiserandet av arbetsplatsombu- den och spridandet av det interna informationsmaterialet. Då sy- stemet var fullt utbyggt skall antalet arbetsplatsombud ha uppgått till ca 22 000. Deras uppgift var att utgöra kontaktmän mellan par- tiet och arbetsplatserna, att propagera för partiet och att verka för socialdemokraterna i de fackliga valen genom nominering av parti- vänner och mobilisering av det egna folket. I många fackliga val fö- rekom partilistor och i vart fall de uttalade kommunisterna var väl kända av sina motståndare. Som en arbetsmetod för arbetsplatsombuden rekommenderades det s.k. Göteborgssystemet. Detta innebar att ombuden skulle föra bok över pålitliga partivänner, sympatisörer och sådana personer inom den stora gruppen av politiskt likgiltiga och ointresserade, som bedömdes kunna vinnas för partiet. Partihögkvarteret tillställdes statistiska uppgifter om fördelning- en mellan socialdemokrater och kommunister i styrelserna för de fackliga centralorganisationerna och ibland även inom styrelser för lokala fackföreningar. Någon centralt dirigerad rapportering av namn på kommunister tycks däremot inte ha förekommit. På sina håll, särskilt där kommunisterna var starka, förekom det att man även förtecknade enskilda kommunister. Sådana samman- ställningar torde i regel ha nyttjats endast inom respektive partidi- strikt. I samband med fackliga val kunde den centrala partiexpedi- tionen ibland förmedla uppgifter om kommunistiska kandidater. Kampanjen mot kommunisterna var framgångsrik. skall en tredjedel av alla fackföreningsanslutna arbetare ha tillhört fack- föreningar som kontrollerades av kommunister. skall kommunisterna ha dominerat endast 80 av de sammanlagt 9 000 fackföreningarna. Den socialdemokratiska kampen om fackföreningsfolket var inte uteslutande riktad mot kommunister. Tidigt uppmärksammades även arbetet bland tjänstemännen, bland vilka hade en 10 och : a.a. s. 12 och 28 Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. framhöll således vikten av en fortsatt kartläggning särskilt av tjänstemännens arbetsplatser. De nordiska socialdemokratiska partierna samarbetade i kampen mot kommunismen. Vid ett möte mellan de nordiska socialdemo- kratiska ledarna som hölls i , alltså ome- delbart efter Pragkuppen, var hotet från kommunisterna ett huvud- tema. Den norske statsministern trodde sig veta att norska och svenska kommunister planlade aktioner i och för att hindra malmtransporterna till Ruhrområdet.11 Tyd- ligtvis bedrev man underrättelsetjänst mot de kommunistiska mot- ståndarna i olika former. Från en sammankomst i , i vilken deltog bl.a. och från och partisekreteraren och från , finns en finländsk rapport som nådde den svenska militära säkerhetstjänsten. Vid sammankomsten lämnades från de olika län- derna mera detaljerade meddelanden om det kommunistiska läget i landet. Gemensamt för alla dessa redogörelser var att observations- och övervakningsverksamheten utvecklats och blivit mera systema- tisk, och att man inte ens värjt för att ta friska tag lika litet vid anskaffningen av underrättelser som i den egentliga striden på fältet. Att döma av att såväl norrmännen som svenskarna hade noggranna stenografiska anteckningar från de hemliga kommu- nistmötena måste man på vederbörande håll haft till sin disposi- tion särskilda lyssnarapparater. Det var svårt att under mötets gång göra tillräckliga anteckningar om de ytterst omfattande och detaljerade informationerna.12 Mot dessa uppgifter om att SAP ägnat sig åt avlyssning står ett ut- talande som gjorde vid ett möte med de nordiska par- tisekreterarna om Socialdemokratin och kommunismens nya taktik . Vid mötet föreslogs från finländsk sida en gemensam nordisk aktionsplan mot bakgrund av att kampen mot kommunis- men i hög grad var en gemensam angelägenhet. Aspling framhöll emellertid att man måste skilja mellan politisk verksamhet och po- 11Bergh och : a.a., del 1, s. 149 12Fst/In del 1, IH 425 In, 22.7.1950, F VIII B, vol. Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. lisiära åtgärder i kampen mot kommunismen. SAP kunde inte an- vända sig av sådana åtgärder som rätteligen ankom på polisen.13 Generellt sett tycks de svenska socialdemokraterna ha varit mindre upptagna av kommunistproblemet än företrädarna för de övriga nordiska partierna. hävdade vid ett möte att kommunisterna i inte längre utgjorde något politiskt pro- blem sedan en del av deras underjordiska verksamhet avslöjats i samband med flera spionaffärer. Å andra sidan hade dessa affärer visat hur effektiva de kommunistiska organisationerna var. Han menade därför att det var nyttigt att försöka samla information från de olika länderna om de kommunistiska arbetsmetoderna. På förslag av Aspling hänsköts frågan för fortsatt behandling till ett särskilt partisekreterarmöte. Partisekreterarna kom därefter att re- gelbundet träffas för att diskutera hotet från kommunisterna. Till stor del bedrevs samarbetet rörande kommunistbekämp- ningen i form av kurs- och konferensverksamhet. hölls ex- empelvis en nordisk facklig-politisk kurs utanför . I program- met ingick bl.a. en genomgång av kommunistpartierna i , och samt en genomgång av internationell kom- munism.15 Särskild vikt lades vid situationen i norr. bilda- des ett särskilt kontaktorgan för framträdande nordiska socialde- mokrater med som ordförande och som sekreterare.16 eller 1964 hölls i en nordisk kon- gress om kommunisternas ställning på . byggde det norska ut sy- stemet med kontaktmän på arbetsplatserna, av vilka en del i hem- lighet rapporterade till den norska säkerhetspolisen. Ansvarig här- för var partiets facklige sekreterare . Denne hade täta kontakter med SAP:s fackligt-politiske sekreterare . Dessa hade också gemensamt kontakter med bl.a. led- ningen för LO i Finland.17 Ett tidigt exempel på ett direkt samarbete mellan socialdemokratins ledning och säkerhetspolisen är ett fall . En partiman vände sig till partisekreteraren med en begäran om 13Bergh och : a.a., del 1, s. 456 15Kokk a.a. s. 66 16Bergh och : a.a., del 1, s. 455 f, och Kokk s. 66 17Bergh och : a.a., del 2, s. 381 ff Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. upplysningar om en inflyttad nazist. Förfrågan vidarebefordrades till inrikesminister som i sin tur vände sig till stats- polisen för besked. Statspolisen gjorde en utredning om personen i fråga och resultatet härav tillställdes via och den undrande partikamraten. Pragkuppen medförde att man inom socialdemo- kratin på allvar åter började betrakta kommunisterna som presum- tiva landsförrädare. SAP inledde redan samma vår en brett upplagd offensiv mot kommunisterna, främst genom att möta dem i debat- ter över hela landet. Kampen skulle i första hand föras på arbets- platserna och i fackföreningarna. Redaktören vid , som hade goda kontakter inom såväl militärledning- en som SAP och LO, kunde meddela försvarsstaben att fem av de större fackförbunden, däribland Järnvägsarbetareförbun- det och gått in för organiserat motstånd mot sabotage och kuppföretag från kommunisterna. I en artikelserie i om hotet från kommunismen framhöll som en orsak till svaghetstillståndet beträffande skyddet mot femte kolonnen --- osäkerhet hos den polisiära säkerhetstjänsten, bl.a. på grund av bristfällig kontakt med de förhärskande demokratiska elementen inom arbetarrörelsen. Han citerade en erfaren fackman som påta- lat arbetarnas motvilja mot angivartjänst och som gjort gällande att utan sanktion från fackföreningsledningen går de inte med på att ge underrättelser. Annat vore det om fackföreningsledningen gav sitt moraliska stöd åt samarbete med säkerhetstjänsten. Inspirerad av artiklar företog en annan journalist, en flykting från , senhösten 1950 en resa i där han med hjälp av sina förbindelser med bl.a. kom i kontakt med socialdemokrater som var engagerade i att organisera motståndet mot kommunisterna. Han överlämnade sin omfattande rapport till och för vidare befordran till po- lisen. Rapporten utgjorde en förteckning över kommunister i och med namn, adress, telefonnummer, arbete, bakgrund (t.ex. flyttning från annan ort) och i vissa fall även kom- prometterande uppgifter, t.ex. om alkoholvanor. Rapporten spreds också anonymt bland socialdemokrater som sysslade med kommu- nistbekämpning. En avskrift kom länge att förvaras på partistyrel- sens expedition i där den skall ha gått i arv mellan de fackliga sekreterarna.18 18 Kokk: a.a. s. 176 Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. bedrev och Försvar (CFF)19 en upplysningskampanj rörande femte kolonnens - spio- ners och sabotörers - taktik och teknik. Kampanjen, som informellt var sanktionerad av regeringen och ÖB, fick materiellt stöd av bl.a. försvarsstaben, SAF, KF, LO och TCO. CFF inrättade en särskild enhet för ändamålet. Denna enhet leddes av , som varit chefredaktör för . Kampanjen fick karaktären av propaganda riktad mot kommunis- men snarare än mot spioneri och sabotage. Konferenser hölls under stort hemlighetsmakeri med handplockade deltagare hämtade bl.a. ur arbetarrörelsen. Vid flera konferenser framhölls vikten av ett ökat samarbete mellan arbetsmarknadens parter, den polisiära sä- kerhetstjänsten och försvaret i syfte att skydda företagen från att anställa personer som kunde betraktas som säkerhetsrisker. Samti- digt betonades att det inte fick utvecklas någon angiveriverksam- het. Den kontaktyta som härigenom skapades mellan företrädare för försvaret och socialdemokratiska fackföreningsmän ledde till att försvarsstaben direkt eller via CFF fick information om hur indu- strierna hade det med kommunister och andra opålitliga. Sedan ÖB uppmärksammats på detta förhållande, framhöll han att det ankom på statspolisen att svara för kontrollen av industrierna. En koppling mellan CFF:s kampanj och statspolisen fanns redan så till vida att en kommissarie från tredje rotel ingick i den expertgrupp som var knuten till konferensverksamheten.20 Denne höll regelmässigt ett anförande vid konferenserna. Då CFF:s konferensverksamhet blev känd reage- rade kommunisterna hårt mot vad man uppfattade som uppbygg- naden av en spion- och tjallarorganisation mot radikala arbetare och aktiva fackföreningsmän. knöts också ett antal socialdemokratis- ka rapportörer till statspolisen. En av dessa meddelare lämnade uppgifter om personer i som reserverat sig mot kollektivanslutning till SAP och därför av socialdemokra- terna misstänktes vara kommunister.21 En annan meddelare rappor- 19CFF bildades av bl.a. de fyra demokratiska partiernas ungdomsförbund, LO, SAF, KF och ett stort antal frivilliga försvarsorganisationer. Organisationen kom efter slut att utgöra ett kontaktorgan mellan försvaret och folkrörelserna; se : Folk och försvar och kampen mot den femte kolonnen s. 12 f. Detta arbete ligger till grund för den fortsatta framställningen rörande CFF. 20I expertgruppen ingick även bl.a. CFst/In . 21Materialet omfattade åtta pärmar. Dessa gallrades fullständigt , bl.a. med hänvis- ning till att SAP i en utredning som gjorts en bit in (och som polisen fått ta del av) konstaterat att av reservanterna var fackligt organiserade i ett icke socialistiskt parti. Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. terade främst om kommunister bland järnvägs- personal, rapporter som ibland grundades på vad han fått veta av andra socialdemokratiska fackföreningsmän. En tredje meddelare kontrollerade för statspolisens räkning under åren 1954 och 1958- 61 pålitligheten hos personer som arbetade vid befästningar i övre . Statspolisen hade ytterligare ett tiotal meddelare inom fackföreningsrörelsen. Kontakterna sam- manfaller så väl att de ger intrycket av ett samlat försök från polisens sida att få till stånd ett samarbete med fackföreningarna, varvid måhända de bekantskaper som knutits i samband med CFF:s konferensverksamhet spelat en roll. Kontakterna blev dock inte långvariga; flera av meddelarna lämnade uppgifter vid endast ett till- fälle. Även fortsättningsvis hade, som framgått, säkerhetspolisen bland meddelarna ett stort antal aktiva socialdemokrater. Detta får ses som en given följd av partiets starka ställning i valmanskåren och därmed i politiska och fackliga organ. De högsta kommunala förtroendemännen var på många håll nästan genomgående social- demokrater. På arbetsplatserna var det också nästan bara socialde- mokrater som i sin dagliga gärning kom i kontakt med kommunis- ter. Också de personer som inom statlig och hade en bred kontaktyta till vanligt folk, t.ex. anställda vid ar- betsförmedlingar och socialkontor, torde ofta ha varit socialdemo- krater. Kort efter det att ledande företrädare för regeringen gett uttryck för uppfattningen att det var en exklusiv uppgift för säkerhetspolisen att svara för rikets inre säkerhet kom chefen för en av säkerhetspolisens sektioner i att rekrytera en ny meddelare inom , en person som skall ha ingått i en trängre krets kring statsministern (källa AC). fram till levererade denna meddela- re vid åtskilliga tillfällen till sektionschefen dokument som i stor utsträckning också har återfunnits i . blev dock rapporteringen alltmer sporadisk. En del handlingar ut- gör översikter över situationen i och men merparten avser förhållanden inom VPK och den revolutionä- ra vänstern. Några handlingar rör vilda strejker och andra arbets- marknadskonflikter, vilka KFML och/eller KFML(r) ansågs ligga bakom. En del av materialet måste ha författats av någon eller några med mycket god insyn i VPK. Andra rapporter, författade t.ex. av SAP:s pressekreterare , grundades på öppet material. Sektionschefen vidarebefordrade rapporterna till säkerhetspolisen i Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. och i viss utsträckning också till andra sektioner. De uppgifter som rörde VPK föranledde i allmänhet inga åtgärder. Handlingarna, om än ofta märkta förtroligt, torde inte ha varit förbehållna någon enstaka person vid partikansliet. Kommissionen har inte kunnat klarlägga vem meddelaren var. Det är emellertid in- tressant att konstatera att denne var verksam just då IB:s inrikesverksamhet var nedlagd. Inom SSU uppkom en väns- teropposition med trotskistiska förtecken, den s.k. Offensivgrup- pen eller Tendensen inom svensk arbetarrörelse (). började SSU att utesluta gruppens medlemmar, vilket ledde till långvariga inre strider. började säkerhetspolisen att in- tressera sig för gruppen, som antogs vara ett utflöde av KAF:s tak- tik att infiltrera socialdemokratin. gjordes emellertid bedömningen att gruppen uppstått spontant inom SSU och att det inte framkommit något som tydde på samröre med . Uppgif- ter fick man främst från kontakter inom SSU och SAP.22 senare hälft utgjordes en betydande del av verk- samheten inom RMF/KAF/SP av fackligt arbete. Ytterst var målet att erövra makten över fackföreningarna från socialdemokraterna. Särskilt satsade man på , och . hörde till de företag som var speciellt utsatta. Att SAP/LO tog upp striden är inte ägnat att förvåna. Men också säkerhetspolisen ägnade en inte obetydlig uppmärksamhet åt trotskisternas strävanden. Skälet här- till torde ha varit att man uppfattade verksamheten som subversiv.23 Också det s.k. , som /86 initierats av ett par stora verkstadsklubbar i och i vilket krävdes en ekonomisk omfördelning till arbetarnas förmån och att avtalsrörel- sen skulle göras till en kamp för rättvisa, uppfattades av såväl SAP som säkerhetspolisen som ett försök från extremvänsterns och i första hand SP:s sida att splittra socialdemokratin. Enligt en senare bedömning av säkerhetspolisen kunde dock uppropet inte anses vara en produkt av SP:s verksamhet.24 Huruvida säkerhetspolisen i något hänseende samarbetade med SAP för att få uppgifter om den trotskistiska verksamheten på ar- betsplatserna och inom fackföreningarna har inte kunnat fastställas. 22Magnus : Hotet från vänster (SOU 2002:91) s. 239 ff. 23Beträffande en av KAF utgiven facklig tidskrift anfördes i en sektionsrapport bl.a.: Skriften är till sitt innehåll en klar subversiv hantering i syfte att främst splittra metall och i förlängningen den reformistiska socialismen. 24Hjort: a.a. s. 226 ff. Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. Det finns dock tecken på att man haft tillgång till socialdemokra- tiska meddelare på vissa arbetsplatser. Och i en sammanfattning av SP:s program tycks man ha lutat sig mot uppgifter i en socialde- mokratisk motskrift snarare än att ha gått direkt till källan.25 11.1.6Elmérs kontakter inom partiet och betydelsen därav Om således säkerhetspolisens och i någon mån den reguljära militä- ra säkerhetstjänstens kontakter med åtskilliga socialdemokrater framstår som något helt naturligt är däremot Elmérs och därmed grupp B:s och senare IB:s förbindelser med det socialdemokratiska toppskiktet mer uppseendeväckande. Som framgått skall ha fått i uppdrag av försvarsminister att vara en förbindel- selänk till socialdemokrater i andra nordiska länder och i Västtysk- land. Han skall också tidigt ha förankrat att den militära säkerhets- tjänsten tog kontakter med personer inom den socialdemokratiska arbetsplatsorganisationen hos och , som efterträdde som försvarsminister. Parti- sekreteraren var också troligen på ett tidigt stadium informerad. arbetade tillsammans med vid försvarsstabens utrikesavdelning och däref- ter umgicks de privat.26 Bland hans tidiga vänner fanns också , och , vilka var anställda av SAP:s centrala kansli och åkte runt i landet och debatterade med kommunister. Till vän- nerna räknade han också den socialdemokratiske partikassören Vid uppbyggnaden av grupp B skall ha haft kontakt inte bara med försvarsminister utan också med . Statsrådet liksom riksdagsmannen skall ha rekommenderat personer för anställning vid grupp B (vilket i och för sig inte nödvändigtvis innebär att de hade närma- re insyn i verksamheten) och SSU-ordföranden och sedermera statsrådet hustru arbetade inom organisationen. torde ha haft etablerade förbindelser med IB.28 Sederme- 26Uppgifter om att och länge regelbundet skall ha spelat tennis har däremot inte bestyrkts. 27Kokk: a.a. s. 412 28Kokk: a.a. s. 113. Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. ra partisekreteraren besökte och grupp B i lokalerna i . odlade också kontakter med yngre socialdemokrater. deltog han i planeringen av en försvarskonferens i SSU:s regi, syftande till att förhindra en pacifistisk utbrytning ur förbundet. Konferensen hade stöd av såväl partistyrelsen som försvarsstabs- chefen. Några yngre socialdemokrater fullgjorde, som nämnts, värnpliktsutbildning eller arbetade vid grupp B/IB. var i vart fall hembjuden till för- bundssekreteraren i SSU tillsammans med SSU- ordföranden och . 29 träf- fade han regelbundet partiets internationelle sekretera- re . Sammanfattningsvis kan det konstateras att byggde upp ett utmärkt kontaktnät bland högt upp- satta socialdemokrater. Kunskapen om hans underrättelseverksam- het var spridd inom partiets ledande skikt. Och det gäller rimligen inte endast hans underrättelseinhämtning rörande utrikes förhål- landen utan även den inrikes verksamheten. , som för det socialdemokratiska partiets räkning skri- vit en vitbok om SAP och IB, har i ett personligt efterord anfört bl.a. följande. Ingen ansvarig partiinstans, dvs. verkställande ut- skottet och/eller partistyrelsen, har någonsin diskuterat, långt mindre fattat beslut om att bygga upp IB och ge organisationen tillgång till uppgiftslämnare. Större delen av partiet, inbegripet en överväldigande del av dem som satt i beslutande församlingar på olika nivåer, kände inte ens till att IB fanns. Å andra sidan spelade partisekreterare och några socialdemokratiska statsråd en helt av- görande roll för IB:s tillkomst och fortsatta verksamhet. Och ett par partiordförande, tillika statsministrar, var införstådda. Tre cent- ralt anställda ombudsmän användes av försvarsstaben för att bygga upp IB:s kontaktnät i landet. I detta ingick ett antal socialdemokra- tiska riksdagsmän, kommunala förtroendemän och ombudsmän. 29 Enligt skall ha hållit en middag för SSU-ordföranden , och för diskussioner om hur det skulle gå med kommunist- partiet. skall på nytt ha hållit en middag i vilken deltog Carls- son, och samt försvarsminister . Härvid skall man ha disku- terat kommunisternas framgångar i det hållna kommunalvalet och en strategi för att bemöta dessa. Enligt skall han ha träffat endast , nämligen på en middag som han höll, troligen , för , och .