sou · GQB345 · 2003-01-01 00:00:00 — Förslag: Den tilltalade skall få delges stämning och andra handling- ar i målet genom förenklad delgivning enligt 3 a § delgivningslagen (1970:428), om han eller hon vid polismyndighet eller åklagarmyn- dighet har delgetts upplysning om att sådan delgivning kan komma att användas i brottmålet. Den tid som anges i 19 § andra stycket delgivningslagen skall i sådana fall i stället vara . För att delgivning skall anses ha skett får vid delgivningen inte ha förflutit från det att brottet kom till polis- myndighetens kännedom. Delgivning på detta sätt skall kunna ske även när åklagare har utfärdat stämning. Enligt 45 kap. 9 § andra stycket och 16 § fjärde stycket RB skall stämning i brottmål tillsammans med vissa andra handlingar delges den tilltalade. Den första av de bestämmelserna behandlar stämning utfärdad av rätten medan den andra avser stämning utfärdad av åklagaren. I delgivningslagen finns bestämmelser bl.a. om hur del- givning skall ske, om vilka delgivningsformer som står till förfo- gande och om när delgivning skall anses ha skett vid de olika for- merna. Den grundläggande formen för delgivning anges i 3 § första stycket delgivningslagen. Den kallas ordinär delgivning och innebär att myndigheten ombesörjer delgivningen genom att sända hand- lingen med post eller överlämna den med bud eller på annat sätt till den sökte. Som bevis på att den sökte har mottagit försändelsen begär myndigheten delgivningskvitto eller mottagningsbevis. Ordinär delgivning kan ske även genom förenklad delgivning enligt 3 a och 3 b §§ delgivningslagen. Förenklad delgivning bygger på tanken att den som vet om att ett mål eller ärende är anhängigt vid en myndighet i princip skall kunna delges genom att myndighe- ten skickar handlingar med post utan krav på mottagningsbevis el- ler liknande och att den sökte ärendet pågår har att bevaka sin post. Detta innebär bl.a. att förenklad delgivning får ske endast med den som är part eller har liknande ställning i ett ärende eller mål. Vittnen omfattas alltså inte av bestämmelsen. Den förenklade delgivningen går till så att myndigheten skickar delgivningshandlingen med post och sedan minst senare, som en påminnelse, ett meddelande om att handlingen har sänts. Delgivning anses ha skett när har förflutit från det att meddelandet skickades, om det inte framstår som osannolikt att handlingen kommit fram till den söktes senast kända adress före tvåveckorstidens utgång (19 § delgivningslagen). Förenklad delgivning förutsätter dock att den sökte i förväg har fått upplysning om att den formen för delgivning kan komma att användas. Upplysningen skall delges den sökte på något annat sätt än genom förenklad delgivning. Upplysningen behöver dock inte delges med den som har inlett målet eller ärendet vid myndigheten eller med den som har gett in en handling, om upplysningen lämnas i nära anslutning till att ansökan eller handlingen har kommit in till myndigheten. Det räcker då med att upplysningen skickas i vanligt brev. Upplysningen om att förenklad delgivning kan komma att an- vändas måste som huvudregel lämnas i varje ärende eller mål och i varje instans för sig. Skälen bakom det är att det kan vara svårt att i en information i första instans precisera vid vilken myndighet sa- ken kan komma att handläggas i senare skeden och i så fall under vilka omständigheter, att det kan uppkomma tveksamhet om sa- kens identitet i olika skeden, alltså vad som egentligen är samma ärende, och att det kan komma att gå mycket från det att upplysningen har lämnats i första instans till det att målet kommer upp i andra instans och eventuellt förs vidare därifrån (prop. 2000/01:108 s. 33). Förenklad delgivning får inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar genom vilka ett förfarande vid en myndighet in- leds. Skälen för detta har angetts vara att särskilt starka krav bör ställas vid delgivning av handlingar som typiskt sett har mycket stor betydelse för mottagaren (prop. 2000/01:108 s. 33). Det kan nämnas att det finns inskränkningar i andra hänseenden när det gäller delgivning av stämningsansökningar och andra handlingar varigenom förfarandet vid en myndighet inleds (se t.ex. 33 kap. 6 § första stycket RB och 3 § tredje stycket delgivningslagen). Bl.a. är det inte tillåtet med telefondelgivning. Undantag finns för mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning som efter bestridande överlämnas till exempelvis tingsrätt. I ett sådant fall är det tillräckligt med den upplysning som har lämnats vid kronofogdemyndigheten (3 b § första stycket del- givningslagen). Regeringen angav som skäl för detta att upplys- ningen gällde delgivning vid endast en instans, att svaranden till- ställs underrättelse om vart målet överlämnas, att upplysningen lämnas till svaranden innan handläggningen påbörjas i nästa instans och att svaranden lätt kan överblicka vad målet kan komma att avse i tingsrätten. Ett annat undantag finns i 3 b § andra stycket delgivningslagen. En tilltalad i ett brottmål vid tingsrätt får delges stämningsansökan och andra handlingar i målet genom förenklad delgivning om han i samband med föreläggande av ordningsbot eller utredning av ett brott som får beivras genom sådant föreläggande har delgetts upp- lysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i brottmålet. Upplysningen kan med andra ord delges redan hos po- lisen vid vissa bötesförseelser (48 kap. 13 § RB) och behöver inte delges på nytt i tingsrätten. I samband med att det sistnämnda undantaget fördes in i delgiv- ningslagen refererade regeringen i prop. 2000/01:108 (s. 34) till arbetsgrupp för process- rättsliga frågor. Arbetsgruppen hade övervägt vilka krav som måste ställas för att förenklad delgivning skall kunna användas vid tings- rätt i brottmål där den tilltalade har delgetts upplysning om delgiv- ningsformen redan hos polis, tull eller åklagare. Arbetsgruppen ställde upp följande kriterier: 1.Den tilltalade måste, när upplysning lämnas om att förenklad delgivning kan komma att användas om saken går vidare till tings- rätt, kunna överblicka vad målet i tingsrätten kommer att avse. 2.Den tilltalade skall inte behöva hålla sig anträffbar på det sätt som förenklad delgivning förutsätter än som kan anses skäligt. 3.Information måste senare tillställas den tilltalade om vilken tingsrätt som handlägger målet. Regeringen ifrågasatte lämpligheten i arbetsgruppens förslag om att ordningen för ordningsbotsfallen även skulle gälla vid brott som får beivras med strafföreläggande. Regeringen utvecklade detta och angav att oberoende om den misstänkte har haft några invändning- ar mot strafföreläggandet kan åklagaren i stämningsansökan ändra gärningsbeskrivningen och/eller yrka ansvar för ett brott med en annan brottsbeteckning än vad som angetts i föreläggandet, att ett skadeståndanspråk kan komma till eller förändras och att de fall som omfattas av strafföreläggandeinstitutet är av så allvarlig beskaffenhet att de kan leda till ingripande påföljder. Re- geringen begränsade därför förslaget i propositionen till ordnings- botsfallen. RRV angav i sin rapport (2001:4 s. 134 f.) att bestämmelserna om delgivning är en av orsakerna till långa genomströmningstider för brottmål. RRV efterlyste en annan syn på delgivning och föreslog att misstänkta och vittnen skulle få uppge adress och telefonnum- mer redan vid första kontakten med polisen. skulle poli- sen informera dem om att de i fortsättningen, under hela processen fram till som längst lagakraftvunnen dom, kommer att anses del- givna de handlingar som skickas till dem, oavsett från vilken myn- dighet handlingen utgår. Genom de kontakter vi har haft med domstolar och andra myndig- heter i (där vi föreslår att försöksverksamhe- ten skall bedrivas, se avsnitt 3.7), står det klart att det ofta är svårt att få personer delgivna genom ordinär delgivning och att det pro- blemet särskilt gäller för misstänkta och tilltalade i brottmål. Man skickar helt enkelt inte tillbaka delgivningskvitton. Det framstår enligt vår mening som klart att de nuvarande be- stämmelserna om delgivning inte låter sig förena särskilt väl med ett snabbförfarande för brottmål, där tanken är att misstankar om brott mot icke frihetsberövade personer skall handläggas vid tre olika myndigheter (polis, åklagare och tingsrätt) . Vi menar också att de formaliakrav som ställs upp för att delgiv- ning skall anses ha skett är onödigt rigorösa när förfarandet skall äga rum under en så som det blir fråga om i snabb- förfarandet. Det nu sagda gäller särskilt för tilltalade i brottmål som skall delges stämningen och kallas vid vite till huvudför- handling i snabbförfarandet. Det behöver därför finnas en bestäm- melse som gör det möjligt att delge stämningen och andra hand- lingar med den tilltalade på ett enklare sätt än vad som är möj- ligt enligt delgivningslagen. Frågan blir hur en sådan regel skall ut- formas. Vi kan se att det finns vissa hinder i ordningen med förenklad delgivning enligt 3 a § delgivningslagen som gör att den bestäm- melsen inte kan tillämpas i snabbförfarandet. Hindren rör förbudet mot att delge stämningsansökningar på det förenklade sättet och kraven på att upplysningen måste delges vid varje myndighet och att det skall förflyta delgivning skall anses ha skett. Vi ser däremot att den ordning som finns för ordningsbotsfallen i 3 b § delgivningslagen och som bygger på förenklad delgivning mycket väl, med en mindre förändring, skulle kunna utnyttjas i snabbförfarandet. Av avgörande betydelse är då att hela förfarandet förutsätts äga rum under en förestående tidsperiod. Det är rimligt att kräva att en enskild brottsmisstänkt person under en sådan begränsad och näraliggande tidsperiod håller sig informe- rad om de postförsändelser som kommer till hans uppgivna adress. I ett snabbförfarande bör misstänkta, målsägande och vittnen re- dan vid första kontakten med polisen få lämna uppgifter om adress, telefonnummer till bostad och arbete, mobiltelefonnummer och de andra kontaktmöjligheter som finns. Misstänkta bör vid samma tillfälle delges upplysning om att må- let avses bli handlagt i snabbförfarandet och om de särskilda regler för delgivning som gäller för detta. Som huvudregel bör en sådan delgivning ske vid ett personligt sammanträffande mellan den som skall delges och polisen, endera i samband med ingripandet på plat- sen eller vid ett senare förhör. Information om snabbförfarandet bör även lämnas till målsägande och vittnen. Den nu beskrivna ordningen bygger på att det i praktiken är po- lisen som initialt plockar ut de ärenden som skall hanteras i snabb- förfarandet. Det skall påpekas att delgivningsbestämmelsen inte av nödvändighet måste tillämpas för att tingsrätten skall ha möjlighet att handlägga målet enligt den modell som snabbförfarandet inne- bär. I likhet med den ordning som gäller enligt 3 b § delgivningslagen bör delgivningen av upplysning rörande reglerna inte behöva göras om vid tingsrätten. Skälet till att detta kan godtas är helt enkelt att ärendet kommer upp vid tingsätten efter en mycket begränsad tid. Tingsrätten bör därför kunna delge stämningen och andra hand- lingar på det förenklade sättet genom att sända handlingarna med post till den tilltalade under hans senast kända adress och minst senare skicka ett meddelande om att handlingarna sänts. För att handläggningen av målet i snabbförfarandet inte skall dra ut i onödan, eller med andra ord för att minska den passiva tiden, bör delgivning anses ha skett när har förflutit från det att meddelandet skickades med post, om det inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att handlingen dess- förinnan kommit fram till den adress som den sökte har uppgivit. Det är just snabbheten i det tänkta förfarandet som gör att det är godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt med något mindre rigo- rösa regler för delgivning av stämning än normalt. Ju som ärendet är under handläggning vid myndigheterna, desto star- kare krav kan framställas på att den misstänkte bevakar sin post och ser till att han kan ta del av den. Mot denna bakgrund är det rimligt att sätta upp en längsta tids- frist inom vilken myndigheterna kan utnyttja delgivningsbestäm- melsen. Efter den fristens utgång bör domstolen vara hänvisad till att använda de vanliga reglerna i delgivningslagen. En sådan tidsfrist kommer också att föra det positiva med sig att den verkar påskyn- dande på myndigheternas handläggning av saken. Snabbförfarandet är avsett för ärenden där brottet är enkelt att utreda. Det kommer ofta att röra sig om erkända brott. Polisens arbete med en andra linje av utredande personal och åklagarens möjlighet att fatta beslut i åtalsfrågan gör att vi bedömer att tidsfristen för delgivning bör kunna sättas så kort som från det att brottet kom till polismyndighetens känne- dom. Inom måste alltså den misstänkte delges stämning- en och andra handlingar i målet. Som vi tidigare nämnde skall i den tänkta ordningen delgivning anses ha skett från det att ett meddelande skickades med post till den sökte. Detta kommer i praktiken att innebära att den misstänkte har de handlingar som skall delges i sin besittning högst från det att brottet kom till polismyndighetens kännedom. Kort tid kommer alltså normalt att förflyta från brottet till dess att den misstänkte blir förhörd och målet därefter hamnar i tingsrätten. En tidsperiod på , under vilken den misstänkte har att bevaka sin post och vara anträffbar med kort varsel, menar vi är klart acceptabel. Till detta kommer det faktum att den tilltalade har saken i färskt minne och kan överblicka vad saken vid en senare prövning i tings- rätten kommer att röra. Han har även fått information hos polisen om hur ärendet kommer att handläggas, dvs. inom vilken tid han kan förvänta sig en eventuell stämning i brevlådan och vid vilken myndighet saken kommer att handläggas. Eventuellt kommer han också fram till huvudförhandlingen att få kontakt med en offentlig försvarare. Delgivningsbestämmelsen bör utformas så att den i praktiken enbart kommer att kunna tillämpas i samma mål, alltså för stämningen med samtidig kallelse till det första huvudför- handlingstillfället. Den delgivning av stämning som ägt rum inom ramen för snabbförfarandet är givetvis giltig under hela den fortsat- ta handläggningen. Vid en kallelse till en eventuell ny huvudför- handling blir det dock nödvändigt att tillämpa de vanliga reglerna för delgivning av den kallelsen. Det kan t.ex. innebära att den tillta- lade behöver delges upplysning om att förenklad delgivning enligt de vanliga bestämmelserna i delgivningslagen kan komma att an- vändas. Det bör, redan i samband med att polisen lämnar upplysningen om delgivningsreglerna i snabbförfarandet, finnas möjlighet att ge viss information om när saken kan komma att bli behandlad av tingsrätten. En sådan information bör givetvis ges även till målsä- gande och vittnen. Vid den kontakten har polisen möjlighet att få upplysningar som kan påverka delgivningen och möjligheten att över huvud taget handlägga saken i snabbförfarandet, t.ex. om ett vittne kommer att vistas utomlands . Den allmänna förutsättningen i 3 a § delgivningslagen att förenklad del- givning inte får tillämpas om det är olämpligt med hänsyn till om- ständigheterna bör gälla även i snabbförfarandet. Vi hänvisar här till författningskommentaren, avsnitt 6.1. Den ordning vi föreslår innebär en förbättrad möjlighet i förhål- lande till nuvarande bestämmelser för tingsrätten att delge stäm- ningar med tilltalade. Vi ser detta som en förutsättning för att snabbförfarandet skall fungera på avsett sätt och ge den ökning av effektivitet, kvalitet och rättssäkerhet som eftersträvas. Vi nämnde att treveckorsfristen vid delgivning inte skall beräk- nas från det att brottet begås utan i stället från det att brottet kommer till polismyndighetens kännedom, genom anmälan eller på annat sätt. Ett skäl för detta är att tillämpningsområdet för snabbförfaran- det inte skall begränsas i onödan. Vårt förslag om förenklad brotts- utredning i SOU 2001:93 är inte begränsat och rum på samma sätt som tillämpningen av nuvarande ordning enligt 23 kap. 22 § RB i praktiken är. I stället skall förfarandet kunna tillämpas även om vissa utredningsinsatser behöver vidtas på annan plats än brottsplatsen och än själva ingripandet. I förslaget om förenklad brottsutredning finns därför inget hinder mot att i och för sig använda den utredningsformen t.ex. efter det att ett misstänkt brott har anmälts genom skrivelse till polisen. Snabbförfarandet bör vara utformat så att exempelvis även sist- nämnda fall kan handläggas i förfarandet utan att hinder sätts upp av en tidsgräns för delgivning som utgår från brottstidpunkten, vil- ken kan vara svår att fastställa. Det finns inte heller några rättssäkerhetsmässiga skäl till att de föreslagna lättnaderna i delgivningsreglerna skall gälla för brottet. Det är ju den omständigheten att myndig- heternas hantering av ärendet kan ske inom en mycket begränsad tid som gör att lättnaderna kan accepteras. Vilken dag som polismyndigheten har fått kännedom om brottet bör polisen underrätta tingsrätten om, exempelvis genom en an- teckning i utredningsmaterialet, så att det inte råder någon tvekan om hur delgivningsbestämmelsen kan tillämpas. Som vi nämnde i avsnitt 3.4.4 skall det även i snabbförfarandet finnas möjlighet för tingsrätten att enligt 45 kap. 1 § RB uppdra åt åklagaren att utfärda stämning och att kalla till huvudförhandling i snabbförfarandet. Även för de fallen bör delgivningsbestämmelsen kunna tillämpas. Förenklad delgivning enligt 3 a § delgivningslagen kan tillämpas enbart vid delgivning med den som är part eller har liknande ställ- ning. En fråga som kan övervägas är om man i ett snabbförfarande inte skulle kunna låta förenklad delgivning ske även med målsägan- de som inte för talan och med vittnen. Mot bakgrund av att pro- blemet med delgivning av dessa kategorier inte är särskilt stora har vi emellertid stannat för att inte föreslå några särskilda regler i den- na del. Sådana personer får alltså delges enligt vanliga regler. Vi nämnde tidigare att polisen vid den första kontakten med misstänkta eller andra som skall höras bör ta reda på så många upp- gifter som möjligt som kan ha betydelse för delgivningen. Det gäll- er t.ex. de olika telefonnummer på vilka personen kan nås. De upp- gifterna kan sedan tingsrätten utnyttja genom att telefondelge kal- lelsen till huvudförhandling. Enligt 3 § tredje stycket delgivningslagen får nämligen en myn- dighet, när det är lämpligt, delge handlingar som inte är omfattande eller av svårtillgängligt innehåll, t.ex. kallelser, genom att innehållet läses upp vid telefonsamtal med den sökte, om handlingen därefter sänds till honom med post. När detta har skett, anses personen delgiven (19 § delgivningslagen). Möjligheten till telefondelgivning med målsägande och vittnen bör enligt vår bedömning kunna ut- nyttjas i stor utsträckning för att effektivisera snabbförfarandet och för att skapa förutsättningar för ett snabbt avgörande av målen. Med den tidsfrist för tillämpning av de särskilda delgivningsreg- lerna som vi föreslår finns det enligt vår mening inte behov av nå- gon särskild författningsreglerad frist inom vilken huvudförhand- ling skall hållas. Genom fristen för delgivning får man garantier för att alla de mål där stämning har kunnat utfärdas och kallelse till hu- vudförhandling har kunnat ske från det att brottet kom till polismyndighetens kännedom kan hanteras inom ramen för snabbförfarandet. Sedan är det inte så intressant om hu- vudförhandlingen hålls t.ex. en eller , även om strävan naturligtvis bör vara att den skall äga rum så snart som möj- ligt, se avsnitt 3.5.1. Vi föreslår därför ingen särskild författningsreglerad frist för hu- vudförhandling i snabbförfarandet. En sådan bestämmelse skulle enbart få karaktären av målsättningsregel som behöver vara försedd med undantag. Den skulle dessutom leda till flera processuella komplikationer. En målsättning bör vara att målet skall komma upp till huvud- förhandling inom i vart fall från det att brottet kom till polismyndighetens kännedom. Det bör därför strävas efter att tingsrätten så fort stämningsansökan kommer in dit, bestämmer för huvudförhandlingen som ligger inom den nu angivna fem- veckorstiden. Det kan tilläggas att, för de brott som är möjliga att hantera inom ramen för ett förfarande av det nu skissade slaget, kraven på skäligt rådrum för att den tilltalade skall kunna förbereda sitt för- svar i praktiken alltid torde kunna anses uppfyllda. Skulle i något fall ytterligare rådrum vara påkallat, får målet i stället hanteras ut- ifrån de förutsättningarna. Förslag: Åtal skall kunna behandlas i snabbförfarandet, även om den tilltalade är åtalad för andra brott. Som huvudregel gäller att åtal mot en person för flera brott eller åtal mot flera personer för att ha deltagit i samma brott skall hand- läggas i en rättegång. Det är möjligt att ha olika rättegångar, om rätten finner att det är lämpligare. Även om åtal väcks mot flera personer för skilda brott är det möjligt att behandla frågorna i en rättegång, om det skulle vara till gagn för utredningen. Detta finns föreskrivet i 45 kap. 3 § RB. En begränsning finns i det att åtal får förenas bara om de har väckts vid samma domstol och den domstolen är behörig. För att vara domför måste rätten i dessa fall ha tillräckligt kvalificerad sammansättning för varje mål som bedöms. Om åtal har förenats till handläggning i en rättegång, är det möjligt att senare särskilja målen när det finns skäl för detta. I betänkandet (SOU 1982:26) Översyn av 1, Processen i tingsrätt (del B, s. 401 ff.) föreslog Rättegångsutred- ningen att, om det handläggs flera åtal mot en person vid samma tingsrätt, skulle åtalen undantagsvis kunna handläggas särskilt. Ut- redningen motiverade undantagen på i huvudsak följande sätt. Åtalen skall handläggas särskilt om det har fördelar för den tilltalade eller för handläggningen eller annars är lämpligt. Ett exempel på att särskild handläggning kan ha fördelar för den tilltalade erbjuder det fallet att han vill börja avtjäna påföljd för viss gärning trots att utredningen av övriga gärningar inte kan bli klar förrän . Vad som sägs om fördelar för handläggningen tar närmast sikte på de vinster som en upp- delad handläggning kan ge rätten i processekonomiskt hän- seende eller för att skapa ökad överskådlighet. Också parter- nas besvär och ökade kostnader bör emellertid tas med i be- räkningen. Till sådana fall där det kan anses lämpligt att handlägga målen särskilt hör t.ex. att vissa brott genast kan av och bör föranleda en snabb samhällelig reaktion medan andra brott kanske kräver årslång utredning. Det kan också vara så att bevisningen blir för gammal om särskiljande inte sker. Särskild handläggning får dock inte ske om det skulle innebä- ra en väsentlig olägenhet för bestämmande av påföljd. Vid bedömandet härav måste tas hänsyn till möjligheterna enligt 34 kap. att genom dom korrigera tidigare resul- tat. Särskilt bör uppmärksammas att rätten, efter att ha dömt till fängelse, vid senare dom till fängelse kan beakta den tidi- gare domen så att i huvudsak samma resultat uppnås som om en gemensam dom hade getts. Bestämmelsen i 30 kap. 4 § RB gör det möjligt att ge deldom över ett av flera åtal i en rättegång. När åtalen avser samma tilltalad, krävs synnerliga skäl för att det skall vara möjligt. Vid den pröv- ningen kan t.ex. processmaterialets omfattning och brottens art och samband vägas in. Restriktiviteten har motiverats främst av att den tilltalade bör få ett gemensamt straff för brotten. Enligt Fitger (3, s. 30:11) bör dock de synpunkter som Rätte- gångsutredningen hade i frågan om särskiljande av åtal göra sig gäl- lande även i detta fall. Han menar att möjligheterna att enligt 34 kap. (BrB) ta hänsyn till en tidigare påföljd gör att regeln inte behöver tillämpas med så stor restriktivitet.