sou · GQB33d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Konflikter mellan den straffrättsliga aspekten och vårdaspekten kan också med det nuvarande systemet uppkomma i samband med tillämp- ningsområdet för bestämmelsen i 30 kap. 6 § BrB (fängelseförbudet). Lite förenklat kan man säga att vårdaspekten och humanitära skäl talar för ett betydligt vidare tillämpningsområde för fängelseförbudet än vad som följer av principer om personligt ansvar grundat på skuldprincipen. Fängelseförbudet kan därför komma att träffa en vidare krets än vad som är rimligt att undanta från straffrättsligt ansvar. Någon har t.ex. begått ett mycket allvarligt brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning, men hans förmåga att bedöma verklighe- ten eller att kontrollera sitt handlande har inte varit så påverkad att han bör helt befrias från straffrättsligt ansvar. I en sådan situation gäller emellertid samma begränsningar för påföljdsvalet som beträffande en person som vid gärningstillfället har varit djupt psykotisk och vars upp- fattning om sakförhållandena helt har saknat förankring i verkligheten, förhållanden som enligt det tidigare resonemanget bör medföra att han inte anses som straffrättsligt ansvarig för gärningen. Här kan man på ett mera allmänt plan fråga sig om det är rimligt att den vars subjektiva förhållande är sådant att han bedöms kunna fällas till ansvar och därför anses ha gjort sig skyldig till ett brott inte – om vårdbehov saknas – skall kunna dömas till andra påföljder än villkorlig dom eller skyddstillsyn eller t.o.m. förklaras fri från påföljd. Dessa på- följder står ofta inte i rimlig proportion till det begångna brottets allvar och kan leda till skevheter i systemet. Ett exempel härpå är det s.k. Flinkfallet (NJA 1995 s. 48). En fullt möjlig utgång i det fallet med den nuvarande regleringen hade varit att gärningsmannen dömts till skyddstillsyn för sju mord och tre mordförsök. Detta trots att det – åt- minstone med beaktande av att hans tillstånd bl.a. framkallats genom självförvållat rus – knappast hade varit rimligt att helt frikänna honom från straffrättsligt ansvar. Till en del har dessa problem att göra med att fängelseförbudet grundas på delvis motstående intressen. En övergång till ett system med tillräknelighet som tar sikte på skuldfrågan och ett avskaffande av det nuvarande fängelseförbudet för den som döms för brott skulle san- nolikt minska spänningen mellan dessa intressen och kunna leda till färre skevheter i systemet. En ordning där tillräknelighet är en brottsförutsättning medför också att vår rättsordning blir mer i överensstämmelse med övriga länders rätts- system. Det främjar uppenbarligen ett ökat samarbete i rättsliga frågor i en alltmer internationaliserad och integrerad värld. Dagens situation, där det regionala, europeiska och ibland även det globala perspektivet ersätter eller kompletterar det nationella, bör föra med sig att rättsliga lösningar som är unika eller näst intill unika för vårt land väljs endast om starka skäl talar för det. är nästan unikt i världen genom att inte ha ett krav på till- räknelighet som brottsförutsättning. I större delen av den övriga värl- den, med undantag för och tre amerikanska delstater14, är till- räknelighet en grundläggande förutsättning för att någon skall kunna dömas för brott. Denna omständighet är naturligtvis ett starkt skäl för att överväga en förändring av den nuvarande ordningen i svensk rätt, eftersom brister i likhet mellan rättssystemen ger upphov till olika praktiska problem i samband med t.ex. överförande av verkställighet. Som exempel kan nämnas att det i samtliga EU-länder utom tillämpas ett krav på tillräknelighet. Dessutom finns det ett krav på till- räknelighet i om inrättandet av en internationell brottmålsdomstol som har anslutit sig till15. I en rapport från ett FN-organ har man t.o.m. utifrån principiella ståndpunkter gjort ett ut- talande om att reformer som går i riktning mot att avskaffa tillräknelig- het som brottsförutsättning måste motverkas.16 Även det internationella argumentet talar således för att tillräknelig- het skall vara en brottsförutsättning. 8.2.6Anpassning till senare års straffrättspolitik har blickpunkten inom straffrättspolitiken mer än tidi- gare varit riktad mot den brottsliga gärningen. Grunden för att beakta gärningsmannens personliga förhållanden vid påföljdsbestämningen har delvis ändrats. Omständigheter med anknytning till gärningsman- nens person har, från att ha varit något som genomgående skulle beak- tas utifrån prognostänkande och bedömningar av behandlingsbehov, blivit något som i stället skall beaktas på den grunden att något annat 16Se Pathways to the management of mentally-ill offenders in the criminal system, United Nations Interregional Crime and Insti- tute [Unicri], publ. nr 48, 1993, s. 258 vore obilligt.17 Hela den s.k. behandlingstanken som grund för dom- stolens påföljdsbestämning har satts i fråga. I stället har det lagts vikt vid att straffsystemet skall vara utformat så att likformighet, proportio- nalitet, rättvisa och förutsebarhet främjas. Regleringen av de psykiskt störda lagöverträdarnas straffrättsliga ansvar har inte i någon nämnvärd utsträckning påverkats av denna förändrade inriktning av straffrättspolitiken. Påföljdssystemet i övrigt har emellertid genomgått förhållandevis genomgripande föränd- ringar i denna riktning. Särskilt bör framhållas legalitetsprincipens18 större genomslag och att gärningen och dess straffvärde numera står i fokus för påföljdsbestämningen på ett mera tydligt sätt . Denna förskjutning mot att det är gärningen och förhållandena då som skall vara utgångspunkten för ansvarsprövningen och påföljdsbestäm- ningen innebär att frågor om skuld och ansvar blir betydligt mera cent- rala. Ett krav på tillräknelighet står därför i bättre samklang med den inriktning som straffrättspolitiken numera har. Ett argument som har anförts mot ett krav på tillräknelighet grundas på uppfattningen att den s.k. behandlingstanken fortfarande av humanitära och brottspreventiva skäl bör ha betydelse på domsnivå, dvs. för dom- stolens val av påföljd. Detta skulle då kunna motiveras med att straffsystemet som helhet syftar till motverka brott och att det åtmins- tone när det gäller vissa kategorier av lagöverträdare, främst psykiskt störda och unga, finns forskning som talar för att vårdrelaterade påfölj- der har en viss brottspreventiv effekt. Den för den enskilde och för samhället mest lämpade påföljden bör då inte hindras av frågor om an- svar och skuld, så länge det är klarlagt att gärningsmannen har behov av sådana åtgärder och dessa har den eftersträvade effekten. Inledningsvis finns det anledning att betona att ingen har ifrågasatt behandlingstankens betydelse på verkställighetsplanet. Självklart skall behov av behandling (t.ex. psykiatrisk vård) tillgodoses inom ramen för verkställigheten av en påföljd. års straffrättspolitik har däremot 17Se t.ex. de s.k. billighetsskälen i 29 kap. 5 § BrB. Angående betydelsen av billighet, se avsnitt 7.2 not 1 18Legalitetsprincipen innebär att det för att en gärning skall kunna leda till straffrättsligt ansvar krävs en föreskrift i lag eller annan författning, se vidare SOU 1996:185 del I s. 48 ff. inneburit att behandlingstanken alltmer har förlorat sin betydelse som en självständig grund för domstolens val av påföljd, särskilt om det antagna behandlingsbehovet skulle stå i strid med grundläggande prin- ciper om likabehandling, proportionalitet och förutsebarhet. I det sammanhanget finns det anledning att kort beröra den ideolo- giska grunden till den förändring som ägde rum i samband med BrB:s tillkomst och som vi nu har att kritiskt granska och eventuellt ompröva. Strafflagberedningens förslag till lagstiftning19, som låg till grund för den radikala förändring av straffrätten som skedde när tillräknelig- het avskaffades som brottsförutsättning, var starkt influerat av den ita- lienska s.k. positiva straffrättsskolan. För denna skola var ansvar och skuld ålderdomliga begrepp som hörde samman med den klassiska straffrättsskolans vedergällningsteorier och med filosofiskt tankegods med metafysiska förtecken, något som enligt den positiva skolan inte hörde hemma i ett påföljdssystem. Påföljdssystemet skulle i stället ut- formas på ett sådant sätt att samhället kunde skydda sig mot brott och förebygga brottslighet som socialt fenomen. Uppfattningen byggde på en starkt deterministisk livsuppfattning. Någon fri vilja eller något mo- raliskt ansvar fanns inte, utan dessa begrepp var endast metafysiska bubblor utan verklighetsförankring. Alla människor var, oberoende av sin förmåga eller tillfälle att följa lagen, socialt ansvariga för sina handlingar. Påföljden skulle följaktligen bestämmas med hänsyn till den enskilde brottslingens behov av vård eller fostran eller, för det fall han bedömdes som farlig, samhällets behov av skydd mot honom. Tidsobestämda påföljder skulle i stor utsträckning komma till använd- ning. Man föreslog också att själva begreppet straff skulle avskaffas. Även om Strafflagberedningens förslag till skyddslag inte antogs i alla delar vid BrB:s tillkomst, genomfördes förslaget i stort sett beträf- fande de psykiskt störda lagöverträdarna. De straffriförklaringar som förekom på SL:s tid sågs enligt förarbetena till BrB mera som en for- malitet. Det tedde sig därför mer ändamålsenligt att domstolen fick möjligheter att direkt i domen förordna om att den psykiskt störde skulle vårdas än att detta skulle ske på ett mer indirekt sätt, oftast ge- nom administrativa åtgärder efter det att en s.k. straffriförklaring hade skett. Frågan om skuld och ansvar var som framgått av underordnad bety- delse. Det hänger samman med att i ett system där reaktionerna mot brott motiveras av individualpreventiva skäl så mister problemet med fastställande av kriterier för straffrättslig tillräknelighet och därmed för 19 Se Strafflagberedningens slutbetänkande Skyddslag (SOU 1956:55) straffrättsligt ansvar sin betydelse.20 Frågan om psykisk störning blir i stället ett spörsmål om den mest ändamålsenliga behandlingsformen. Anlägger man ett mer utpräglat individualpreventivt synsätt på den straffrättsliga hanteringen av psykiskt störda lagöverträdare och anser man att frågor om moraliskt ansvar och skuld är av underordnad bety- delse, finns det således argument för att bibehålla den nuvarande ord- ningen. Det viktigaste blir då att reaktionsformen är den rätta och att denna har en brottspreventiv effekt. Å andra sidan bör man då i logi- kens namn fullfölja argumenteringen och låta vårdbehovet – oberoende av orsakssamband – styra påföljdsvalet. Tillämpat på dagens system skulle det leda till att fängelseförbudet endast blir tillämpligt om ett vårdbehov visas föreligga vid domstillfället, oberoende av om den psy- kiska störningen förelåg vid själva gärningstillfället. Humanitära skäl kan anföras som stöd för fängelseförbudet. Men det framstår som tveksamt om humanitära skäl kan anföras som stöd för en ordning där man riskerar att fälla någon som saknar skuld till ansvar för brott enbart i syfte att se till att vård kommer till stånd. Dessutom går samma resultat – att vård kommer till stånd – ändå att uppnå utan att det straffrättsliga systemet behöver komma till använd- ning. 8.3.2Motverkar särbehandling och stigmatisering Ett annat argument som ofta förs fram för att bibehålla den nuvarande ordningen är att det skulle motverka samhällets särbehandling och dis- kriminering av psykiskt störda lagöverträdare. Rädslan finns att ett till- räknelighetsrekvisit skulle stämpla (stigmatisera) alla psykiskt störda som ansvarslösa och att de därför också skulle ha mindre rättigheter än andra. Här kan man hänvisa till det gamla uttryckssättet fem-femma, som syftade på regleringen i 5 kap. 5 § SL, och som var ett förringande epitet på personer med psykiska sjukdomar och psykisk utvecklings- störning. I det här sammanhanget får tillräknelighetsrekvisitets koppling till en enskild gärning och hur man straffrättsligt hanterar tillfällig sinnes- förvirring utan samband med psykisk sjukdom betydelse för hur pass hållbart argumentet är. Om kravet på tillräknelighet inte knyts till en viss gärning och om det endast är psykiskt störda lagöverträdare som omfattas av reglering- en, men inte andra personer som på annan grund är från sina sinnens 20 Jfr t.ex. , Om afskaffelse af straf, till , 1949, s. 216 f. fulla bruk, kan risken för särbehandling och stigmatisering vara ett ar- gument mot en förändring av den nuvarande ordningen. Å andra sidan; om tillräknelighetsregleringen kopplas till gärningsmannens ansvars- förmåga vid ett enskilt gärningstillfälle och om tillfällig sinnesförvir- ring av samma grad leder till ansvarsfrihet, blir argumentet ihåligt och delvis orättfärdigt. Man riskerar ju nämligen i så fall att psykiskt störda lagöverträdare lättare än andra fälls till ansvar för brott, genom att man inte ställer samma grundkrav för straffrättsligt ansvar för dem som för gärningsmän som är tillfälligt sinnesförvirrade vid gärningstillfället. Möjligen skulle det kunna hävdas att det förhållandet att psykiskt störda lagöverträdare fälls till ansvar för brott i sig motverkar särbe- handling och diskriminering. Det är dock tveksamt vilken bärkraft ett sådant resonemang har. Det förutsätter dessutom att människor i all- mänhet skulle uppfatta det som stötande, om psykiskt störda lagöver- trädare i vissa fall inte skulle kunna dömas för brott. som andra gärningsmän som är tillfälligt sinnesförvirrade fortfarande skulle vara fria från ansvar. Huruvida en sådan uppfattning verkligen stämmer överens med människors moral- och rättviseföreställningar är emeller- tid tveksamt. Likhetprincipen, att lika fall behandlas lika, är också en grundläggande rättsprincip med starkt stöd i människors moraluppfatt- ning. 8.3.3Senare års utveckling för psykiskt sjuka Ett annat argument som ofta förs fram som argument mot att införa en tillräknelighetsreglering är att en sådan står i motsättning till senare års utveckling inom psykiatrin och mot de åtgärder som har vidtagits för att psykiskt störda i allmänhet skall på ett bättre sätt integreras i sam- hället. Här har särskilt pekats på reformer som att den gamla omyndig- hetsförklaringen avskaffats, fullt erkännande av medborgerliga rättig- heter som allmän rösträtt samt psykiatrins allmänna utveckling under som inneburit att mentalsjukhusen lagts ned, mer av öppen vård och mindre av sluten vård och tvångsåtgärder. Det är förvisso riktigt att de flesta länder som har en tillräknelig- hetsreglering har bestämmelser som motsvarar vår omyndig- hetsförklaring. I många länder finns dessutom kvar slutna vårdmiljöer av den typ som mentalsjukhusen utgjorde. Det är säkert också riktigt att i många avseenden, i vart fall när det gäller själva lagstiftning- en, kommit längre än många andra länder när det gäller samhälleliga rättigheter för psykiskt sjuka och andra psykiskt funktionshindrade. Det bör dock framhållas att även förvaltarskap enligt 11 kap. FB, som ersatte den tidigare omyndighetsförklaringen, innebär att den hjälpbehövande förlorar sin rättshandlingsförmåga i angelägenheter som omfattas av uppdraget. Den som på grund av psykisk störning är ur stånd att vårda sig eller sin egendom kan således förlora sin rättshand- lingsförmåga i olika avseenden. Rättshandlingsförmågan kan sägas va- ra den civilrättsliga motsvarigheten till det straffrättsliga tillräknelig- hetskravet (ansvarsförmåga). Dessutom gäller fortfarande lagen (1924:323) om verkan av avtal som slutits under påverkan av en psy- kisk störning. Enligt denna lag är avtal som någon slutit under påverkan av psykisk störning ogiltiga. Även i samband med kraven på informerat samtycke till vård görs undantag bl.a. för patienter som på grund av sin psykiska störning sak- nar beslutskompetens.21 Till och med s.k. absolut beslutsinkompetens kan föreligga, om någon på grund av svår psykisk störning inte är med- veten om sin omvärld. Det sagda visar att man inom andra rättsområ- den inte har kunnat undvara att bristande förmåga på grund av psykisk störning har tillagts betydelse som undantag från olika rättsliga skyl- digheter. Alldeles bortsett från de nu nämnda förhållandena kan det ifråga- sättas, om de mycket rimliga och vällovliga åtgärderna för att förbättra psykiskt sjukas rättsliga ställning och integrering i samhället står i kon- flikt med ett krav på tillräknelighet som brottsförutsättning. Vad gäller utvecklingen mot mindre tvång och mer öppen vård gäller det motsatta förhållandet. Det bör t.ex. krävas starkare skäl för att använda tvång t.ex. i form av frihetsberövande, om gärningsmannen inte döms för brott och därmed inte på samma sätt omfattas av det straffrättsliga systemet. 8.3.4Ansvarets betydelse för behandlingen Ett annat argument som har framförts från läkarhåll och andra inom den medicinska professionen är att det förhållandet att gärningsmannen fälls till ansvar har betydelse för behandlingsresultatet. Den dömde har genom domen ansetts ansvarig för de konsekvenser som gärningen medfört. Han har därför också ett särskilt ansvar för att förbättra sitt mentala tillstånd och medverka i vården. En frikännande dom på grund av bristande tillräknelighet skulle enligt detta resonemang försvåra vår- den genom att den dömde lättare kan förneka sin gärning och hävda att han ändå inte kunde ha undvikit denna. 21 Jfr , Samtycke till medicinsk vård och behandling, 1994, s. 282-285 Tyngden av det nu anförda argumentet beror av om det i vården går att skilja på ena sidan ansvar för själva gärningen (gärnings- mannaskapet) och å andra sidan ansvaret för sitt tillstånd och de följder detta har medfört, även om något brott på grund av brister i det subjek- tiva rekvisitet inte har begåtts. Dessutom uppkommer frågan om etiska konflikter mellan den straffrättsliga och den medicinska aspekten. Är det verkligen etiskt försvarbart att fälla någon till straffrättsligt ansvar i huvudsakligt syfte att främja en medicinsk behandling? Ett annat argument mot att ändra det straffrättsliga ansvaret för psy- kiskt störda lagöverträdare grundas på rent pragmatiska skäl. Grund- uppfattningen är enligt detta synsätt att stora och genomgripande för- ändringar av systemet bör undvikas, om konsekvenserna för den dömde ändå blir likartade. Detta resonemang innebär att frågor om ansvar och skuld i sig är av mindre betydelse, för det fall samhällets reaktioner, oberoende av om de kallas påföljder eller särreaktioner, till sitt verk- ställighetsinnehåll är jämförbara. Som har framgått förklaras nyord- ningen i BrB delvis av det faktum att det enligt lagstiftaren föreföll från praktiska utgångspunkter lämpligare att brottmålsdomstolen direkt dömde till vård än att detta skulle ske särskilt i administrativ ordning. Tyngden av detta argument beror naturligtvis på vilken vikt man lägger vid frågor om ansvar och skuld inom straffrätten. När praktiska ändamålssynpunkter blir styrande för ett system tenderar emellertid detta ofta att bli lösligt och svåröverskådligt. Dessutom kan dessa ibland bottna i ett oreflekterat försvar för den för tillfället bestående ordningen; en inställning som alltid kan anföras mot varje större och mer genomgripande förändring av ett existerande system med motive- ringen att reformbehovet inte är tillräckligt. Ett annat argument mot tillräknelighetsrekvisitet har att göra med att det skulle vara förenat med rättsliga svårigheter. Här är det framför allt frågan om särreaktioner, konsekvenserna för andra särskilda rättsverk- ningar som skadestånd och förverkande samt processuella problem som pekas ut. Det torde vara ofrånkomligt att det även i ett system där det finns ett tillräknelighetskrav måste finnas vissa möjligheter för samhället att ingripa med olika åtgärder grundade på vårdbehov eller samhällsskydd. Dessa brukar då knytas till att gärningsmannen har begått en rättsstridig gärning och systematiskt inordnas som en särskild rättsverkan på mot- svarande sätt som beslut om utvisning och förverkande enligt gällande rätt. Gärningsmannens uppfattning och insikt om omständigheterna kring gärningen har normalt stor betydelse för att bedöma gärningens allvar. Frågan är då om det förhållandet att en gärningsman inte uppfyller kra- vet på tillräknelighet innebär sådana svårigheter i rättsligt hänseende att bedöma gärningen att det ter sig fel att knyta rättsverkningar till att den begåtts. Denna åsikt skulle innebära en stark kritik mot rättssystemet i alla andra västländer, där man tillåter sådana rättsverkningar. Dessutom torde det enligt vår bedömning i de flesta fall relativt enkelt gå att på ett mer objektivt plan skilja mellan rättsstridiga gärningar och gärning- ar som beror på rena olycksfall eller som av andra skäl inte – som gär- ningar betraktade – är socialt förkastliga. Frågor om skadeståndsansvar och förverkande kräver vidare överväganden, men det torde kunna gå att finna tillfredsställande lösningar som inte alltför mycket skiljer sig från dagens system. Vad gäller de processuella problemen är dessa inte särskilt stora. Visserligen måste man sannolikt komplettera brottmålsprocessen med vissa möjligheter för åklagaren att kunna föra särskild talan om särre- aktioner och andra rättsverkningar. Men också här borde det kunna gå att finna rimliga lösningar. 8.4Kommitténs bedömning och ställningstagande 8.4.1Bör ett krav på tillräknelighet införas? Vi har i de föregående avsnitten redovisat en rad olika argument som talar för respektive mot ett krav på tillräknelighet i svensk rätt. Dessa måste nu vägas mot varandra. Skuldprincipen, som ju bygger på att endast den som kan rå för sin gärning skall vara ansvarig, talar med tyngd för att gärningar som har begåtts t.ex. under påverkan av en förvrängd verklighetsuppfattning som lett till att gärningsmannen har saknat förmåga att förstå gärning- ens innebörd eller att anpassa sitt handlande till en sådan insikt, skall vara undantagna från straffrättsligt ansvar. Som exempel kan nämnas akuta psykotiska tillstånd med utpräglade vanföreställningar eller mycket starka tvångssyndrom. Fängelseförbudet och de egentliga grun- derna för detta, bl.a. med krav på ett orsakssamband mellan gärningen och den psykiska störningen, visar att man inte heller i svensk rätt har kunnat bortse från de principer som ligger till grund för tillräknelig- hetsläran. En reglering som den nuvarande, där man hoppar över an- svarsledet och inriktar sig enbart på påföljdsbestämningen, framstår mot denna bakgrund som otillräcklig och inkonsekvent både av princi- och systematiska skäl. I dagens system riskerar man också att omständigheter knutna till vårdbehov och samhällsskydd medvetet eller omedvetet påverkar ansvarsförutsättningarna, t.ex. i samband med upp- såtsprövningen. Ett tillräknelighetskrav skulle kunna ge en fastare grund för ansvarsprövningen och därmed undvika sådana intressekon- flikter. Eftersom en tillräknelighetsreglering bör vara snävare än da- gens fängelseförbud kan man därigenom också tillgodose den kritik som har riktats mot fängelseförbudets konsekvenser, t.ex. att i vissa fall ingen tillräckligt ingripande påföljd kan väljas vid mycket allvarlig brottslighet. Vad som anförts talar med styrka för att kravet på till- räknelighet skall bli en del av svensk rätt. En sådan förändring är dess- utom väl i linje med senare tids straffrättspolitik där gärningen sätts i centrum och där grundläggande straffrättsliga principer om förutsebar- het, rättvisa och proportionalitet betonas. Dessutom talar det interna- argumentet för en sådan förändring, eftersom det skulle un- derlätta lagföring och överförande av verkställighet i en värld där vi alltmer rör oss mellan olika länder. Våra åtaganden enligt internatio- nella konventioner ger ytterligare tyngd åt en sådan inriktning. Vid en närmare analys visar det sig att flertalet argument mot en så- dan förändring inte är särskilt tunga.