sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — Om prövningsorganet har påbörjat handläggningen av ett ärende om frigivningsprövning när den nya brottsligheten inträffar, bör prövningen anstå till dess domen avseende denna brottslighet har vunnit laga kraft (se kommentaren till 2 § tredje stycket den föreslagna lagen om frigivningsprövning för livstidsdömda m.m.). Vid en fällande dom skall prövningsorganet beakta det nya brottet vid sin prövning. Om den dömde frikänns kan det vara lämpligt att prövningsorganet, om det är aktuellt med villkorlig frigivning, bestämmer frigivningen till en något tidigare tidpunkt än som eljest skulle ske motsvarande den tid som frigivningsprövningen fått anstå, om förutsättningarna för frigivning är uppfyllda även till denna tidpunkt. Andra meningen är ny och reglerar situationen att den livstids- dömde begår ett nytt brott under verkställigheten efter det att ett beslut om villkorlig frigivning har meddelats men innan detta beslut har verkställts. Även i sådana fall finns för domstolen vid lagföringen av det nya brottet ingen annan möjlighet än att låta livstidsstraffet avse även detta brott enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 . För att en lämplig reaktion på brottet skall kunna ådömas i en sådan situation har domstolen i stället givits möjlighet att upphäva beslutet om villkorlig frigivning eller förordna att straffavtjänandet skall fortgå ytterligare , högst , dvs. senarelägga den villkorliga frigivningen med högst . Verk- ställigheten av livstidsstraffet fortsätter då ytterligare någon tid. I de fall beslutet om villkorlig frigivning upphävs, skall den dömde ha rätt till en ny frigivningsprövning efter att domen för det nya brottet har vunnit laga kraft (se kommentaren till 2 § andra stycket den föreslagna lagen om frigivningsprövning för livstidsdömda m.m.). Vid den nya prövningen får sedan beaktas den samlade brottslighet som livstidsstraffet kommit att avse. Eftersom ett förordnande om att ett beslut om villkorlig frigivning skall upphävas härigenom kommer att innebära att livstidsstraffet skall verkställas under ytterligare , bör upphävande ske endast när straffvärdet för det nya brottet överstiger den tid med vilken frihetsberövandet minst förlängts. Rätten bör vid tillämpningen av bestämmelsen även ta hänsyn till att de obligatoriska reglerna om villkorlig frigivning efter två tredjedelar av strafftiden inte kommer att tillämpas i dessa situationer. Senareläggning av den villkorliga frigivningen bör beslutas i de fall den nya brottslighetens straffvärde inte motiverar ett helt upphävande av beslutet, vilket som sagt i praktiken innebär ett förlängt frihetsberövande av . Med beaktande av att de obligatoriska reglerna om villkorlig frigivning inte kan tillämpas, bör senareläggning av den villkorliga frigivningen kunna ske när brottets straffvärde motsvarar ett fängelsestraff på upp till . Det andra stycket är nytt och behandlar situationen att den livstidsdömde efter att ha villkorligt frigetts begår nya brott , dvs. som följer efter den villkorliga frigivningen. I en sådan situation har rätten möjlighet att tillämpa 34 kap. 1 § 1 och låta livstidsstraffet omfatta den nya I samband därmed skall rätten med tillämpning av 34 kap. 4 § som huvudregel förverka hela eller del av den villkorligt medgivna friheten. Anser rätten att den nya brottsligheten är av så allvarlig beskaffenhet att den dömde på nytt bör återintas för verkställighet av livstidsstraffet, skall hela den villkorligt medgivna friheten förklaras förverkad. Den dömde kommer i sådant fall att senast från det att den nya domen vunnit laga kraft bli före- mål för frigivningsprövning enligt den föreslagna lagen om frigiv- ningsprövning för livstidsdömda m.m. (se kommentaren till 2 § andra stycket den föreslagna lagen om frigivningsprövning för livstidsdömda m.m.). När det gäller ny brottslighet kan rätten även döma särskilt enligt 34 kap 1 § 2 . Detta gäller framför allt när det är fråga om brott som inte är av så allvarlig karaktär att den dömde på nytt bör återintas för verkställighet av livstidsstraffet. I dessa fall finns inte något hinder mot att bestämma det nya straffet till tidsbestämt fängelse. I de fall domstolen dömer särskilt till ett tidsbestämt fängelsestraff blir det dock endast möjligt att förklara en del av den villkorligt medgivna friheten förverkad (se kommentaren till den föreslagna ändringen i 34 kap. 4 § ). Skälet till detta är att tidsobestämda och tidsbestämda fängelsestraff inte kan kombineras. De föreslagna ändringarna har behandlats i avsnitt 8.10 Ett tillägg har gjorts i paragrafens första stycke. Tillägget reglerar fallet att rätten vid återfall i brott av en livstidsdömd dömer särskilt enligt 34 kap. 1 § 2 till ett tidsbestämt fängelsestraff och innebär att rätten i den situationen inte kan förklara hela den villkorligt medgivna friheten förverkad utan endast del av den. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.10. Ett tillägg har också gjorts i tredje stycket. Det innebär att dom- stolen, om den vid tillämpning av 34 kap. 1 § 1 eller 2 inte beslutar om förverkande, i stället kan förlänga prövotiden med högst utöver den tid som följer av 13 § i den föreslagna lagen om frigivningsprövning för livstidsdömda m.m. Domstolen har också möjlighet att besluta om åtgärd som avses i 26 kap. 18 § , t.ex. förlänga övervakningstiden. Bestämmelsen motsvarar vad som gäller för tidsbestämda straff. Tillägget i paragrafens första stycke är en konsekvens av förslaget att det skall bli möjligt att ådöma en livstidsdömd en ny påföljd med tillämpning av 34 kap. 1 § 2 vid återfall i brott, vilket kan förekomma för brott begångna . Den dömde kan således innan livstidsstraffet är till fullo verkställt komma att verkställa en annan påföljd. Ändringen berör endast de fall då den nya påföljden döms ut efter livstidsstraffet. Livstidsstraffet kommer även fortsättningsvis att ersätta eventuella påföljder som är ådömda före det straffet. Den föreslagna ändringen har behandlats i avsnitt 8.10 10.2Förslag till lag (2002:00) om frigivningsprövning för livstidsdömda m.m. Paragrafen reglerar i vilka fall lagen är tillämplig (jfr den föreslagna ändringen i 26 kap. 6 § fjärde stycket ). För tydlighets skull kan anmärkas att lagen givetvis omfattar dem som utomlands har ådömts ett livstidsstraff och sedan överförts hit för verkställighet. Däremot omfattar den inte de livstidsdömda som genom nåd fått sina livstidsstraff tidsbestämda. Det bör påpekas att personer som utomlands har ådömts tidsbestämda fängelsestraff inte på grund av denna lagstiftning skall avtjäna än vad som vore fallet om de obligatoriska reglerna om villkorlig frigivning tillämpades. I andra stycket görs ett undantag för personer som har överförts hit med stöd av lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt. I den lagens 11 § tredje stycket uttalas att frågor om villkorlig frigivning prövas av regeringen sedan tribunalen beretts tillfälle att yttra sig. Regeringen får i dessa fall besluta att villkorlig frigivning skall ske än vad som följer av . En liknande bestämmelse föreslås införd i 25 § tredje stycket lagen om samarbete med (prop. 2001/02:88). Om den lagen antas av , bör undantag göras även för dessa fall. I paragrafens första stycke, som har behandlats i avsnitt 8.7, anges inledningsvis att den första frigivningsprövningen skall ske senast när den livstidsdömde har avtjänat av livstidsstraffet. Tiden beräknas på vanligt sätt enligt lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Tidpunkten för den villkorliga frigivningen bör fastställas med beaktande av den utslussningstid, normalt , som den dömde kan komma att behöva. I det enskilda fallet kan dock behovet av utslussningstid variera. Att fastställa tidpunkten för den villkorliga frigivningen senare än två – från prövningstillfället bör inte komma i fråga om det inte finns särskilda skäl. Vidare regleras den dömdes rätt till ny frigivningsprövning i de fall den tidigare prövningen inte lett till beslut om villkorlig frigivning. Innebörden av bestämmelsen är att den dömde i dessa fall har rätt att få frågan om villkorlig frigivning prövad på nytt senast från det att det tidigare beslutet vunnit laga kraft. I omprövningsfallen kan det förekomma att den dömde redan har kommit relativt långt i sin utslussning. Tidpunkten för den villkorliga frigivningen kan i sådana fall sättas tidigare än de som normalt bör vara fallet. Paragrafens andra stycke första meningen reglerar situationen att den livstidsdömde har dömts för nytt brott efter att beslut om villkorlig frigivning har fattats men ännu inte verkställts och domstolen därvid har upphävt beslutet om villkorlig frigivning (se även kommentaren till den föreslagna bestämmelsen i 34 kap. 2 § första stycket ). I dessa fall har den dömde rätt till ny frigivningsprövning efter att den nya domen har vunnit laga kraft. Andra stycket andra meningen reglerar fall då den livstidsdömde begår nya brott och den villkorligt medgivna friheten har förklarats helt förverkad (se även kommentaren till den föreslagna bestämmelsen i 34 kap. 2 § andra stycket ). Också i dessa fall har den dömde rätt till frigivningsprövning senast efter att den nya domen har vunnit laga kraft. Bestämmelserna i andra stycket har behandlats av utredningen i avsnitt 8.10. Det tredje stycket innehåller en bestämmelse om att tidpunkten för prövningen för överskridas endast om det finns särskilda skäl. Ett exempel kan vara att en riskbedömning som begärts in inte har hunnit slutföras. Ytterligare en situation då det kan finnas skäl att överskrida tidpunkten för prövningen är att den dömde är misstänkt för nya brott och lagföringen inte har hunnit avslutas. Att på grund av överklagande ett lagakraftvunnet beslut kan komma att föreligga först efter den föreskrivna tiden, kan inte anses innebära att denna har överskridits. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.5 och reglerar vilka kriterier domstolen skall beakta vid frigivningsprövningen. Rätten bör vid frigivningsprövningen göra en helhetsbedömning i det enskilda fallet. Det begångna brottets svårhet i förhållande till den tid som den dömde har avtjänat skall dock ha dominerande betydelse vid prövningen. När rätten anser att som svarar mot det begångna brottets svårhet har avtjänats, kan den livstidsdömde komma i fråga för villkorlig frigivning om inte något av de andra kriterierna talar emot detta. Ju den dömde har avtjänat, desto tyngre bör tidskriteriet väga i förhållanden till övriga kriterier. Har den dömde återfallit i nya brott skall även den nya brottslig- hetens svårhet beaktas vid frigivningsprövningen. Omständigheten att den dömde har återfallit i brott kan givetvis få betydelse även vid bedömningen av återfallskriteriet. För att risken för återfall skall beaktas krävs att risken är påtaglig, dvs. att den ligger nära till hands. Att återfallsrisken är påtaglig kan innebära både att den kan betecknas som hög och att den ligger nära i tiden. Vidare skall risken avse återfall i brottslighet av allvarligt slag. Den brottslighet som avses är främst brott som riktar sig mot eller medför fara för annans liv eller hälsa. har i sitt betänkande (SOU 2002:3) intagit (bilaga 7) en förteckning över brottstyper av nu aktuellt slag. Denna förteckning kan användas även i samband med en frigivningsprövning för livstidsdömda. Betydelsen av återfallsrisken är mycket beroende av hur säkra riskbedömningar som kan göras. Säkerheten i bedömningarna kan bero på dels kvaliteten på de riskbedömningar som görs, dels vilka risk-respektive skyddsfaktorer som föreligger hos den dömde. Genom att skall ansvara för riskbedömning- arna bör ändå kvalitetskravet vara uppfyllt. Att ansvaret läggs på bör också leda till likformighet i bedömning- arna och därmed större rättssäkerhet för de dömda. Det torde ändå vara möjligt att uttala sig med större säkerhet om vilken risk som föreligger i vissa fall, medan det i andra kan vara svårt att komma till en sådan slutsats. Finns en påtaglig och tämligen säkerställd risk för återfall i allvarlig brottslighet, bör detta kunna utgöra skäl att inte besluta om villkorlig frigivning, såvida inte den dömde har avtjänat så att domstolen anser att han trots återfallsrisken skall villkorligt friges. Den dömdes skötsamhet och utveckling under anstaltsvistelsen skall också beaktas liksom hans frigivningsförhållanden. Med begreppet utveckling avses framför allt att den dömde deltagit i för honom lämplig behandling, t.ex. mot missbruk, samt att han i övrigt har medverkat vid genomförandet av den verkställighetsplan som utarbetats för honom. Dessa kriterier, som också påverkar risken för återfall i brott, bör ha ungefär likvärdig betydelse. Någon betydande förlängning av strafftiden på grund av frigivnings- förhållandena eller på grund av bristande skötsamhet eller utveckling är dock inte avsedd. Regleringen får inte leda till orättvisor på grund av socialt ursprung eller på grund av att den dömde skall utvisas efter straffavtjänandet. I stället kan en god skötsamhet och utveckling samt gynnsamma frigivnings- förhållanden leda till att strafftiden blir något kortare än vad annars vore fallet. Andra särskilda omständigheter som skall beaktas vid fri- givningsprövningen är att den dömde skall utvisas. Även andra omständigheter som anges i 29 kap. 5 § och som till följd av att ett tidsobestämt straff dömts ut inte kunnat beaktas vid påföljdsbestämningen kan vara av betydelse. Sådana skäl som brukar benämnas nådeskäl (se avsnitt 2.2.4) bör också kunna vägas in i bedömningen. Också säkerhetspolitiska intressen skall beaktas i de fall regeringen har att pröva ärendet (se avsnitt 8.11 och kommentaren till 14 §). Som nämnts i den allmänna motiveringen (avsnitt 8.5.7) är någon egentlig förlängning av de anstaltstider som följer av nu rådande nådepraxis inte avsedd. Frigivningsprövningen bör alltså leda fram till strafftider som ligger i intervallet 18–, innebärande villkorlig frigivning i intervallet 12–. Exempelvis bör ett mordfall utan andra försvårande omständigheter än de som medfört att påföljden bestämts till fängelse på livstid alltså leda till att den dömde normalt friges villkorligt efter en verkställighetstid av . En påtaglig och tämligen säkerställd risk för återfall i allvarlig brottslighet kan medföra att frigivningen senareläggs. En kortare förlängning av anstaltstiden kan också motiveras av att den dömde brustit i skötsamhet, vid genomförandet av verkställighets- planen eller i sina frigivningsförberedelser. gynnsam utveckling bör å andra sidan kunna medföra att frigivningen tidigareläggs något. Utredningen har behandlat bestämmelsen i avsnitt 8.8.1. I paragrafen görs en hänvisning till ärendelagens bestämmelser. Handläggningen skall således ske enligt ärendelagen om inte annat framgår av den nu föreslagna lagen. Att ärendelagen är tillämplig innebär bland annat att den dömde är garanterad en prövning i minst två instanser, nämligen tingsrätt och hovrätt. För att ärendet skall prövas av krävs prövningstillstånd. Frågan har behandlats i avsnitt 8.8.9. En annan konsekvens av att ärendelagen blir tillämplig är att besluten vid frigivningsprövningen skall vara motiverade (se 28 § ärendelagen). Denna fråga liksom vissa andra handläggningsfrågor har behandlats av utredningen i avsnitt 8.8.7 och 8.8.8. Bestämmelsen har behandlats av utredningen i avsnitt 8.6 och anger att skall som första instans pröva ärenden om frigivningsprövning för livstidsdömda. Att en särskild domstol har angetts beror främst på att handläggningen bör koncentreras för att uppnå en enhetlig rättstillämpning. För att åstadkomma en samlad kompetens vid domstolen framstår det som lämpligt att hand- läggningen sker vid endast en av tingsrättens brottmålsavdelningar. Till följd av att det är som prövar ärendet som första instans kommer handläggning efter överklagande att ske i . Det kan finnas skäl för hovrätten att speciallotta dessa ärenden så att de hamnar på en avdelning. Paragrafens första stycke anger att rättens sammansättning skall vara en lagfaren domare och nämnd, dvs. densamma som gäller i brottmål. För hovrätten skall sammansättningen vara den som anges i 3 § ärendelagen. Det innebär att hovrätten skall bestå av tre lagfarna domare (se 2 kap. 4 § första stycket ). Av andra stycket framgår att de omröstningsregler som gäller i brottmål enligt 29 kap. skall tillämpas i dessa ärenden. Detta innebär framför allt att vid lika röstetal den mening skall gälla som är den lindrigaste för den dömde. Frågan har behandlats i avsnitt 8.8.2 Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.8.3 och 8.11.1. I paragrafen regleras skyldighet att initiera prövningen. Styrelsen skall anmäla ärendet till tingsrätten senast frågan om villkorlig frigivning senast skall prövas. Det innebär när det gäller den första prövningen att anmälan skall ske senast när den dömde har avtjänat och . Vid eventuella efterföljande prövningar skall anmälan ske senast efter det att det tidigare beslutet har vunnit laga kraft. Att skall göra en anmälan bör garantera att samtliga ärenden kommer att aktualiseras hos domstolen inom rätt tid. Det är viktigt att förbereder ärendena, särskilt inför lagens ikraftträdande. Sedan anmälan har inkommit bör domstolen underrätta parterna, dvs. den dömde och åklagaren. Den dömde bör i samband därmed få tillfälle att ange vem han vill skall förordnas till offentlig försvarare för honom (se kommentaren till 9 §). Handläggningen i övrigt följer i huvudsak ärendelagen och är beroende av omständigheterna i det enskilda ärendet. För att domstolen skall veta om det kan bli aktuellt att överlämna ärendet till regeringen enligt den föreslagna 14 § är det väsentligt att domstolen får kännedom om den dömde är eller har varit föremål för beslut enligt 31 eller 58 a § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (se även kommentaren till 14 §). Av anmälan bör därför den uppgiften framgå. Paragrafen anger att åklagaren är den dömdes motpart i ärendet. Utredningen har behandlat frågan i avsnitt 8.8.4. Till följd av att det är som skall pröva ärendena blir det åklagarmyndigheten i som är motpart. Åklagaren skall bevaka samhällsintresset liksom brottsoffer- aspekter på liknande sätt som sker vid särskild utskrivnings- prövning vid rättspsykiatrisk vård (jfr Riksåklagarens föreskrifter och allmänna råd om handläggningen av ärenden enligt 20 och 22 §§ lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, RÅC I:119, RÅFS 1992:01). Åklagarens uppgift beträffande samhällsintresset är främst att se till att brottet och omständigheterna kring detta samt risken för återfall blir tillräckligt belysta. Det är domen på livstids fängelse och den redogörelse för brottet som framgår av denna som skall ligga till grund för rättens bedömning av brottets Någon ytterligare utredning om brottet torde inte erfordras för den straffvärdebedömning som skall göras i samband med frigivningsprövningen. avseende fängelse på livstid torde regelmässigt innehålla en tillräckligt utförlig beskrivning av brottet och omständigheterna kring detta. Med tanke på den straffvärdebedömning som enligt utredningens förslag skall ske i samband med frigivningsprövningen är en sådan beskrivning viktig, även i de fall brottet är erkänt. Om livstidsstraffet genom senare domar kommit att avse ytterligare brottslighet, skall även dessa domar läggas till grund vid bedömningen. När det gäller eventuella målsägandekontakter bör åklagaren undersöka genom kontakt med kriminalvården om målsäganden har velat ha underrättelser enligt 35 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Om så inte varit fallet bör åklagaren noga överväga om det är lämpligt att kontakta målsäganden. Det har gått sedan brottet och det finns risk att en kontakt påverkar målsäganden negativt. Åklagaren får göra en bedömning i varje enskilt fall om kontakt bör tas med eventuella målsäganden för att få in deras synpunkter. Som följd av att åklagaren är part, har han möjlighet att överklaga ett beslut om att villkorlig frigivning skall ske. I paragrafen anges att offentlig försvarare skall förordnas för den dömde. Det innebär att den dömde inte behöver begära att försvarare förordnas för honom. Han bör dock i samband med att rätten underrättar honom om att ärendet skall prövas få information om möjligheten till försvarare och tillfrågas om han vill föreslå någon särskild. Av paragrafen framgår vidare att ersättning till den offentlige försvararen alltid skall bekostas av allmänna medel. Rättegångs- balkens regler om offentlig försvarare gäller i övrigt. Det innebär bland annat att den försvarare som den dömde har föreslagit skall förordnas om det inte skulle medföra avsevärt ökade kostnader eller det annars finns särskilda skäl mot det (jfr 21 kap. 5 § andra stycket ). Frågan har behandlats i avsnitt 8.8.5. Förfarandet enligt ärendelagen är enligt 13 § första stycket den lagen som huvudregel skriftligt. Rätten har dock möjlighet att hålla sammanträde när detta kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande i målet (13 § andra stycket ärendelagen). Enligt den föreslagna paragrafen skall dock sammanträde alltid hållas i frigivningsärenden om det inte är uppenbart obehövligt. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.8.6. Det är ärendelagens bestämmelser om sammanträde som är tillämpliga. Det innebär bland annat att domstolen enligt 13 § tredje stycket ärendelagen kan begränsa ett sammanträde till att utreda parternas ståndpunkter i ärendet, till att ta upp muntlig bevisning eller på det sätt som annars är lämpligt. En annan konsekvens är att omedelbarhetsprincipen inte gäller. Skriftligt material behöver således inte åberopas eller föredras. Det finns dock inte något som hindrar att rätten i behövlig omfattning redogör för de handlingar som finns i ärendet. Möjligen kan det framstå som mer lämpligt att rättens ordförande redovisar innehållet i handlingarna för nämndemännen inför sammanträdet. Oavsett hur det sker är det väsentligt att de nämndemän som ingår i rätten i samband med sammanträdet får en redogörelse för handlingarnas innehåll. kan det även vara lämpligt att parterna håller en sakframställan och på så sätt presenterar saken. När ärendet väl har presenterats bör förhör hållas med den dömde. Vidare kan eventuella vittnesförhör eller förhör med någon sakkunnig hållas. Parterna kan därefter ges möjlighet till slutanföranden. Naturligtvis är det rätten som avgör hur ett sammanträde skall utformas efter omständigheterna i det enskilda fallet. Av ärendelagens hänvisning till 5 kap. 1 § följer att sammanträdet som huvudregel är offentligt. Rätten får dock besluta om stängda dörrar medan det läggs fram uppgifter för vilka det kan råda sekretess enligt sekretesslagen (1980:100). Utredningen har behandlat bestämmelsen i avsnitt 8.5.3 och 8.8.7. Första stycket innebär att domstolen kan förordna att en riskbedömning genomförs genom försorg på liknande sätt som gäller beträffande s.k. § 7-intyg och rättspsykiatriska undersökningar. Det kan inte anses ankomma på utredningen att uttala vilka riskinstrument eller andra tester som skall ligga till grund för bedömningen. Detta, liksom frågan om vem som skall utföra bedömningen och på vilket sätt det skall ske, är en fråga för . Det är emellertid väsentligt att det av bedömningen framgår hur stor risken för återfall är, vilken typ av brottslighet det i så fall kan röra sig om och hur i tiden näraliggande som risken finns. Vidare bör framgå vilka riskfaktorerna är och hur dessa kan motverkas. Att föreslå åtgärder och behandling för att minska återfallsrisken (riskhantering) är en mycket viktig del av riskbedömningen. Innan rätten beslutar att begära in en riskbedömning bör den noga gå igenom ärendet, eftersom det inte alltid kan anses nödvändigt att genomföra en sådan bedömning. Anser domstolen att brottet är alltför allvarligt i relation till den tid som den dömde har avtjänat för att villkorlig frigivning skall komma i fråga, saknas som regel anledning att begära in en särskild riskbedömning.