sou · GQB31d1 · 2003-01-01 00:00:00 — En av de bärande tankegångarna i utredningen var att skadeståndsrätten i sin helhet borde anpassas till den tekniska och sociala utvecklingen och att en sådan anpassning kunde ske genom att man i vidsträckt om- fattning skulle låta försäkringsersättning avlösa skadeståndet. Er- sättning på grund av personlig skadeståndsskyldighet framstod som i många avseenden underlägsen försäkringsersättning. Försäkrings- väsendet ansågs ha betydande fördelar framför skadeståndsrätten från trygghetssynpunkt; det ger den skadelidande ersättning också när ingen kan göras ansvarig för skadan, garanterar att ersättning verkligen utgår och möjliggör att skaderiskerna förvandlas till en beräknelig kostnad, fördelad på en större krets. Strahl påpekade att försäkringsersättning redan utgick vid flertalet skadefall, i all syn- nerhet när det gällde personskador. Det var sålunda den ersättande funktionen som sattes främst och från den skadelidandes synpunkt ansågs behovet av ersättning lika stort hur än skadan uppstått. Sy- stemet skulle gå ut på en olycksfallsförsäkring av hela folket till belopp som för gemene man kunde vara någorlunda tillfredsställande. Ville någon ha ersättning därutöver fick han försäkra sig själv. Skadeståndsanspråk skulle på endast kunna göras gällande som regress från försäkringen, och detta i den mån det var motiverat av preventionshänsyn. Beträffande sakskada kunde ett motsvarande system inte uppnås; här fick försäkring ske på eget initiativ.2 Strahls förslag är det som gjort starkast intryck på den följande diskussionen och i propositionen till skadeståndslagen framträder intrycken av Strahls tankegångar starkt. 2 Förberedande utredning angående lagstiftning på skadeståndsrättens område, SOU 1950:16. Propositionen inleddes med en längre principdiskussion med kritik av den traditionella skadeståndsrätten, bl.a. ifrågasattes skadeståndets förebyggande effekt. Denna diskussion utmynnade i att skadeståndsrätten snarare borde inskränkas än utvidgas. Försäkringar ansågs vara en bättre lösning för att fördela riskerna än traditionellt skadestånd och vidare betonades att behovet av ersättning var lika stort oavsett hur skadan uppkommit. Såsom rättspolitiskt mål sattes att tillskapa ett regelsystem för fördelningen bland medborgarna av de ekonomiska förlusterna i följd av skadefall som tillgodoser allmänt erkända krav på social rättvisa och trygghet och som leder till det mest rationella utnyttjandet av samhällets och enskildas ekonomiska resurser. En given utgångspunkt för detta var att ersättningssystemet utformades så att det främjade strävandena att förebygga skador och nedbringa antalet skadefall.3 En grundläggande skadeståndsrättslig princip är den s.k. culpa- regeln, vilken innebär att den som uppsåtligen eller av vårdslöshet har vållat annan person skada är skyldig att ersätta skadan. Departe- mentschefen menade att culparegeln var bristfällig i flera avseenden, bl.a. då den inte alltid ger ersättning där detta är motiverat från sociala rättvise- och trygghetssynpunkter och inte tar tillräcklig hänsyn till de enskilda parternas ekonomi och till graden av skuld på den ansvariges sida. Vidare sades att culparegelns effektivitet beror på skadevållarens betalningsförmåga eller den eventuella förekomsten av ansvars- försäkring samt att culpabegreppets vaghet kan leda till rättsosäkerhet och dyrbar administration. Det var enligt departementschefen inte heller tänkbart att ersätta culparegeln med en regel om objektivt ansvar, oberoende av uppsåt eller vårdslöshet. Han konstaterade visserligen att genomförandet av ett objektivt ansvar för särskilt farlig eller riskfylld verksamhet som t.ex. biltrafiken eller atomenergiverksamheten hade medfört förbättringar av skyddet för åtskilliga kategorier av skadelidande. riktade han i princip samma invändningar mot det objektiva ansvaret som mot culparegeln. Under alla förhållanden betraktades det som en nästan omöjlig uppgift att åstadkomma allmängiltiga och från sociala synpunkter godtagbara kriterier för en avgränsning av de områden där det strikta ansvaret skulle gälla. Den skadelidandes ersättningsbehov borde nämligen vara avgörande och inte den 3 Se prop. 1972:5 s. 83. godtyckliga gränsen mellan farlig och icke farlig verksamhet. Departementschefen anförde vidare att även en kombination av objektivt ansvar med obligatorisk ansvarsförsäkring hade brister, bl.a. beroende på att uppsåtligt orsakade skador måste undantas från försäkringsskyddet och att fördelningen av kostnaderna skulle komma att ske från försäkringstekniska och inte från socialt godtagbara synpunkter. Han ansåg att objektivt ansvar i förening med obligatorisk försäkring bara borde införas i undantagsfall på områden med särskilt framträdande skaderisker eller där verksamheten på grund av sin art medför specifika skaderisker. I stället borde reformarbetet inriktas på andra ersättningsanordningar än de med skadeståndsrättslig grund, dvs. Det låg då nära till hands att för vissa typer av verksamheter låta kostnaderna för försäkringen belasta den som bedrev verksamheten och skapade riskerna. Som exempel nämndes att skador till följd av medicinsk felbehandling skulle kunna bäras av vårdgivarna via för- säkringspremier. Visserligen kunde det skenbart synas som om man lika väl kunde gå fram skadeståndsvägen men enligt departe- mentschefen hade försäkringssystemen den fördelen att de kunde skräddarsys för olika behov och ändamål varvid ersättningarna kunde differentieras efter vad som ansågs önskvärt från sociala och samhällsekonomiska synpunkter. I första hand skulle dessa försäk- ringar byggas på frivillig väg men det kunde också bli aktuellt att med lagstiftning tvångsvis genomföra direkta försäkringsanordningar till förmån för de skadelidande, dock utan att bygga systemet på skadeståndsrättslig grund.4 Vad som inspirerat dessa uttalanden var uppenbarligen de nya försäkringsformer som aktualiserades för personska- dornas del, nämligen trygghetsförsäkringen, patientförsäkringen och avtalsgruppsjukförsäkringen. Skadeståndslagen sågs närmast som ett provisorium i avvaktan på försäkringslösningar. Det har ansetts som ett ganska originellt drag i en proposition att den med sådan energi kritiserar bl.a. de grundläggande reglerna i det lagförslag som läggs fram. Skadeståndslagen bygger ju på ett ansvar för vållande, och lagen var vid sin tillkomst behäftad med alla de svagheter som enligt propositionen kännetecknade ett system byggt på culparegeln.5 Propositionens principdiskussion har också kritiserats från flera håll. anförde bl.a. att det rättspolitiska målet närmast gav intryck av att bygga på en övertro på möjligheterna 4Se a. prop. s. 78 ff., särskilt s. 85-93. 5Se , Det skadeståndsrättsliga reformarbetet, , 1976 s. 91 f. att kombinera olika syften och pekade på motsättningen mellan skadeståndet som påföljd och skadeståndet som ersättning. Han konstaterade att det finns många andra sätt att prevenera mot skador än att ålägga skadeståndsskyldighet som påföljd, men att det finns ganska få möjligheter att bereda tillfredsställande ersättning – särskilt om man anser att ersättningen bör återställa det ekonomiska tillstånd som rådde före skadan – utan att tillgripa skadestånd.6 kompletterades skadeståndslagen med nya regler om be- stämmande av skadestånd vid personskada m.m.7 Reglerna ersatte de bestämmelser strafflag vilka hade förts över till 5 kap. skadeståndslagen i huvudsakligen oförändrat skick i avvaktan på en översyn. Ersättningsregleringen gjordes utförligare. Bland annat kompletterades bestämmelsen om ersättning för ideell skada med en post olägenheter i övrigt till följd av skadan. Vidare infördes i 5 kap. 3 § regler om avräkning av vissa förmåner när skadeståndet bestäms. Bland övriga nyheter som tillkom i detta sammanhang kan nämnas ändrade regler om medverkan till egen skada i 6 kap. 1 § samt en allmän jämkningsregel i 6 kap. 2 §. Genom lagstiftning, som trätt i kraft , har skett ytterligare ändringar för att stärka rätten till skadestånd för ideell skada.8 Förändringarna innebär bl.a. att nära anhöriga till den som dödas genom en skadeståndsgrundande handling har en lagstadgad rätt till ersättning för de psykiska besvär som uppkommit på grund av dödsfallet. En ny ersättningspost kallad särskilda olägenheter har införts med ett snävare innehåll än den tidigare posten olägenheter i övrigt. skall fysiskt och psykiskt lidande omfatta vissa skadeföljder som inte omfattades tidigare. En annan förändring är att rätten till omprövning av skadestånd har utvidgats till att avse även ersättning för kostnader och ideell skada. Flertalet personskador ersätts numera till stor del av socialför- säkringen samt olika former av enskilda försäkringar på den skade- lidandes sida. En utvecklingslinje inom den svenska personskaderätten har vidare varit framväxten av kollektiva försäkringssystem, som ger de skadelidande rätt till ersättning direkt från försäkringen enligt 6Se , Värderingar i skadeståndsrätten, till , 1972 s. 334. 7Se SOU 1971:83 och 1973:51 samt prop. 2000/01:68. huvudsakligen skadeståndsrättsliga normer utan att det behöver visas att skadan har vållats uppsåtligen eller av vårdslöshet, s.k. no-fault- försäkringar. Detta reformarbete har resulterat i bl.a. trafikskadelagen, järnvägstrafiklagen, miljöskadelagen (reglerna är flyttade till ) och patientskadelagen, vilka alla bygger på ett strikt ansvar. No-fault-försäkringar har också införts utan stöd av lag, genom privata överenskommelser, t.ex. trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA) och läkemedelsförsäkringen. Denna utveckling av personskaderätten har i internationella skadeståndssammanhang brukat betecknas den svenska modellen. Denna kännetecknas av en pragmatisk inställning hos lagstiftaren som visar sig på två sätt. Dels har arbetet på särskilt förmånliga ersättningssystem inriktats på områden där det varit praktiskt möjligt att införa sådana system, dels har man avstått från lagstiftning om tillfredsställande ordning införts på frivillig väg. Huvudsaken har varit att reglerna kommit till stånd, medan det varit av underordnad betydelse om det skett genom lagstiftning eller ej.9 Utvecklingen på personskadeområdet innebär att de skadelidandes behov av ersättning har satts i främsta rummet. Intresset har flyttats över från skadegöraren till den skade- lidande. Preventionssynpunkter har däremot i ringa grad präglat lag- regler och försäkringssystem, frånsett kanske produktansvarslagen.10 Med skadeståndets funktioner avses verkningar av skadeståndsreg- lernas upprätthållande som ger en förklaring till att reglerna anses nyttiga och lämpliga.11 Som huvudfunktioner brukar anges reparation eller ersättning och prevention. Utöver dessa omtalas även ett antal andra funktioner såsom pulvrisering av förlusterna, kostnadsplacering, rättvisa, rättskänsla och moral.12 9Se SOU 1992:84 s. 56 ff. 10Se , Ersättningsrätt , s. 116. 11Se , a.a. s. 37. 12Se t.ex. , Flera skadeståndsskyldiga III, 1993 nr 4753 ff. och , Skyddsän- damål och adekvans, 1993 s. 319 ff. Avseende reparation skiljer man vanligen mellan restitution och be- hovstäckning.13 Med restitution avses återställandet av det tillstånd som rubbats genom skadan. Med behovstäckning avses vissa grundläggande behov och denna funktion kan alltså uppfyllas utan ett totalt återställande. Traditionellt gäller skadeståndsrätten reparation genom restitution, medan socialförsäkring prioriterar en miniminivå av behovstäckning.14 Som framgår av vad som tidigare nämnts framträder strävan att tillgodose behovet av ersättning mycket tydligt i förarbetena till skadeståndslagen. Häremot har anförts den trygghet som restitutionen medför. För den som lider en skada är tryggheten ringa om han efter skadan blott har rätt att få sina viktigaste behov tillgodosedda, utan hänsyn till omständigheterna under vilka skadan inträffade och utan hänsyn till hans ekonomiska ställning före skadan.15 Mot skadeståndsrättens förmåga att ersätta skadan har å andra sidan anförts bl.a. att det skadeståndsrättsliga systemet inte ersätter skador som beror på olyckor, att många omständigheter kan hindra att den skadade faktiskt får det skadestånd han har rätt till och att det är svårt att fastställa storleken av ersättningen.16 Det har dock påpekats att den reparativa funktionen inte kan överföras till skadeståndsrätten som normsystem eftersom skadeståndsrättens syfte inte är att utge full ersättning till alla skadelidande utan att skilja det oacceptabla handlandet från det acceptabla.17 13Se , a.a. s. 310 ff. 14Se , a.a. s. 314 ff. och , a.a. s. 323 ff. 15Se , a.a. s. 311. 16En rättssociologisk undersökning, som avser dansk socialförsäkring har genomförts av . (Kompensation for personskade II, 1988 s. 509, 511 och 633). Av undersökningen, som tar sikte på ansvaret för personskada, tycks framgå följande. Jämför man skadeståndet med den roll som spelas av allmän försäkring, arbetsskadeförsäkring och privat försäkring finner man att skadeståndet har den minsta betydelsen. Skillnaden blir särskilt stor i förhållande till socialförsäkringen. Medan skadeståndet står för av all ersättning, svarar socialförsäkringen för . Mera blygsam är skillnaden mot arbetsskadeförsäkringen, som upptar 16,2 och den privata försäkringen som ger . Ser man till olika slag av olyckor, blir resultatet ett annat. Skadeståndet spelar en väsentlig roll vid trafikskadorna; det står för av all ersättning. En ringa roll spelar skadeståndet däremot vid arbetsskador (1,) och olyckor i hemmen (1,). 17Se , a.a. nr 4758. Till skillnad från funktioner som t.ex. reparation och kostnads- överflyttning hänför sig preventionen inte till en situation där skada redan inträffat. Att skadeståndet i och för sig har en viss preventiv effekt är nog en allmän uppfattning, även om meningarna är i hög grad delade om hur stor denna är och när den får betydelse. anför att även om det är ovisst om skadeståndsansvaret generellt har en preventiv verkan, finns det otvivelaktigt situationer i vilka det verkar stimulerande till aktsamhet.18 Preventionen kan indelas i en avskräckande och en moralbildande funktion. Avskräckningen går ut på att den enskilde på grund av skadeståndshotet avhåller sig från de för andra riskabla handlingarna. Med moralbildning avses den indirekta påverkan på medborgarna som kan bestå i att de genom regelbundenheten i rättsskipningen bibringas den uppfattningen att det är deras plikt att förhålla sig så att de inte orsakar skador.19 I den äldre rättsvetenskapliga debatten är det särskilt den moralbildande funktionen som framhålls.20 Mot resonemanget kan invändas att det förutsätter att de som handlar har information om lagens innehåll och att lagen är effektiv, så att rättsstridiga handlingar verkligen upptäcks och beivras.21 Det har dessutom satts i fråga om det förhållandet att någon ansetts handla culpöst nödvändigtvis behöver innefatta något . Samhället har blivit mer tekniskt, vilket visar sig på det sättet att oaktsamhet inte längre behöver vara en överträdelse av det gamla bonuspaterfamilias-idealet, utan kan innebära åsidosättande av en teknisk norm. Detta tekniska fel kan inte på samma sätt som de gamla normerna gripa tag i den allmänna moraluppfattningen.22 Från rättsvetenskapligt håll framhålls ofta att uttalandena om skadeståndets preventiva effekt väsentligen stöder sig på obevisade antaganden och att skadeståndets betydelse som preventionsfaktor kommer an på vilka reaktioner förutom skadeståndet man räknar med och vilka faktorer som i övrigt kan uppmuntra till försiktighet. Som reaktioner nämns främst straffet och bland faktorer som kan uppmuntra till försiktighet olycksförebyggande verksamhet, upplysningsverksamhet, risken att själv råka ut för skada och obehaget av att orsaka någon annan skada. 18Se , a.a. s. 43. 19Se , a.a. s. 32. 20Se , Straffet, skadeståndet och vitet, 1942 s. 92 ff. och , Skadeståndsrätt, 5 uppl. 1972 s. 13 ff. 21Jfr , Ersättningsrätt och ersättningssystem, 1990 s. 46 22Se , Preventionen i ersättningsrätten - finns den? SvJT 1987 s. 416. Att skadeståndsskyldigheten ofta drabbar någon som ej själv varit vårdslös, t.ex. en arbetsgivare, bidrar också till ovissheten om skadeståndets preventiva funktion. Till detta kommer att det ofta inte är den skadeståndsskyldige själv utan ett försäkringsbolag som betalar skadeståndet.23 När det gäller rangordningen av funktionerna är den gängse uppfattningen att prevention intar en andrahandsposition efter reparation; man ser i så fall preventionen som en önskad biprodukt. I brist på sociologiska undersökningar utifrån svenska förhållanden är det svårt att uttala sig om hur reglerna verkar.24 Denna osäkerhet kan emellertid inte tas till intäkt för att skadeståndsrätten skulle sakna preventiv funktion. Det har framhållits att en mer nyanserad attityd inte bara bör gälla frågan om prevention eller reparation. Den bör innebära att en prioritering kan ske av det ena eller andra alltefter skadeområden. Preventionen kan antas ha större betydelse i fråga om vissa typer av skador, exempelvis rena förmögenhetsskador, än beträffande andra.25 En åtskillnad kan också göras mellan person- och sakskador. I förarbetena till skadeståndslagen uttalade sålunda departementschefen att den preventiva effekten sannolikt är större på egendomsskadornas område.26 Vidare antas preventionen vara särskilt viktig på miljöskadeområdet, bl.a. på grund av de begränsade möjligheterna till ansvarsförsäkring. En av invändningarna mot tanken att skadeståndet har stark preventiv betydelse är att skadeståndet ofta inte betalas av den ska- deståndsskyldige själv utan av ett försäkringsbolag. Förekomsten av ansvarsförsäkring skulle kunna medföra att de försäkrade blir mindre aktsamma, vilket påverkar skadefrekvensen och ökar skaderisken. När det gäller den avskräckande effekten i individuella fall antas försäkringsskyddet inverka, men däremot inte i fråga om den moralbildande effekten.27 23Se vidare avsnitt 2.2.3 samt , a.a. s. 41 f. 24Göran redogör i sin undersökning för vissa undersökningar utförda i bl.a. , se bilaga 3. 25Se , a.a. nr 4767. 1972:5 s. 97. 27Se , Försäkringsteknik och civilrätt, 1998 s. 154 f. anger dock att an- svarsförsäkring bygger på det rättstillstånd där det ingår i folks medvetande att skadegörande handlingar inte bör förekomma, se Skadeståndsrättens reformering och allmänprevention, SvJT 1968 s. 696 ff. Se också , a.a. nr 4796 ff. Även om skadeståndet betalas från en försäkring kan den ska- deståndsskyldige få stå för vissa kostnader själv, vilket ansetts kunna medföra vissa preventiva effekter. Det hänvisas då vanligen till s.k. experience rating, där premien för försäkringen påverkas av antalet skadefall, och till olika bestämmelser om självrisk. Även diffe- rentierade och lämpligt utformade regressregler nämns i sammanhanget. De preventiva incitamenten har angetts ha störst betydelse vad gäller företagsförsäkringar, bl.a. då självrisken här kan vara ganska hög. Däremot ifrågasätts om det finns samma ekonomiska incitament att hålla skadekostnaderna nere inom privat-personers försäkring. Vid alltför många skador finns dock en risk att försäk- ringen sägs upp enligt 15 och 18 §§ konsumentförsäkringslagen.28 Mot detta resonemang har invänts att det saknas närmare analyser av hur försäkringen inverkar på risken för skador. Vad gäller skadeståndsreglernas innehåll har det ifrågasatts om en skärpning från t.ex. culpaansvar till strikt ansvar, har någon preventiv effekt i den utsträckning ansvaret försäkras. Effekten skulle i så fall bero på att premien återspeglar ansvarsrisken. Då ansvarets skärpa enbart är en faktor bland många som påverkar premien och då en ansvarsskärpning inte i och för sig behöver medföra en premiehöjning är det svårt att se hur den mera väsentligt skulle påverka de försäkrades handlande.29 Vad gäller frågan om ansvarsförsäkringens utformning och för- säkringsbolagens praxis påverkar skadeståndsregelns preventiva verkan har mot s.k. experience rating som preventivt instrument invänts att även om en ökad skadefrekvens slår igenom på premien så sker detta med betydande eftersläpning. Metoden är inte heller allmänt brukad. Som exempel på en mer direkt metod från försäk- ringsbolagens sida att hålla skadefrekvensen nere framhålls i stället den kampanj som förts mot slarv vid s.k. heta arbeten, vilken högst avsevärt nedbringat skadorna.30 Även säkerhetsföreskrifter anges påverka den preventiva effekten, liksom den s.k. moralklausulen, som utesluter försäkringsskydd när företagaren eller hans arbetsledning måste ha insett att en skada med stor sannolikhet skulle inträffa men ändå inte sökt minska risken.31 Mot självriskens betydelse från preventionssynpunkt har bl.a. anförts den standardisering av premierna som är oundviklig samt förekomsten av paketförsäkringar 28Se , a.a. s. 247 f. 29Se , a.a. s. 157. 30Kampanjen tar sikte på att minska de skador som förorsakas vid arbeten med verktyg som alstrar mycket energi och höga temperaturer, t.ex. svetsning. Se , Brandfarliga heta arbeten, utgiven av , 1998. 31Se , a.a. s. 248 och , a.a. s. 160. där normalt en enhetspremie tas ut. Vidare kan konkurrensen motivera en låg premie som inte svarar mot ansvarsrisken. Dessa omständigheter har ansetts medföra att mera generella omdömen knappast är berättigade.32 Teorin om ekonomisk prevention anses dock förenlig med möj- ligheten till försäkringsskydd för de skadeståndsskyldiga. Genom hotet om skadeståndsansvar skall de ansvariga påverkas att vidta säkerhetsanordningar och andra åtgärder mot skaderisken. Detta hot anses gälla oavsett om de tecknar ansvarsförsäkring. I den in- ternationella debatten lär man ofta anta att ansvarsförsäkringen har en välgörande preventiv effekt, genom att försäkringsgivaren kan ställa upp säkerhetsföreskrifter och andra villkor som påverkar försäkringstagaren att öka aktsamheten.33 lade i sin bok , grunden för teorin om ekonomisk prevention.34 Han menar att ju större det ekonomiska incitamentet är för att undvika en skada, desto mer kommer den potentiella skadevållaren att göra för att både förebygga skadan och begränsa inträffade skadors verkningar. Enligt Calabresi har ersättningsrätten följande fem mål. För det första har ersättningsreglerna till syfte att skapa ett eko- nomiskt incitament att förebygga skador, dvs. att uppnå en optimal säkerhetsnivå. Tanken är att om skadekostnaderna placeras på rätt sätt kommer den potentielle skadevållaren att väga den ekonomiska risken för att en skada inträffar mot kostnaderna att förebygga samma skada. Därmed kommer marknaden att automatiskt anpassa sig till en rimlig nivå för de säkerhetsåtgärder som vidtas. Det måste således finnas ett ekonomiskt incitament att förebygga och begränsa skador. I en renodlad form skulle man inte behöva särskild reglering om t.ex. trafiksäkerhet, eftersom samma effekt skulle kunna uppnås med ekonomiska styrmedel. Det antas också att det inte är lönsamt att genom skadeförebyggande insatser förhindra alla skador. Resonemanget förutsätter dock att även andra värden än rent ekonomiska kan mätas. 32Se , Ansvarsförsäkring och skadestånd – är det för en omprövning? till , 1996 s. 30 ff. 33Se , Försäkringsteknik och civilrätt, 1998 s. 155 och där angiven litteratur. 34Jfr även hans framställning Policy Goals of the Swedish Alternative i Compensation for Personal Injury, 1988. För det andra måste skadekostnaderna spridas så att ingen hotas av ekonomisk katastrof på grund av att kostnaden drabbar en enskild alltför hårt. Ett system som innebär att skadevållaren inte kan betala skadeståndet är inte meningsfullt. För det tredje skall skadekostnader och kostnader för att undvika skador läggas på den som med hänsyn till sitt handlande eller sin relation till skadevållaren borde bära kostnaderna. Här aktualiseras bl.a. moraliska värderingar om vem som bär skuld till skadan och därför bör bära kostnaderna.