sou · GQB3108d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Den svenska försvarsförmågan förutsatte därför att krigsförbanden hann mobiliseras innan landet utsattes för ett angrepp. Förbanden skulle emellertid kunna genomföra strid och mobilisering . Även om mobiliseringen var decentraliserad, var den en ytterst komplicerad process, som aldrig kunnat prövas i stor skala. En känslig fas i försvarsförberedelserna var förbandens transpor- ter till planerade områden för insats. Arméns operativa rörlighet var långt ifrån vad som från operativa utgångspunkter ansågs vara minimikrav. Vid ett hotande angrepp över landgränsen i Norr- botten skulle inte bara inryckande från södra delen av landet, utan också förband och förnödenheter, transporteras norrut på både lands- och järnväg. Väl i avsedd krigsterräng gällde det för respektive förband att snabbt vidta nödvändiga åtgärder i syfte att på bästa sätt förbereda försvaret av avdelat terrängavsnitt. Av särskild vikt var givetvis byggandet av fältbefästningar och inten- siva övningar i motanfall, etc. Skulle mobiliseringen ha kunnat genomföras tämligen ostört och förbanden hunnit inta planerad utgångsgruppering och där kunnat genomföra erforderliga förbere- Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga delser för försvar, skulle en angripare stött på betydande svårig- heter att vid ett invasionsförsök få fast fot på svenskt territorium. Ett mobiliserat och utgångsgrupperat svenskt försvar skulle ha förorsakat en angripare omfattande förluster av såväl personal som materiel. Inte minst skulle den tid som han blivit fördröjd vara till allvarlig nackdel för hans fortsatta framryckning mot avsedda slutmål. Försvaret var härigenom krigsavhållande. Det svenska luftförsvaret hade tillförts modern materiel och höll en internationellt sett hög kvalitet. Flygvapnets 27 jaktflyg- divisioner utgjordes av flygplantyperna 29 F (Tunnan), 32 B (Lansen), 34 () och 35 A, B och D (Draken). Stril-60 syste- met täckte nu en allt större del av landet. Flera flottiljflygplatser (F 8, F 9, F 13, F 16 och F 18) hade utrustats med berghangarer, i vilka flygplanen var skyddade mot alla typer av konventionella vapen. Flygvapnet hade anskaffat det mobila brittiska luftvärnsrobotsystemet Bloodhound (rb 68). Rb 68-batte- rierna var visserligen primärt anskaffade för att på stort avstånd kunna bekämpa särskilda mål, som sovjetiska störflygplan, men de var ändamålsenliga för att luftförsvara betydelsefulla områden som storstadsområdena. Systemet hade en stor yttäckning och kunde bekämpa mål på höjder upp till . För luftförsvaret av främst pansarbrigaderna hade armén anskaffat det amerikanska och likaså mobila luftvärnsrobot- systemet Hawk (rb 67). Även detta system har betydande yt- täckning och en höjdtäckning upp till . Härtill kom arméns eldrörsluftvärn. Efter decenniers utredande och en mångårig byggnadsfas kunde örlogsvarvet flytta ut från till , där verkstäder och dockor sprängts in i berget. Hela Musköanlägg- ningen dimensionerades för att tåla alla typer av konventionella vapen; vissa delar skulle också kunna motstå en måttligt stor kärnladdning. Kustartilleriets moderna batterier försågs med full- träffsäkra befästningar. Hotet från luften och i synnerhet från kärnladdningar präglade totalförsvarstänkandet. Civila och militära ledningscentraler, kom- munikationsknutpunkter, förråd för drivmedel, ammunition och andra förnödenheter sprängdes in i berg eller försågs med forti- fikatoriskt skydd av annat slag. Genomgående eftersträvades ut- spridning och maskering, m.m. i syfte att minimera effekterna av ett anfall från luften. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Såväl befolkningsskyddsrum som skyddsrum i bostadshus byggdes sedan undantaget från skyddsrumsplikten i utrymnings- orter upphört. Detta undantag hade tillkommit . Planeringen för befolkningsskyddet baserades då på stora utrymningar. Som sammanfattning kan sägas, att den prioritering som gjorts på aktivt och passivt skydd mot luftburna vapen fram till FB 68, resulterade i att då hade en förhållandevis god förmåga till skydd mot sådana vapen. Invasionsförsvarsförmågan var tämligen god, förutsatt att förbanden ostört kunnat genomföra mobilisering, transporterna till avsedd utgångsgruppering och där vidtagit plane- rade förberedelser (fältarbeten, kompletterande utbildning, etc.). försvarsbeslut kunde den svenska försvarsförmågan, baserad på arvet, i stort sett hållas uppe. Men med FB 68 inleddes en successiv minskning av försvarsförmågan. De krigsförband som repetitionsövats under de närmast föregående åren var sannolikt kapabla att tämligen snart efter mobilisering lösa sin huvuduppgift. Den ekonomiska situationen hade medgett genomförandet av stora manövrer med upp till två övade fördelningar. Fördelnings- och andra lednings- staber hade således en icke föraktlig erfarenhet. Samträningsläget inom arméns förband var också tillfredsställande. Problem började emellertid uppstå på materialsidan. Sålunda var i synnerhet pansarbrigaderna otillräckligt utrustade. Dessas möjligheter att, som det exempelvis var tänkt vid en kustinvasion mot , kunna kasta tillbaka angriparen i havet, måste betecknas som begränsade. Dels var risken stor för att de brigader, som mobiliserades i och , inte skulle nå fram till operationsområdet på grund av otillräcklig mängd transportmedel, dels var stridsvagnarna omoderna liksom pansarskyttefordonen. Artilleriunderstödet bedömdes som otill- räckligt. Avgångarna till civila flygbolag av flygförare reducerade uthålligheten inom luftförsvaret. Till del fanns piloterna kvar inom landet men kunde vara krigsplacerade i det flygbolag de arbetade. De som krigsplacerats i flygvapnet behövde i många fall komplet- terande utbildning innan de kunde insättas i stridsuppdrag. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Luftförsvaret hade således vissa svagheter, inte bara ifråga om uthållighet utan också ifråga om motståndsförmåga mot störning m.m. Den nya milo-organisationen, som införts , förutsatte integrerade milostaber och gemensamma ledningsplatser för militär- och civilbefälhavarna. förutsatte en omfattande sambandsutbyggnad. Inte förrän hade krigsplanläggning m.m. nått en tillfredsställande nivå. Bemannings- mässigt kunde konstateras att varken marinen eller flygvapnet hade tillräckligt stora kadrer av kvalificerade officerare för att kunna bemanna de nya regionala staberna. Utbyggnaden av skyddade ledningsplatser och de tänkta sambandssystemen skulle komma att ta flera decennier. Som sammanfattning kan sägas att de sedan FB 56 reducerade försvarsanslagen fick till följd att försvarsförmågan bedömdes minska relativt hotet från . För att försvarsmakten skulle kunna möta, hejda och slå en invaderande fiende krävdes att mobiliseringen i huvudsak kunnat genomföras ostört och att förbanden hunnit utgångsgrupperas och genomföra nödvändiga förberedelser, dvs. främst fältarbeten och kompletterande utbild- ning, innan angriparen inledde fientligheterna. Hade så skett torde man kunna ha betecknat försvarsförmågan som relativt god. Förvarning genom god underrättelseinhämtning var därför viktig. Hade emellertid mobiliseringen startats sent och måst genomföras som angriparen insatte flyganfall, torde en övergång till fördröjningsstrid ha behövt beordras . Försvarsbesluten ledde inom armén till att endast ca hälften av de 20 infanteribrigaderna (IB 66) kunde moderniseras (till IB 77) fram . Vissa av de kvarvarande brigaderna slopades medan sex gavs en begränsad modernisering senare hälft (till IB 66 M). Dessa kunde dock inte betecknas som anfallsbrigader utan hade nedväxlats till förband med begränsad användbarhet. Av de tidigare sex pansarbrigaderna på fastlandet utgick två. Inom marinen fortsatte övergången till en lätt flotta, inne- bärande att jagare och fregatter utgick. Antalet ubåtar minskades kraftigt och kom att 1977 vara nere i 14. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga SOU 2002:108 Flygvapnet erhöll de första exemplaren av de 175 beställda attack- och spaningsversionerna av flygplanssystemet 37 (). Utvecklingen av jaktversionen beslutades . Antalet jaktflygdivisioner hade minskat till 21 och som en följd av den kraftiga reduktionen av krigsorganisationen lades ytterligare fem fredsflottiljer ned.156 Vid periodens slut hade antalet jaktdivisioner i krigsorganisationen 17. höjdes emellertid stridsförmågan genom Stril 60-systemets in- förande. Den ekonomiska situationen efter försvarsbeslutet visade sig vara sådan att medel för att bibehålla det tidigare anskaffade luftvärnsrobotsystemet 68 inte kunde inrymmas inom flygvapnets ram. Vid vägningen mellan luftförsvarsflyg och rb 68 hade luftförsvarsutredning (LFU 67) konstaterat att luftförsvarsflyget hade uppenbart operativa fördelar, varför huvud- delen av Bloodhound-systemet med kvarvarande robotar såldes tillbaka till år 1974.157 Den ekonomiska utvecklingen tvingade fram omfattande fredsorganisatoriska förändringar, vilka också hade påverkade försvarsförmågan. De förbandsnedläggningar och omlokaliseringar som beslutades för att spara pengar och effektivisera verksamheten krävde betydande personella resurser och även om fältropet var allt för krigsförbanden kunde dessas behov inte alltid tillgodoses. Insatta besparingsåtgärder skulle emellertid inte få fullt genomslag förrän efter . behövde därför reduceras i betydande grad för att de minskade anslagen för materielanskaffning skulle räcka till nödvändig modernisering av kvarvarande kvalificerade förband. Inom Försvarsstabens operationsledning bedömde man att de krigsorganisatoriska förändringarna nödvändiggjorde en ompröv- ning av krigsplanläggningen. Överbefälhavaren beordrade därför genomförandet av en ny rikstäckande operativ studie för att granska konsekvenserna av försvarsbesluten, Studie 73 (se av- snitt 6.2.). I årsredovisningen /73, som ÖB insände till regeringen efter FB 72, anmälde ÖB att även med en hårdför prioritering av krigsorganisationen skulle det mot försvars- beslutsperiodens senare del bli nödvändigt med en annan operativ 156Fram till hade följande flottiljer nedlagts: , , F 8, F 9, F 11, F 12, samt F 14. lades också och F 18 ned. 157Svenskt luftförsvar [enligt luftförsvarsutredning]. : och försvar. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga inriktning än den som gäller.158 Med utfallet från den genomförda studien som grund begärde ÖB att regeringen skulle utfärda nya direktiv för det operativa krigsförberedelse- arbetet. Ett förslag till sådana direktiv insändes av överbefälhavaren till regeringen år 1974.159 ÖB framhöll i denna skrivelse att försvarsmakten torde komma att möta en angripare som tidigt kan få fast fot på svensk mark och som har förmåga att tränga vidare. Försvarsmakten måste därför kunna utnyttjas för att skapa och tillvarata möjligheter både att möta och i gynnsamma lägen om möjligt hejda en angripare inom kust- och gränsområden och att fullfölja invasionsförsvaret över djupet av svenskt territorium. Överbefälhavaren motiverade behovet av nya direktiv för det ope- rativa krigsförberedelsearbetet med att luftförsvaret blivit avsevärt svagare, att försvarsmakten fått avsevärt minskade möjligheter att orsaka angriparen förluster före och vid landstigning samt gränsövergång, att det i krigsorganisationen blivit en avsevärt minskad andel förband avsedda för avgörande anfallsoperationer, att man hade sämre möjligheter att genomföra omgrupperingar, att möjligheterna att skydda transporter var försämrad, att insats- och mobiliseringsberedskapen försämrats. bedömde ÖB att inom kvantiteten stridskrafter skulle komma att bibehållas under det att strids- krafternas kvalitet successivt skulle komma att höjas. Överbefälhavarens förslag till direktiv innebar att planläggningen skulle vara sådan att försvarsmakten kunde utnyttjas för att skapa och tillvarata möjligheter både att möta och i gynnsamma lägen hejda en angripare inom kust- och gränsområden och att fortsätta invasionsförsvaret över djupet av svenskt territorium. De operativa följderna av försvarsbesluten och i synnerhet 1972 bedömdes således av ÖB vara så allvarliga att en genom- gripande omprövning av krigsplanläggningen ansågs nödvändig. Det bedömdes nu inte längre vara möjligt att slå en invaderande : , s. 46. 159ÖB skrivelse OpL KH 310 , Högkvarteret. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga I stället skulle möjligheter att både möta och i gynnsamma lägen hejda en angripare och fördröja framträngandet över djupet av territoriet tillvaratas. Överbefälhavarens ovan- nämnda yttrande till regeringen visar tydligt på hur försvars- förmågan reducerats – förutsättningar saknades att vid kust och gräns hejda en invaderande angripare, än mindre att slå honom. Huvudorsak till att medlen för materielanskaffning minskades och att repetitionsövningar inställdes var de ökande lönekostna- derna, samt att den i försvarsbeslutet beslutade årliga 2,5- procentiga uppräkningen av försvarsanslaget för att kompensera för den vapentekniska utvecklingen slopades i FB 68. De inställda repetitionsövningarna försvårade möjligheterna till samträning mellan förband från samtliga försvarsgrenar. Den vapentekniska utvecklingen utomlands motiverade att de svenska krigsförbanden moderniserades i motsvarande grad. Medelstilldelningen möjliggjorde inte modernisering av samtliga krigsförband, varför försvarsmakten i växande grad kom att bestå av ett minskande antal förband utrustade med modern materiel och ett växande antal förband, som i materiellt hänseende inte var i paritet med de förband en potentiell angripare kunde väntas sätta in vid ett angrepp mot . Men kan visserligen påstå att inte ens en stormakt har möjlighet att hålla alla förband på elitnivå, men de förband som vid en invasion insätts i första echelongen, eller anfallsvågen, bedömdes komma att vara välutbildade och väl- utrustade. skyttebataljoner var traktordragna och cykeltolkande. Möjligheterna att snabbt omgruppera förbanden med anfallskapacitet från ett militärområde till ett annat var be- gränsade beroende på bristen av transportresurser, främst ifråga om stridsvagnstransportförband och militära transportflygplan. Ytattackförbanden saknade ett modernt sjörobotsystem. Kon- sekvensen härav var att förbanden vid anfall mot ett överskepp- ningsföretag, vilket var huvuduppgiften, var underlägsna i vapen- porté. För att undvika stora förluster tvingades förbanden därför till ett kustnära uppträdande i skydd av skärgårdarna. Under den fas i en kustinvasion där angriparen var mest sårbar, dvs. själva överskeppningen, kunde därför endast ubåtar och attackflyg verka. Någon nämnvärd förbättring i försvarsmaktens förmåga att möta ett kuppanfall, dvs. ett överraskande inlett angrepp, som inleddes innan en mobilisering påbörjats, kunde inte åstadkommas inom det Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga utbildningssystem, som var gällande. Försvarsmakten förblev pri- märt en utbildningsorganisation. Som en följd av FB 72 hade inom armén uppdelningen av de 20 infanteribrigaderna (IB) inletts. Vid försvarsbeslutsperiodens början hade fyra brigader moderniserats till IB 77. I krigsorganisa- tionen fanns 16 stycken IB 66. En pansarbrigad (PB) hade utgått under den gångna programplaneperioden, varför antalet på fast- landet nu var fem. Antalet norrlandsbrigader (NB) var oförändrat fyra. Inom marinen hade antalet jagare nedgått till sex, antalet torped- båtsdivisioner var tre och antalet ubåtar 14. Ytattackförbanden saknade alltjämt ett modernt sjörobotsystem. De första moderna fasta kustartilleribatterierna (12/70 ) var leve- rerade. Inom flygvapnet hade antalet jaktdivisioner reducerats till 17, samtliga utrustade med flygplan 35 Draken. Attackkapaciteten utgjordes av de sista två divisionerna A och de första 3½ divisionerna AJ 37 . Som en följd av FB 68 och FB 72 hade, som nämnts ovan, en omfattande översyn av den operativa planläggningen genomförts, vilket utmynnade . Planläggningen skulle möjliggöra att försvarsmakten skulle både kunna möta och i gynnsamma lägen hejda en angripare innan han fick fast fot på svenskt territorium, och, om detta inte lyckades, fortsätta försvarsoperationen över djupet av territoriet genom ett segt för- dröjande försvar. På regional nivå och förbandsnivå var dock planläggningen för en försvårandeoperation ännu ej genomarbetad. Vid försvarsbeslutsperiodens slut hade försvarsförmågan reduce- rats ytterligare. Visserligen hade elva infanteribrigader moder- niserats till IB 77, innebärande att cykeltolkningen ersatts av terrängbilstransport, vilket givetvis både ökade den taktiska rörlig- heten och sparade soldaternas krafter. De moderniserade infanteri- brigaderna hade också fått förbättrat luftvärn (rb 70) och bättre pansarbekämpande system. Dessa brigaders förmåga hade för- bättrats och kunde lösa huvuduppgift kort efter mobilisering. antal hade reducerats. Ett växande problem var att i synnerhet stridsvagnarna började bli så slitna att till- Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Artilleriets rörlighet och räckvidd förbättra- des genom att haubits 77 successivt tillfördes. Dock fanns brister bl.a. vad avsåg artilleriammunition och pansarvärns- ammunition liksom ifråga om reservdelar. Överbefälhavaren sammanfattade i sin redovisning till regeringen vid försvars- beslutsperiodens slut:160 att huvuddelen av arméns förband hade godtagbar tillgänglighet och att förbanden i allt väsentligt kunde lösa huvuduppgift, att inom marinen ytattackförbanden saknade sjörobot, att ubåtssystemet i huvudsak hade god stridseffekt, och att de moderna fasta kustartilleribatterierna (12/50 och 7,5/57) hade hög stridseffekt medan det tunga kustrobotsystemet (rbs 08) endast hade godtagbar sådan, att flygvapnets förband hade i huvudsak god förmåga. Överbefälhavaren anförde emellertid också att det generellt fanns brister i operativ tillgänglighet och stridsvärde. Den bristande moderniteten ifråga om vissa förbands materiel, och den uttunnade övningsverksamheten krävde att förbanden differentierades i vad avser stridsförmåga. Denna utveckling bedömde ÖB skulle komma att fortsätta. Kustförsvaret stärktes genom införande av de moderna 12 och 7,5 cm-batterierna, vilka hade inte bara en god eldkraft utan också en hög skyddsnivå. Avsaknaden av ett sjörobotsystem med lång räckvidd tvingade ytattackförbanden, som vid försvarsbesluts- periodens slut enbart bestod av torped- och patrullbåtsförband, till ett fortsatt kustnära uppträdande. De moderna ubåtarna hade god förmåga. Genom att en förhållandevis stor del av de kontrollerbara mineringarna var utlagda i fred var beredskapen mot ett över- raskande inlett angrepp av typ god. De första divisionerna med i jaktversion (JA 37) hade blivit operativa. Därigenom förbättrades luftförsvarsförmågan avsevärt. Med JA 37 kunde såväl mål på låg höjd – hade nedåttittande radar – som mål på hög höjd, , be- kämpas. Flygvapnets stril- och bassystem hade förbättrats och genom tillförsel av ny materiel täckte Stril 60-systemet nu större delen av landet. Utbyggnaden av krigsorganisationens flygbas- system förbättrade uthålligheten. Denna påverkades dock negativt genom att antalet anskaffade jaktrobotar var otillräckligt. 160 ÖB skrivelse KH 486:65002 , Högkvarteret. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga 9L (rb 74), som avsågs för JA 37, hade också försenats.161 Leveranserna av rb 74 inleddes först . Som en följd av FB 72 och FB 77 hade elva av arméns infanteri- brigader (IB) fram moderniserats till IB 77. Återstående nio bibehölls utan modernisering, IB 66 R. Genom FB 82 skulle en IB 77 1987 omorganiseras till norrlandsbrigad (NB). Antalet NB ökade således till 1987. Antalet pansarbrigader (PB) på fastlandet redu- cerades till fyra efter FB 77. Den senast nedlagda pansarbrigaden omorganiserades till en mekaniserad brigad (MekB). De sista av marinens jagare utrangerades vid mitten av 1980- talet. Långräckviddig sjörobot (rbs 15) anskaffades till tolv moder- niserade/ombeväpnade torpedbåtar (två divisioner). En äldre torpedbåtdivision och sammanlagt fyra patrullbåtsdivisioner (16 fartyg) bibehölls. Antalet ubåtar hade nedgått till tolv. Antalet jaktdivisioner var elva, varav två JA 37-divi- sioner. Slutmålet var åtta divisioner JA 37 och fyra J 35 F. Successivt utgick de för armésamverkan organiserade s.k. lätta attackdivisionerna (SK 60) medan AJ 37-förbanden bibehålls. Två spaningsdivisioner utgick. Kvar blev sex divisioner med S 37. Vidare reducerades antalet flygbasbataljoner. Sammanfattningsvis anförde ÖB i redovisningen till regeringen avseende tillståndet 1983:162 att arméförbanden i huvudsak hade tillfredsställande operativ tillgänglighet. Det fanns emellertid brister i brigadernas samträning, allvarligast vid två av de fyra pansarbrigaderna. Allmänt förelåg brister vad avser skydd mot ABC-stridsmedel och strid i mörker. Materielläget var i huvudsak godtagbart. Det fanns vissa brister vad avser materiell uthållighet; att inom marinen hade utbildning i och övning av invasions- försvarsuppgiften fått eftersättas till följd av ökade ubåts- skyddsinsatser; ytattacken saknade alltjämt sjörobotbeväpning. Ubåtssystemet liksom de moderna fasta kustartilleriförbanden hade god förmåga i huvuduppgift. 161Se Datasaab-affären, avsnitt 4.7. 162ÖB skrivelse KH 486:9609 , Högkvarteret. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga batterierna moderniserades genom att system 12/80 , infördes, att flygvapenförbanden hade hög tillgänglighet och förmåga. Dock förelåg brist på viss typ av jaktrobot (rb 74). I motsvarande rapport till regeringen redovisade överbefälhavaren följande, tydligt försämrade bild inom samtliga försvarsgrenar:163 Inom armén har en försämring av krigsförbandens status ägt rum som en följd av de bristande ekonomiska tillgångarna. Till följd av lån ur mobiliseringsförråden hade mobiliseringsbered- skapen nedgått. Dessa lån var nödvändiga eftersom anslags- tilldelningen ej medgivit anskaffning av särskild materiel för grundutbildningens behov. Enda sättet att tillgodose detta behov var att utnyttja för krigsförbanden anskaffad och i mobiliseringsförråden förvarad materiel. Eftersom materiel i bruk förslits måste den efter varje grundutbildningsomgång överses och sedan återföras till det mobiliseringsförråd varifrån den lånats. För att materiel skulle slitas jämnt skedde lån ur olika mobiliseringsförråd. Detta föranledde såväl materiel- transporter, som en risk för att viktig materiel ej skulle finnas i mobiliseringsförrådet när inryckande personal anlände för att mobilisera. Enligt ÖB hade krigsförbanden endast godtagbar förmåga till fördröjnings- och avvärjningsstrid. Brister förelåg vad avsåg strid i bebyggelse och i öppen terräng. Pansar- brigaderna var i behov av kompletterande utbildning. Beträffande marinen kunde det beställda sjörobotsystemet (rbs 15)vara infört först , men balans mellan på systemet utbildad personal och materiel förrän . Ubåtssystemet ansågs ha i huvudsak god förmåga vad avsåg huvuduppgiften. De moderna fasta kustartilleribatterierna hade god förmåga. Flygvapnets förband hade i huvudsak god förmåga vad avsåg huvuduppgift. Brist förelåg dock på jaktrobotar (rb 71 och rb 74). Överbefälhavaren framhöll vidare att andelen förband som var i behov av kompletterande utbildning ökade. Vidare hade allsidig- heten nedgått. Genom lån ur mobiliseringsförråden hade mobili- 163 ÖB skrivelse KH 486:9019, , Högkvarteret. Svensk försvarspolitik och försvarsförmåga Ett ökande antal krigsförband var således inte krigsanvändbara direkt efter mobilisering. Kraven på tidig förvarning och beslutsfattning har ökat. Vidare saknar allt fler krigsförband den allsidighet och uthållighet som krävs för att förbanden med framgång skall kunna insättas i sådana försvars- operationer som inte förutsätts i vår försvarsplanering. Förhållandena bedöms så allvarliga att särskild hänsyn måste tas till dem i perspektivplaneringen och försvarsbeslut, Följderna av de begränsningar i anslagen till försvaret som gjorts under de tidigare försvarsbeslutsperioderna märktes således allt tydligare 1987.