sou · GQB398d2 · 2003-01-01 00:00:00 — An- svarsfrihet inträder dock inte om personen har berusat sig av fri vilja under sådana omständigheter att han eller hon visste att det fanns en risk, eller bortsåg från risken, för att han eller hon till följd av berusningen antagligen skulle inlåta sig på en gärning som ut- gör brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion. Vid förhandlingarna om Romstadgan var alla stater överens om att ofrivillig berusning skulle kunna utgör grund för ansvarsfrihet. 2000/01:122 s. 35, 41. 1156, se även överklagandekammaren i p. När det gäller frivillig berusning fanns emellertid betydande me- ningsskiljaktigheter och den slutliga utformningen utgör en kom- promiss mellan dem som inte alls ville godta denna ansvarsfrihets- grund och dem som ansåg att även frivillig berusning kan medföra frihet från ansvar, såvida det inte kan fastställas att gärningsmannen uttryckligen hade uppsåt att begå den aktuella gärningen.28 Bland ansvarsfrihetsgrunderna i Romstadgan har tagits med en be- stämmelse om ansvarsfrihet p.g.a. vad som i svensk rätt närmast är att beteckna om nödvärn eller nöd (art. 31.1 c). Där anges att gär- ningsmannen skall vara fri från ansvar om han vidtog skäliga åtgär- der för att försvara sig själv eller någon annan eller, i fråga om krigsförbrytelse, viss egendom mot överhängande och olagligt bruk av våld. Gärningsmannens agerande måste dock ha stått i pro- portion till den grad av fara den skyddade personen själv, någon annan eller egendomen var utsatt för. I bestämmelsen anges särskilt att den omständigheten att någon deltagit i en defensiv operation som utförts av väpnade styrkor inte i sig själv leder till ansvarsfrihet på grund av nödvärn. Under förhandlingarna av Romstadgan diskuterades ingående frågan om handlingar till försvar av egendom verkligen skulle kunna utgöra en ansvarsfrihetsgrund. Man enades till slut om att införa en begränsad möjlighet till sådant försvar. För det första kan det utgö- ra grund för ansvarsfrihet bara vid krigsförbrytelser, inte vid folk- mord eller brott mot mänskligheten. Dessutom gäller enligt be- stämmelsen att den försvarade egendomen skall vara av väsentlig betydelse för gärningsmannens eller någon annans överlevnad eller för att fullfölja ett militärt uppdrag. I art. 31.1 d finns en bestämmelse om ansvarsfrihet på grund av tvång.29 Vad som beskrivs i bestämmelsen är dels handlande under verkligt tvång (hot), dels handlingar som i svensk rätt kanske sna- rare skulle vara att bedöma som nödhandlingar. Ansvarsfrihet skall enligt bestämmelsen inträda om den påstått brottsliga gärningen 28Saland i s. 207. 29Eng: duress. har föranletts av tvång orsakat av överhängande hot mot liv eller av pågående eller överhängande fara för allvarlig kroppsskada för gär- ningsmannen själv eller för någon annan. Det krävs vidare att gär- ningsmannens handlande har varit nödvändigt och försvarligt för att undvika hotet och att denne inte avsåg att orsaka större skada än den skada som söktes avvärjas. Slutligen anges i bestämmelsen att ett sådant hot som avses antingen kan komma från andra perso- ner eller utgöras av andra omständigheter som ligger utanför gär- ningsmannens kontroll. Uppräkningen av ansvarsfrihetsgrunder i Romstadgan är inte ut- tömmande. I art. 31.3 anges nämligen att vid en rättegång får pröva andra ansvarsfrihetsgrunder än de som har räknats upp, då en sådan grund följer av tillämpning i enlighet med reglerna om tillämplig lag i art. 21. Det innebär i prak- tiken att domstolen har möjlighet att tillämpa ansvarsfrihetsgrun- der som finns såväl i internationell rätt som i nationell rätt. Art. 31.3 utgör en kompromiss mellan de länder som inte ville godta fler ansvarsfrihetsgrunder än de som uttryckligen räknas upp i Rom- stadgan och de som ville att betydligt fler skulle omnämnas.30 En ansvarsfrihetsgrund som åberopades under Nürnberg- rättegångarna var den som kallas tu quoque (ni också). Bland an- nat i målet mot den tyske amiralen hävdades - och visades - från försvarets sida att man på den allierade sidan hade använt sig av samma stridsmetoder som påstods utgöra allvarliga krigsförbrytel- ser. Tribunalens majoritet ville emellertid inte godta invändningen som grund för ansvarsfrihet. Den har senare avvisats i flera fall, bl.a. av Jugoslavientribunalen i målen Kupreskic m.fl. och Blaskic, där de tilltalade gjorde invändningar om att man även på motståndarsidan hade begått liknande gärningar som de som var föremål för åtal. Uttryckliga bestämmelser om sådana ansvarsfrihetsgrunder som anges i art. 31 i Romstadgan saknas i andra internationella överens- kommelser. Det finns dock en hel del praxis på området. Ett intres- sant exempel från Jugoslavientribunalen som gällde tvång är fallet 30 Saland i s. , där den tilltalade hade beordrats att avrätta obeväpnade bosniska muslimer och hotats med att själv bli skjuten om han väg- rade. Överklagandekammarens majoritet ansåg att tvång inte kan utgöra grund för en frikännande dom men däremot en förmildran- de omständighet som skall påverka straffet. Minoriteten ansåg där- emot att tvång under vissa förutsättningar kan utgöra grund för ansvarsfrihet. De olika meningarna avspeglar i viss mån de olika rättstraditionerna i respektive domares hemland. Medan majorite- ten kan sägas representera common law-traditionen, inom vilken tvång inte kan utgöra grund för ansvarsfrihet vid mord, influerades minoriteten mera av traditionen i de rättssystem där detta är möj- ligt (i s.k. civil law-system). Psykisk sjukdom eller skada Även i svensk rätt gäller principen att vissa personer på grund av sin psykiska status bör ges straffrättslig särbehandling. Till skillnad från vad som gäller i nästan alla andra länder, är i svensk rätt an- svarsförmåga eller tillräknelighet emellertid inte en brottsförutsätt- ning. Även den som har begått en gärning med en fullständigt för- vrängd världsuppfattning omfattas således enligt svensk rätt av det straffrättsliga systemet och kan dömas för brott. I stället gäller för psykiskt störda lagöverträdare särskilda regler för påföljdsbestäm- ning. Den som har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psy- kisk störning får enligt 30 kap. 6 § BrB inte dömas till fängelse. Den tilltalade kan i sådana fall även förklaras vara fri från påföljd. bestäms påföljden till överlämnande till rätts- psykiatrisk vård (31 kap. 3 § BrB), som förenas med särskild ut- skrivningsprövning om det föreligger risk för att gärningsmannen till följd av störningen återfaller i brottslighet av allvarligt slag. Den nuvarande ordningen har gett upphov till en rad problem och regeringen tillsatte en kommitté med uppdrag att utre- da frågor om ansvar och påföljder för psykiskt störda lagöverträda- re (). Kommittén har i sitt betänkande Psy- kisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3) föreslagit bl.a. att tillräknelighet även i svensk rätt skall utgöra ett krav för straffrätts- ligt ansvar. Som en konsekvens därav föreslås även att fängelseför- budet och de övriga inskränkningar i påföljdsvalet för psykiskt störda lagöverträdare avskaffas. Betänkandet har remissbehandlats och är nu under beredning i . I 1 kap. 2 § andra stycket BrB regleras den straffrättsliga verkan av att någon har begått en gärning under påverkan av självförvållad berusning. Har någon begått en gärning under sådan påverkan, skall detta inte föranleda att gärningen inte anses som brott. Med själv- förvållat rus jämställs andra former av självförvållad tillfällig sinnes- förvirring. Bestämmelsen har länge varit föremål för skilda tolk- ningar och gällande rätt är i viss mån fortfarande oklar. Av rättsfal- let NJA 1973 s. 590 framgår dock att bestämmelsen ger uttryck för att ett undantag skall göras från kravet på full subjektiv täckning när gärningsmannen var berusad. Det är emellertid inte klart hur långt detta undantag egentligen sträcker sig. Psykansvarskommit- tén tog i sitt betänkande upp bestämmelsen till diskussion och fann för sin del att, när tillräknelighet införs som krav för straffrättsligt ansvar, det mest logiska vore att upphäva bestämmelsen eller i vart fall göra om den till en bevisregel.31 Kommittén lade emellertid inte fram något konkret förslag om detta, eftersom Straffansvarsutred- ningens tidigare förslag32 om förändring av bestämmelsen ännu inte slutbehandlats av regeringen. Någon särskild reglering av vad som gäller vid fall av ofrivillig be- rusning eller annan ofrivillig sinnesförvirring finns inte och rättslä- get framstår även här som delvis oklart. Normalt leder gärningar som någon begår under inflytande av tillfällig sinnesförvirring, som har uppkommit utan eget vållande, inte till straffrättsligt ansvar för gärningsmannen. Om detta är en följd av en oskriven ansvarsfri- hetsgrund eller om det följer av den allmänna uppsåtsregleringen är dock oklart. har i sitt ovan nämnda betän- kande föreslagit att en lagreglering av denna ansvarsfrihetsgrund skall göras. Enligt 24 kap. 1 § BrB utgör en gärning som någon begår i nödvärn brott endast om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det 31SOU 2002:3 s. 249. angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. Någon absolut nödvärnsrätt föreligger således inte. Nödvärnsrätten är i stället relativ, vilket innebär att brottsliga an- grepp inte får mötas med motåtgärder som inte står i proportion till angreppen. För att en nödvärnshandling skall utgöra brott krävs dock att den är uppenbart oförsvarlig. Vid denna bedömning skall man räkna med att den vars intressen angrips har en relativt bred marginal inom vilken han kan agera ansvarsfritt. I paragrafens andra stycke finns en uttömmande uppräkning av de situationer i vilka nödvärnsrätt finns. Rätt till nödvärn föreligger för det första mot ett påbörjat eller överhängande brottsligt an- grepp på person eller egendom. Vidare föreligger sådan rätt mot den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning. De två avslutande punktera i be- stämmelsen avser situationer då någon på ett eller annat sätt träng- er in i eller utan lov uppehåller sig i annans bostad eller vissa andra utrymmen. Nödvärnsrätt föreligger sålunda mot den som olovligen trängt in i eller försöker tränga in i rum, hus, gård eller fartyg, samt mot den som vägrar lämna en bostad efter tillsägelse. Det är inte bara den utsatte som har rätt till nödvärn, utan envar som hjälper honom eller henne. Det anges uttryckligen i 24 kap. 5 § BrB men framgår egentligen direkt av nödvärnsbe- stämmelsen. Här skall även nämnas bestämmelsen i 24 kap. 6 § BrB om s.k. nödvärnsexcess. Enligt den bestämmelsen kan en gärningsman som handlar i nödvärn, men som gör mer än vad som är tillåtet, ändå undgå ansvar om omständigheterna varit sådana att han svårligen kunde besinna sig. Ansvarsfrihet på denna grund inträder emeller- tid inte på grund av att gärningen inte är rättsstridig, utan på grund av att gärningsmannen är ursäktad. Det är således en subjektiv an- svarsfrihetsgrund. En gärningsman som felaktigt tror att han befinner sig i en nöd- värnssituation, kan undgå ansvar om han håller sig inom ramen för vad som skulle ha varit godtagbart enligt nödvärnsreglerna om en verklig nödvärnssituation hade förelegat (s.k. putativt nödvärn). Det gäller dock bara om gärningsmannen har misstagit sig i fråga om den faktiska situation han befinner sig i och inte om han har en felaktig uppfattning om rättsreglernas innehåll. Inte heller detta är en objektiv ansvarsfrihetsgrund, utan den innebär i stället att kravet på uppsåt hos gärningsmannen inte anses uppfyllt. Den som hjälper gärningsmannen och själv inser att någon verklig nödvärnssituation inte föreligger, går därför inte fri från ansvar på denna grund. En gärning som någon begår i nöd utgör enligt 24 kap. 4 § BrB brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig. Nödbestämmelsen är avsedd att ge en allmän regel för fall av intres- sekollision och den är subsidiär till bestämmelsen om nödvärn och till bestämmelserna i 24 kap. 2-3 §§ (våldsutövning med laga befo- genhet). Nöd föreligger enligt paragrafens andra stycke när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. För att nödrätt skall föreligga krävs inte att faran upp- kommit genom brottsligt angrepp. En nödgärning kan vara av vil- ket slag som helst, men den får inte vara oförsvarlig. Försvarlig- hetsbedömningen är således inte lika fördelaktig för den som be- finner sig i en nödsituation som för den som handlar i nödvärn, då ju gärningen för att vara brottslig skall vara uppenbart oförsvarlig. Liksom i nödvärnssituationer är det inte bara den som själv handlar i nöd som går fri från ansvar, utan envar som hjälper till. Försvarlighetsbedömningen skall naturligtvis gälla även för den hjälpandes handlande. Bestämmelsen om nödvärnsexcess och putativt nödvärn, som har redovisats ovan, har motsvarande tillämpning då någon handlar i nöd. Någon direkt motsvarighet till reglerna i art. 31.1 d i Romstadgan om ansvarsfrihet på grund av tvång finns inte i 24 kap. BrB. Där- emot finns i 23 kap. 5 § BrB en bestämmelse som ger möjlighet att döma den som genom tvång har förmåtts att medverka till ett brott till ett straff som understiger det som är stadgat för brottet. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Även utan den bestämmelsen torde dock även enligt svensk rätt ansvarsfrihet under vissa förutsätt- ningar kunna inträda för gärningar som någon begår under tvång. Om det skall anses som en egen, oskriven ansvarsfrihetsgrund eller som specialfall av nöd kan kanske diskuteras. Man kan också tänka sig att, allt efter omständigheterna, ansvarsfrihet i sådana fall kan inträda med stöd av reglerna om förmans befallning. 12.10.1 Romstadgan (art. 32) Villfarelse förekommer i art. 32 i Romstadgan i två former: faktisk villfarelse och rättsvillfarelse. Faktisk villfarelse33, dvs. misstag om en faktisk omständighet, får enligt bestämmelsen endast åberopas som grund för ansvarsfrihet, om den innebär att de subjektiva rek- visit som brottet förutsätter inte är uppfyllda. Ett exempel på fak- tisk villfarelse kan man finna i den händelse , då NATO-flyg av misstag bombade i . Jugoslavientribuna- lens åklagare beslutade att inte väcka åtal mot någon i besättningen, med motiveringen att de hade fått en felaktig målangivelse av sina överordnade, och inte heller mot någon överordnad eftersom dessa i sin tur hade fått felaktig information av en annan myndighet.34 Rättsvillfarelse i fråga om huruvida viss typ av gärning utgör ett brott som omfattas av Internationella domstolens jurisdiktion får enligt art. 32.2 inte åberopas som grund för ansvarsfrihet. En rätts- villfarelse får dock enligt bestämmelsen åberopas som grund för ansvarsfrihet, om den innebär att de subjektiva rekvisit som brottet förutsätter inte är uppfyllda eller om art. 33 (om förmans befall- ning) är tillämplig. Ett exempel som fördes fram under förhand- lingarna av Romstadgan är att någon förstör egendom som tillhör annan på ett sätt som kan utgöra krigsförbrytelse.35 Om gärnings- mannen gör en felaktig bedömning av rättsläget när det gäller ägan- derätten till egendomen i fråga, och t.ex. tror att han själv är ägare till denna, skulle det kunna vara grund för ansvarsfrihet. Däremot kan ett påstående om att man inte visste att förstörande av annans egendom kan utgöra en krigsförbrytelse inte godtas. Även enligt svensk rätt gäller att faktisk villfarelse, dvs. villfarelse i fråga om en viss faktisk omständighet föreligger, kan vara en omständighet som gör att det aktuella subjektiva rekvisitet inte är uppfyllt. Även rättsvillfarelse kan under vissa omständigheter leda 33Mistake of fact på engelska. 34Final report to the Prosecutor by the Committee Established to review NATO Bombing Campaign Against the Federal republic of , , pp. 35Refererat i Kittichaisaree s. 265, se även prop. 2000/01:122 s. 42. Enligt 24 kap. 9 § BrB skall en gärning som någon begår i villfarelse rörande dess tillåtlighet (straffrättsvillfarelse) inte medföra ansvar för honom om villfarelsen på grund av att fel före- kommit vid kungörandet av den straffrättsliga bestämmelsen eller av annan orsak var uppenbart ursäktlig. Straffrättsvillfarelse innebär enligt svensk rätt inte att bristande uppsåt anses föreligga, utan utgör en särskild ansvarsfrihetsgrund. Möjligheten till frihet från ansvar på den grunden har således inget att göra med frågan om subjektiv täckning. I motiven till bestäm- melsen betonas att den skall tillämpas restriktivt och att kravet på aktsamhet måste ställas högt. Det i Romstadgan nämnda fallet att en rättsvillfarelse innebär att de subjektiva rekvisiten inte är upp- fyllda är inte en straffrättsvillfarelse enligt terminologin i BrB. En sådan villfarelse frias dock alltid från ansvar på grund av bristerna i subjektiv täckning. Ett i svensk rätt klassiskt exempel är NJA 1907 s. 471 (tillgrepp av äpplen från gren som stack in på egen tomt). Som vi har påpekat redan i föregående kapitel, finns i 22 kap. 8 § BrB en särskild bestämmelse om ansvarsfrihet eller strafflindring i vissa fall för brott som har begåtts under krig. Om ett brott under sådana omständigheter har begåtts av någon som därvid inte saknat anledning anta att gärningen enligt krigsbruk var tillåten, får dömas till lindrigare straff än vad som är stadgat för gärningen. Är om- ständigheterna synnerligen mildrande, skall inte dömas till ansvar. Det krävs inte att är i krig och bestämmelsen gäller för en- var, dvs. inte bara för krigsmän. Bestämmelsen i 22 kap. 8 § utgör ett undantag från huvudprinci- pen att okunnighet om lagens innehåll inte fritar från ansvar. Osä- kerheten i fråga om vad krigsbruk tillåter har ansetts motivera un- dantaget. Enligt förarbetsuttalanden skall dock tillämpningsområ- det för bestämmelsen vara begränsat.36 12.11.1 Romstadgan (art. 33) I art. 33 i Romstadgan behandlas frågan om förmans befallning och skyldigheten att lyda order. Huvudregeln är att den omständighe- ten att någon har begått ett brott på befallning av en regering eller en militär eller civil förman inte skall frita honom eller henne från ansvar. Ansvarsfrihet kan dock inträda under vissa förhållanden. 1985/86:9 s. 134. Det gäller enligt bestämmelsen om gärningsmannen hade rättslig skyldighet att lyda befallningen och inte heller visste att befallning- en var rättsstridig. Det krävs dessutom - som det uttrycks - att be- fallningen inte var uppenbart rättsstridig. Enligt art. 33.2 är en befallning att begå folkmord eller brott mot mänskligheten att anse som uppenbart rättsstridig. Det innebär att ansvarsfrihet på grund av förmans befallning kan inträda bara för krigsförbrytelser. Det finns ett nära samband mellan frågan om förmans befallning och ansvarsfrihet under åberopande av att en gärning har begåtts under tvång. Det kan i praktiken vara svårt att dra någon bestämd gräns mellan tillämpningsområdena för respektive ansvars- frihetsgrund och i internationell praxis har man ofta behandlat båda i ett sammanhang.37 12.11.2 Andra internationella överenskommelser I flera internationella överenskommelser finns bestämmelser om betydelsen av att ett brott har begåtts på förmans befallning. I stadgan för Nürnbergtribunalen (art. 8) avvisas denna omständig- het uttryckligen som grund för ansvarsfrihet. Det medges dock att den får tas i betraktande som skäl för strafflindring, om rättvisan så kräver. Bestämmelser med samma innehåll finns i stadgorna för Jugoslavientribunalen (art. 7.4) och Rwandatribunalen (art. 6.4). I 24 kap. 8 § BrB regleras möjligheten att frita en gärningsman från ansvar för en gärning som har begåtts på order av den under vars lydnad gärningsmannen står. Ansvar skall i sådant fall inte dömas ut om gärningsmannen med hänsyn till lydnadsförhållandets art, gärningens beskaffenhet och omständigheterna i övrigt hade att lyda ordern. I samband med reform av 24 kap. BrB behöll man i bestämmelsen det tidigare uttrycket skall inte medföra an- svar, eftersom den inte ändrades i sakligt hänseende. Avsikten är emellertid inte att förmans befallning skall anses som en omstän- dighet som endast kan utesluta personligt ansvar. Det är således en objektiv ansvarsfrihetsgrund och skall, om den föreligger, medföra att den annars rättsstridiga gärningen blir tillåten. 37 T.ex. i Nürnbergtribunalen i det s.k. Einsatzgruppen-fallet. Lagrummet ger inte mycket mer än en anvisning om att en in- tresseavvägning skall ske. Utgångspunkten är ändå att en order att begå brott inte skall åtlydas, varför den som lyder ordern i regel inte kan åberopa denna till sitt försvar. Mot detta skall dock ställas intresset av att ett lydnadsförhållande och lydnadsplikt upprätthålls samt av underlydandes behov av att slippa pröva om givna order är lagliga. Under krigstillstånd är naturligtvis intresset av att order åtlyds särskilt starkt. Utrymmet för att åberopa förmans befallning för att undgå ansvar för mycket allvarliga brott torde dock även i sådana situationer var litet. När det gäller folkrättsbrott är det mycket tveksamt om förmans order alls kan åberopas.38 I något fall kan dock tänkas att en underlydande kan åberopa den särskilda be- stämmelsen i 22 kap. 8 § BrB om ansvarsfrihet eller strafflindring på grund av osäkerhet om krigsreglernas innehåll.39 38Jareborg i Allmän kriminalrätt s. 280. 39Se avsnitt 12.10.2. 13.1Påföljder och andra rättsverkningar av brott Enligt art. 77.1 i Romstadgan får Internationella brottmålsdomsto- len för brott som omfattas av domstolens behörighet döma till fängelse i ett bestämt antal år, dock högst trettio, eller på livstid. Ett fängelsestraff får enligt art. 77.2 dessutom förenas med böter, som alltså kan dömas ut endast som ett tillägg till ett fängelsestraff. Dödsstraff förekommer inte. Livstidsstraffet får användas när så är motiverat av brottets utomordentliga svårighetsgrad och den dömdes personliga förhållanden. Något lägsta tidsbestämt straff har inte angetts. Avräkning skall ske för den tid som den dömde har varit berövad friheten på grund av Internationella brottmåls- domstolens beslut och avräkning får även medges för andra frihets- berövanden som har anknytning till brottet (art. 78.2). När någon döms för mer än ett brott skall Domstolen enligt art. 78.3 bestämma ett straff för vart och ett av brotten samt ett sam- manlagt straff med angivande av fängelsestraffets sammanlagda längd. Detta skall inte vara lägre än det högsta enskilda straffet men får inte överstiga fängelse eller på livstid. Såväl frågan om dödsstraff som frågan om livstidsstraff var mycket omtvistade under stadgeförhandlingarna.1 Vissa stater krävde att dödsstraff skulle ingå bland straffen medan många andra stater, däribland , fann detta helt oacceptabelt. I andra hand krävde dödsstraffsförespråkarna att livstidsstraff skulle kunna dö- mas ut. Detta förorsakade i sin tur problem för stater som inte till- låter livstidsstraff i sina nationella rättsordningar. I vissa stater är 1 För en redogörelse för förhandlingarna fram till i fråga om påföljder, se Fife i s. 319 ff. livstidsstraff t.o.m. förbjudna enligt landets konstitution. I den kompromiss som slutligen ledde till att stadgan innehåller livstids fängelse, men inte dödsstraff, som möjligt straff ingår därför även några andra bestämmelser. När det gäller fängelsestraff föreskri- ver stadgan ett automatiskt förfarande för översyn av straffen (art. 110). I fråga om tillämpliga straff säger stadgan vidare att detta val inte skall påverka tillämpningen av straff som föreskrivs i nationell rätt eller nationell lagstiftning som inte innehåller samma straff som stadgan (art. 80). En annan fråga som diskuterades under förhandlingarna var den mycket vida straffskala som har att tillämpa.