sou · GQB337 · 2003-01-01 00:00:00 — Rättsläkaren kommer på egna villkor till tals i utlåtandet över den rättsmedicinska undersökningen, men bestämmer lika lite som vittnet om åtal skall väckas, hur processen skall läggas upp etc. I var JK kritisk mot att allt relevant förunder- sökningsmaterial inte hade lämnats till rättsläkarna. Vi vill i det sammanhanget understryka vikten av ett mycket nära samarbete mellan förundersökningsledare och rättsläkare. Visserligen borde rättsläkarna ha haft tillgång till relevant skriftligt material, men därjämte är det Huvudpunkter vid utredningens granskning 99 nödvändigt att det finns en muntlig kontakt mellan förundersöknings- ledare och rättsläkare, så att rättsläkaren informeras om de uppgifter som framkommit under förundersökningen. En ensidig fokusering på det skriftliga materialet i utredningen riskerar att ge rättsläkaren en roll där denne förväntas värdera vittnenas utsagor. Detta är en uppgift som skall förbehållas först åklagaren och sedan domstolen. Rättsläkaren bör som princip givetvis ha tillgång till alla kända hypoteser om händelseförloppet och ha möjlighet att gå tillbaka för att kontrollera dessa genom ytterligare undersökningar. Förundersökningsledaren ansvarar för detta, men naturligtvis skall rättsläkaren också kunna vända sig till brottsutredningen med frågor som hans undersökning aktualiserar. Som framgått har vi bland rättsläkare mött skiftande uppfattningar om hur man bör se på sin roll. Spännvidden mellan de olika synsätten är betydande. Att döma av de samtal utredningen fört med rättsläkare och övrig dokumentation i ärendet är dessa frågor kontroversiella inom den i till antalet utövare begränsade rättsläkarkåren. Möjligen bidrar de skilda synsätten också till de till synes ansträngda relationer som råder inom kåren. Problemen därvidlag är inte bara interna utan tenderar att i uppmärksammade brottsutredningar påverka även dessa. Vi anser för vår del att det är viktigt att en rättsläkare aktivt deltar i den pågående förundersökningen och t.ex. ställer upp och prövar hypoteser om händelseförloppet. Inget hindrar att rättsläkaren från och till deltar i polisens utredningsdiskussioner och inte heller att förunder- sökningsledare och utredningsmän är närvarande vid obduktioner. Men det är som vi beskriver i avsnitt 6.3.6 viktigt att en rättsläkare i likhet med de läkare som är verksamma inom den reguljära hälso- och sjukvården utför sitt arbete i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Detta betyder således att en rättsläkares bedömningar måste ha stöd i de påträffade medicinska fynden. I det hänseendet är det angeläget att rättsläkarnas roll preciseras. Det skall på intet sätt ankomma på en rättsläkare att påta sig åklagarens och domstolens roll att värdera lämnade vittnesuppgifter eller annan icke rättsmedicinsk bevisning. I de enskilda utredningarna är förundersökningsledarens roll viktig. Det är angeläget att denne aktivt medverkar under den del av brotts- utredningen som innefattar rättsmedicinska undersökningar för att få ut så mycket som möjligt av rättsläkarens sakkunskap. 100 Huvudpunkter vid utredningens granskning för den första rättsmedicinska undersökningen saknades föreskrifter eller allmänna råd som reglerade i vilken utsträckning polisen skulle skicka över förundersökningsmaterial till rättsläkarna. JK föreslog att bestämmelserna rörande samarbete mellan polis, åklagare och rättsläkare skulle ändras så att materialet i en förunder- sökning skall översändas till rättsläkarna. allmänna råd om åtgärder vid dödsfall som kan ha orsakats av yttre åverkan m.m.68 innehåller anvisningar om att samtliga handlingar och uppgifter i en polisutredning – som inte uppenbart saknar intresse för den rättsmedicinska undersökningen – bör vidare- befordras till den rättsmedicinska avdelningen. Genom RMV:s föreskrifter angående rättsmedicinska under- sökningar av avlidna, vilka trädde i kraft den 1 februari 1998,69 har det vidare införts en föreskrift om att protokollet över undersökningen bl.a. skall innehålla en kort sammanfattning av de anteckningar som gjorts i ärendet om upplysningar som lämnats muntligt såvida dessa trots anmodan inte dokumenterats skriftligt från uppgiftslämnarens sida (avsnitt 3B).70 Vi anser inte att det finns behov av ytterligare föreskrifter eller allmänna råd för att skapa garantier för att allt relevant förunder- sökningsmaterial överlämnas till rättsläkarna eller för att muntliga uppgifter dokumenteras. Som vi tidigare framhållit bygger ett fullgott informationsutbyte ytterst på att det finns ett fortlöpande och väl fungerande samarbete mellan polis, åklagare och rättsläkare. Enligt vår uppfattning är en ömsesidig dialog minst lika viktig för ett framgångsrikt utrednings- resultat som rättsläkarnas tillgång till förundersökningsmaterialet. Beträffande synen på rättsläkarens roll anser vi att den behöver klargöras. Det kan och bör emellertid inte ske genom reglering. Vad vi ovan uttalat om detta följer av för vårt rättssystem grundläggande principer, kring vilka det inom rättsläkarkåren möjligen förekommer en 68FAP 414-1, RPSFS 2000:14, jfr avsnitt 3.3.2. Bestämmelser om rätts- medicinska undersökningar. 70Enligt RMV:s rapport 1993:2, avsnitt 5.3, skulle anteckning ske av de handlingar som läkaren hade tillgång till samt i förekommande fall muntliga uppgifter av betydelse för ärendet. Riktlinjerna i rapporten kan dock inte jämställas med bestämmelser i egentlig mening. Huvudpunkter vid utredningens granskning 101 del missförstånd, som bör kunna undanröjas genom utbildningsinsatser. Vår syn på förändringsbehovet i det hänseendet är att rättsläkaren måste vara och förbli läkare och expert inom det området. Den rättsliga delen av yrket består i att rättsläkarens kunskap anlitas inom rätts- systemet, inte i att rättsläkaren skall vara hälften läkare, hälften domare. 4.7RMV borde inte ha beslutat om granskning av den första rättsmedicinska undersökningen Anhöriga till begärde hos , som var chef för den Rättsmedicinska avdelningen i , att obduktionen av skulle göras om eller att en röntgenundersökning av kroppen skulle ske. I anledning härav kontaktade dåvarande generaldirektören för RMV . Denne konstaterade att rätts- medicinsk undersökning endast kunde göras efter beslut av polis, åklagare, länsstyrelse eller domstol och uppdrog därför åt att kontakta förundersökningsledaren i frågan. Vid en efterföljande kontakt med förklarade denne att det inte var nödvändigt med röntgen av kroppen. Enligt vad han anfört i yttrande uppgav vid samtalet att det inte fanns anledning att tro att en sådan undersökning skulle leda till några nya fynd som skulle kunna förklara vad som hade hänt. uppfattade saken så att en röntgenundersökning främst kunde ha ett terapeutiskt syfte och förklarade för att denne, om han ansåg det lämpligt att utföra en röntgenundersökning i sådant syfte, själv borde besluta om den. I en skrivelse till RMV hemställde barn att obduktionshandlingarna efter den första obduktionen skulle granskas. De uppgav att rättsläkarna som genomförde obduktionen inte hade kunnat fastställa dödsorsaken. De tillade att på grund härav kunde de poliser som ingrep endast åtalas för vållande till kroppsskada, alternativt tjänstefel. uppdrog åt rättsläkarna att företa en förutsättningslös granskning av handläggningen och de slutsatser som dragits vid den första obduk- 102 Huvudpunkter vid utredningens granskning Granskningen skulle ske på grundval av inom RMV tillgängligt material, dvs. de handlingar som fanns i obduktionsärendet i och mikroskopiska preparat, diabilder samt fotografier. I yttrande anförde och att obduktionens utförande och omfattning stod i överensstämmelse med gällande författning samt med det underlag för nationella riktlinjer inom rättsmedicin och rättskemi vid dödsorsaksutredningar som utgivits av RMV. Vidare uppgavs att obduktionsutlåtandet överens- stämde med de fynd som angivits i obduktionsprotokollet och resul- taten av de kompletterande undersökningarna samt var i överens- stämmelse med ovan angivna riktlinjer. Om dödsorsaken anfördes följande. Vi anser, att de påvisade skadorna kan ha uppkommit i samband med polisingripandet och förorsakats av handgemäng, hundbett och handfängsel. Det är dock tänkbart, att någon eller några av skadorna uppkommit . Skadorna kan inte tillmätas betydelse för dödsfallet. Vare sig vid obduktionen eller den efterföljande mikroskopiska under- sökningen har påvisats sjukliga förändringar som kan förklara dödsfallet. Vi instämmer således i rättsläkare uttalande att döds- orsaken ej med full säkerhet gått att fastställa. Vår uppfattning är dock, att amfetamin- och alkoholpåverkan, möjligen i samverkan med upphetsning och fysisk ansträngning, varit av väsentlig betydelse för dödsfallet. Det kan ifrågasättas om RMV hade befogenhet att besluta om efter- granskning av den första rättsmedicinska undersökningen. Frågan kom under JK:s bedömning. JK fann därvid inte anledning till någon kritik mot det uppdrag som givits till och . Han anförde härvid följande.71 Uppdraget avsåg en efterhandsgranskning av den första utvidgade rättsmedicinska undersökningen och kan i detta fall närmast ses som en intern kvalitetssäkringsfråga. Uppenbarligen har det inte varit fråga om en ny undersökning. saknar nämligen befogenhet att förordna om rättsmedicinsk undersökning av en avlidens kropp. En sådan behörighet tillkom vid tiden för det givna uppdraget endast de myndigheter som angavs i gällande kungörelse, nämligen domstol, länsstyrelse, allmän åklagare eller polismyndighet. Med mitt ställningstagande följer att jag inte kan hävda att det var felaktigt att granskningen endast grundades på det material som fanns tillgängligt då den första rättsmedicinska under- sökningen utfördes. Huvudpunkter vid utredningens granskning 103 Som anfört är det givetvis beklagligt att de muntliga uppgifter som lämnats av inte ingått i underlaget för granskningen. Jag kan emellertid inte finna att verket kan kritiseras för denna brist. I sammanhanget vill jag erinra om vad jag anfört tidigare, nämligen att det får anses oklart vilka muntliga uppgifter som faktiskt fått del av inför sin undersökning . Det bör också påpekas att den skriftliga noteringen av om muntliga uppgifter är daterad efter det att granskningen gjordes. En särskild fråga är huruvida borde ha föranstaltat om röntgen av kroppen efter med anledning av önskemålet från moder i stället för efterhandsgranskningen. Den rätts- medicinska undersökningen var emellertid avslutad och , som var förundersökningsledare, hade inte velat besluta om en sådan åtgärd. I det läget hade , enligt min mening, inte befogenhet att på egen hand besluta om röntgen som en komplettering av den rättsmedicinska undersökningen. Någon anledning till ytterligare uttalanden i den saken kan jag inte finna. uppgav vid sammanträffande med oss följande. Han och fick i uppdrag att eftergranska den dödsfallsutredning som hade genomförts vid Rättsmedicinska avdelningen i . Det upplystes att släktingar var kritiska till obduktionen. Rättsläkarna fick i uppdrag att granska om obduktionen utförts enligt gällande bestämmelser och om dödsorsaken kunde fastställas. Det visade sig sedan att de hade lämnat sitt utlåtande på ett ofullständigt bakgrundsmaterial. De hade inte fått vetskap om misstankarna om att polisen vid gripandet kunde ha brukat övervåld. hade inte heller i medierna sett att det fanns misstankar härom. Han framhöll att det inte är unikt att man vid en obduktion inte kan fastställa döds- orsaken. uppgav vid vårt sammanträffande med honom följande. ringde och frågade honom om han ville åta sig granskningsuppdraget. föreslog då att skulle vända sig till Rättsliga rådet. Men ansåg tydligen inte att detta var lämpligt. påtog sig uppdraget att tillsammans med genomföra granskningen. Vid den aktuella tiden fick enligt 1 § i kungörelsen (1973:710) om rättsmedicinsk obduktion sådan endast beslutas av domstol, läns- styrelse, allmän åklagare eller polismyndighet. 104 Huvudpunkter vid utredningens granskning befogenhet att förordna om rättsmedicinsk obduktion av en avliden persons kropp. RMV:s uppdrag åt och avsåg inte heller en ny rättsmedicinsk obduktion utan endast en eftergranskning av en redan genomförd obduktion. Vi anser att RMV:s agerande likväl kan ifrågasättas. Vad som inträffat är att RMV, efter begäran av anhöriga, beslutat om en eftergranskning. Mot den bakgrunden kan åtgärden inte betecknas som en intern kvalitetssäkring. Den är i stället att betrakta som ett led i den rättsmedicinska delen av brottsutredningen. RMV har därmed i praktiken använt sig av beslutet om eftergranskning för att kringgå bestämmelserna om vem som har rätt att besluta om en rättsmedicinsk obduktion. Vi anser därför att RMV gjort fel då man beslöt att och skulle genomföra gransk- ningen av den första rättsmedicinska obduktionen. Det har ifrågasatts om RMV, istället för eftergranskningen, borde ha beslutat om att kroppen efter skulle röntgas. Som ovan anförts var den rättsmedicinska obduktionen avslutad. RMV hade då inte, med hänsyn till den då gällande bestämmelsen i kungörelsen om rättsmedicinsk obduktion, behörighet att på egen hand besluta att den rättsmedicinska obduktionen skulle kompletteras. Sådan behörighet finns inte heller enligt nuvarande bestämmelser i föreskrifter angående rättsmedicinska undersökningar av avlidna (SOSFS 1997:26). Ett sådant beslut hade vid tiden ankommit på förunder- sökningsledaren och inte på RMV. uppgift till att om denne ansåg det lämpligt att utföra en röntgenundersökning i terapeutiskt syfte själv borde besluta om den, kan självfallet inte tolkas som att RMV fick direktiv att utföra en sådan undersökning. 4.8Rättsläkaren utfärdade ett nytt dödsorsaksintyg utan att nya omständigheter hade tillkommit som den första rättsmedicinska obduktionen utfördes, utfärdade rättsläkaren ett preliminärt dödsorsaksintyg. Av detta framgick att dödsorsaken ännu inte var fastställd och att kompletterande undersökning pågick. När utlåtandet över den första rättsmedicinska undersökningen lämnades upprättade ett dödsorsaksintyg. I intyget angav han att dödsorsaken inte var möjlig att fastställa samt Huvudpunkter vid utredningens granskning 105 att alkohol- och amfetaminpåverkan hade bidragit till dödsfallet. Under den förtryckta rubriken kort beskrivning av hur skadan/förgiftningen uppkommit noterades Plötslig död i samband med polisingripande. utfärdade ett nytt dödsorsaksintyg. I intyget angav han att dödsorsaken var utmattning till följd av stark ansträngning. Förutom alkohol- och amfetaminpåverkan angavs också att amfetaminförgiftning hade bidragit till dödsfallet. I övrigt hade intyget samma innehåll som det tidigare dödsorsaksintyget. Kriminalkommissarien kontaktade på åklagarens begäran per telefon för att utröna varför hade utfärdat det sista kompletterande dödsorsaksintyget. Vid samtalet uppgav att anhöriga till hade varit så bekymrade och att avdelningschefen vid den Rättsmedicinska avdelningen i , , uppmanat honom att skriva det nya intyget. Enligt angavs dödsorsaken till det man hade spekulerat om, nämligen att dödsfallet kunde ha orsakats av en akut stress i samband med gripandet. Man kunde dock inte närmare påvisa detta på något sätt, utan det var mer spekulationer. Det kompletterande dödsorsaksintyget hade, hävdade , till- kommit för att tillfredsställa anhöriga.72 anförde i yttrande till JK att han hade täckning för att den dödsorsak som han angav i det sist utfärdade intyget var riktig.73 Vid vårt sammanträffande med RMV har det uppgivits att utfärd- andet av det andra kompletterande dödsorsaksintyget inte var korrekt då inga nya omständigheter eller förhållanden hade tillkommit, men att förfarandet ändå kan anses förståeligt från medmänskliga utgångs- punkter. Utfärdandet av det sista kompletterande dödsorsaksintyget har varit föremål för JK:s bedömning i tillsynsärendet . JK anförde bl.a. följande. Som redovisats ligger ett dödsorsaksintyg till grund för den statistik rörande dödsorsaken som förs av och några rättsliga följder är såvitt kunnat utrönas inte knutna till detta intyg. Ett nytt dödsorsaksintyg kan vidare lämnas om det visar sig befogat enligt vad som framgår av föreskrifter på området. Denna föreskrift får uppfattas så att det skall föreligga en saklig grund för utfärdande av ett nytt intyg. Så har emellertid inte varit fallet med det andra intyg som utfärdades av . Uppenbarligen har det inte tillkommit på grund av några 72 Promemoria upprättad av , dåvarande i (K 6345-95). 73 Yttrande till JK (dnr m.fl.). 106 Huvudpunkter vid utredningens granskning nya omständigheter utan som en eftergift till chef och med anledning av önskemål från anhöriga. har också själv förklarat att han egentligen inte ville utfärda ett nytt intyg. Jag ställer mig därför kritisk till att intyget utfärdades och det är som bär ansvaret för detta fel. Däremot kan jag inte hävda att mot bättre vetande utfärdat ett sakligt sett oriktigt intyg i förhållande till det första intyget. Såvitt framkommit då hörts muntligen här hos mig finns det i och för sig inom rättsmedicinen belägg för att dödsorsaken kan ha varit den som uppgavs i det andra intyget. Med utgångspunkt i vad som fram- kommer vid en rättsmedicinsk undersökning går det dock inte att konstatera att ett hjärtstillestånd orsakats av utmattning. Det är självfallet angeläget att en läkare utfärdar dödsorsaksintyg med noggrannhet och omsorg. Det gäller inte minst då detta är av direkt rättslig betydelse för en brottsutredning och för de anhörigas bedöm- ningar i olika hänseenden. Självfallet måste det finnas saklig grund för att en rättsläkare skall få utfärda ett nytt/kompletterande dödsorsaks- intyg. Men det kompletterade dödsorsaksintyg som , på uppdrag av sin chef, utfärdade tillkom inte på grund av nya omständigheter, utan som en eftergift åt hans chef och för att tillfreds- ställa anhöriga. Det fanns således inte saklig grund för att utfärda det nya intyget. Som enskild åtgärd betraktad kan man möjligen hysa viss förståelse för den, om den föranleddes av en önskan att lugna. Sedd i sitt sammanhang och med beaktande av hur ärendet i övrigt hade hanterats ter sig åtgärden emellertid inte som ursäktlig. Ett syfte att lugna kan här vara synonymt med en önskan att avleda de anhörigas intresse för en hantering vars granskning kunde vara – och skulle visa sig vara – besvärande för inblandade personer och myndigheter. Även om ett sådant syfte inte förelåg, borde den uppenbara risken för att åtgärden skulle komma att uppfattas på det sättet ha avhållit från ett så flagrant avsteg från ett formellt korrekt agerande. En annan sak är att diskussionen i detta hänseende riktar uppmärk- samheten mot rättsläkarens roll som läkare i förhållande till den obducerades anhöriga. En ordning där de anhöriga erbjuds en muntlig och individuellt anpassad information om vad som framkommit vid obduktionen vore rimlig, så långt detta kan ske med hänsyn till legitima intressen av sekretess. Huvudpunkter vid utredningens granskning 107 4.9Samma rättsläkare som granskat den första rättsmedicinska undersökningen medverkade även vid den andra undersökningen Rättsläkarna granskade på RMV:s uppdrag den första rättsmedicinska undersökningen, dvs. den under- sökning som utfördes av och . Granskningen innebar en genomgång av utlåtande och protokoll och innefattade således inte en ny obduktion av kropp. I ett yttrande uttalade och sin uppfattning dels i frågan om undersökningen utförts i enlighet med gällande regler och riktlinjer, dels om dödsorsaken samt de olika skadornas uppkomstsätt. Vi har behandlat frågor rörande granskningen av den första rättsmedicinska undersökningen i avsnitt 4.7. Begäran om en andra rättsmedicinsk undersökning Överåklagaren begärde att RMV skulle avge ett kompletterande utlåtande över den första rättsmedicinska undersökningen.74 Hans begäran gjordes efter och sannolikt i anledning av det första Stripteaseprogrammet om (det sändes ). Enligt skulle det kompletterande utlåtandet grundas på en förnyad granskning av undersökningen och de slutsatser som då dragits samt de ytterligare undersökningar som bedömdes ändamålsenliga. och fick senare samma månad i uppdrag av RMV att slutföra påbörjad eftergranskning.75 Formu- leringen anknöt på så sätt till det uppdrag och hade redovisat . Det nya uppdraget var alltså föranlett av en begäran från åklagaren. Det ankom på rättsläkarna att besluta om omfattningen av undersökningsåtgärder på kropp samt behovet av expertinsatser från rättskemiska avdelningen och andra instanser. fick rättsläkarna () och () motsvarande 74Åklagarens skrivelse till RMV (R 151-95). 75Generaldirektören skrivelse till , m.fl., RMV:s ärende dnr X96-906058. 108 Huvudpunkter vid utredningens granskning uppdrag (se nedan). Uppdraget till dem bestod i att avge ett särskilt gemensamt sakkunnigutlåtande i ärendet.76 Enligt RMV var och granskning av den första rättsmedicinska undersökningen ofullständig, eftersom viktigt utredningsmaterial inte var känt för dem vid deras granskning av den första obduktionen. Verket ansåg därför att det var naturligt att de fick uppdraget att komplettera granskningen efter att de hade fått del av det fullständiga materialet. Enligt verket fanns det inte anledning att överväga några alternativ.77 Vid vårt sammanträffande med RMV uppgavs följande. Det finns inte skäl att rikta kritik mot att och fick i uppdrag att medverka vid den andra rättsmedicinska obduktionen. Efter det första s.k. granskningsuppdraget som och fick, hade det tillkommit nya uppgifter som kunde föranleda andra bedömningar än de som tidigare hade gjorts. Gransknings- gruppen utökades inför den andra obduktionen med en dansk och en finsk rättsläkare för att bl.a. undvika kritik i efterhand. Trots senare kritik av JK mot RMV om att och anlitades för granskningen tycker RMV att detta ändå var ganska naturligt i den situation som rådde. Situationen kunde enligt detta synsätt jämföras med när en läkare utfärdar ett nytt läkarintyg. uppgav vid vårt sammanträffande med honom att han inte uppfattade sig som jävig i förhållande till uppdraget. Han konstaterade att det första yttrandet hade skrivits på ett ofullständigt material och att han genom det nya uppdraget fick tillfälle att komplet- tera sitt tidigare yttrande. uppgav vid vårt sammanträffande med honom att han inte tyckte det var konstigt att han och fick i uppdrag att genomföra den andra obduktionen. Av det skriftliga uppdraget framgick att de fick tillfälle att återigen titta på fallet efter att ha fått tillgång till ytterligare material. Själva undersökningen genomfördes av i närvaro av de tre andra. och samt och avgav varsina gemensamma utlåtanden. Av vår utredning framgår att de sökte ena sig i sina slut- satser, men att detta inte lyckades. 76 skrivelse till och , RMV:s ärende dnr X96-906058. 77 RMV:s yttrande till JK, RMV:s ärende dnr X99-902113. Huvudpunkter vid utredningens granskning 109 uppgav vid vårt sammanträffande med honom följande. Han kände inte till tidigare utredningar eller att och redan hade tagit ställning i saken när han fick förfrågan om att medverka vid en rättsmedicinsk undersökning av kropp. hade inte tagit uppdraget om han hade känt till detta. När han hade fått kännedom om de inblandade svenska rättsläkarnas tidigare ställningstaganden framförde han i en skrivelse till RMV, att han inte ville få del av dessa förrän han själv hade undersökt kropp. Det kan ifrågasättas om och borde ha fått uppdraget att utföra den andra rättsmedicinska undersökningen, eftersom de får anses redan ha uttalat sig i ärendet genom sin granskning av den första rättsmedicinska undersökningen. Vid RMV:s handläggning av ärenden gäller förvaltningslagens (1986:223) bestäm- melser om jäv. JK konstaterade i tillsynsärendet att han inte kunde finna annat än att verkställande av en rättsmedicinsk undersökning var att betrakta som handläggning av ett ärende78 och att jävsreglerna i förvaltningslagen därmed skulle tillämpas.