sou · GQB329d4 · 2003-01-01 00:00:00 — SENIOR 2005 konstaterar: Äldre personers hälsa, boende och närmiljö samt tillgång till handel, service och trafiklösningar är huvudfrågor även . Detta vardagsliv ger förutsättningar för deltagande i andra livsområden under livsloppet, för bevarat oberoende och gemenskap samt för vård och omsorg i hemmet. Trygghet är ett nyckelbegrepp i vardagslivet. Aspekterna på trygghet är dock många. Det handlar om lust och sinnlighet, men också om att känna ekonomisk trygghet. Det handlar om oberoende och gemenskap, liksom om att våga röra sig inomhus och utomhus utan risk för skador eller rädsla för överfall. Kunskaper om åldrande och äldre personer saknas inom många områden. Och de kunskaper som finns används i många fall inte. Åldrandet är individuellt. Den enskildes kunskaper, insikter och beslut har avgörande betydelse för ett aktivt åldrande. SENIOR 2005 anser: N Statliga myndigheter, kommuner och landsting behöver sam- manställa och analysera uppgifter om bl.a. hälsoutvecklingen hos personer som inte behöver vård och omsorg, var och hur personer i olika åldrar bor och hur detta påverkar möjligheterna till kvarboende i hög ålder. N Forskningen om åldrande och äldre personer behöver bred- das och fördjupas. De kunskaper som finns om t.ex. funk- tionsnedsättningar under åldrandet behöver tas till vara och användas överallt i samhället. Ökade kunskaper om åldrandet behövs hos många olika aktörer, bl.a. hos bostadsbolag, pro- duktutvecklare, affärer, restauranger och nöjesarrangörer. N En åldrande befolkning innebär nya utmaningar för samhälls- planeringen. Planering för ett aktivt åldrande förutsätter tidiga och återkommande samråd mellan aktörer inom olika områden. Det måste finnas former för att systematiskt prio- ritera, kvalitetssäkra och följa upp olika insatser. Formerna för de berörda personernas och gruppernas inflytande är centrala. N Alla aktörer måste ta ansvar för att så långt som möjligt erbjuda lösningar anpassade efter åldrandet inom de generella formerna för t.ex. handel, kollektivtrafik och post- och teletjänster. Genom partnerskap kan representanter för t.ex. kommuner, bostadsbolag och lokala företag gemensamt ur- skilja problem och arbeta för möjliga lösningar på dessa. 7.1.1Bättre kunskaper en nyckel till god planering Människors vardagsliv från 50 60-årsåldern och uppåt är en huvud- fråga . Men inte enbart för att göra den tid som människor efter pensioneringen har till sitt förfogande rik på glädje och mening i det lilla. Vardagslivet ger förutsättningar för del- tagande i andra livsområden under livsloppet, för bevarat oberoen- de och gemenskap och, om det blir aktuellt, för vård och omsorg i hemmet. Det vanliga vardagslivet har ofta stor betydelse för flera av de mer dramatiska framtidsfrågorna, inte minst behovet av vård och omsorg. Med vardagsliv avser vi områden som förebyggande hälsoarbete, boendefrågor, teknik, handel, service, närmiljö och trafik. Vi tar inte upp frågor som gäller särskilda boendeformer eller vård- och omsorgsinsatser i annan form. De frågor som tas upp i detta kapitel rör de allra flesta äldre personer. bodde bara av alla personer som var i särskilda boendeformer (2001c). Andelen var större i de högre åldrarna, men bland 85 89- åringarna bodde tre fjärdedelar i ordinärt boende och bland per- soner som var bodde drygt hälften i ordinärt boende. Av alla personer som var och som bodde i ordinärt boende var beviljade hemtjänst Även här var andelen större bland personer som var . Permanent boende i särskilda boendeformer den 1 ok- tober 2000 i procent (hela landet) 19,0) Andel personer i ordinärt boende som var beviljade hemtjänst i procent (hela landet) Kunskaperna om åldrandet och äldre personer måste förbättras. Det handlar om att bredda och fördjupa forskningen inom områ- det. Men också om att ta till vara och använda den kunskap som finns. Överallt i samhället i affärer, på restauranger, nöjesarrange- mang m.m. behöver t.ex. de funktionsförändringar som ofta föl- jer med åldrandet uppmärksammas. kan det också handla om behålla kunder i högre åldrar. Särskilt behöver kunskaperna om det naturliga åldrandets variationer bli bättre och användas mer. beslutsfattare och planerare handlar det bl.a. om att följa dessa variationer och mönster in i kommande vård- och omsorgsbehov, och se hur dessa kan förebyggas eller utan särskilda lösningar för olika tjänster som bör kunna inom de generella lösningar som finns. Kunskaper om åldrande och äldre personer saknas inom många områden och de kunskaper som finns används i många fall inte. Skälen till detta kan vara olika, ibland rädsla och ovilja att tänka på det egna åldrandet, ibland förhållanden som bottnar i de maktstrukturer som vi berörde i kapitel 2. Inte minst handlar det om de förväntningar som finns på äldre personers delaktighet inom olika livsområden och betydelsen av deras insatser för samhället. Stärk den enskildes möjligheter att ta ansvar Åldrandet är individuellt och den enskilde individens egna kun- skaper, insikter och beslut har avgörande betydelse för hur ett aktivt åldrande kan underlättas eller förhindras av den miljö som man lever i. Inte minst i 50- och 60-årsåldrarna fattar många besluteller icke-beslut som blir avgörande för möjligheterna till oberoende, delaktighet och aktivitet senare under livsloppet. Boen- det är ett tydligt exempel på detta. Det är vanligt att småhusägare och bostadsrättsinnehavare då bygger om och renoverar sin bostad. Ofta tänker man då inte på de förändringar som kan komma under åldrandet utan man behåller miljöhinder som trösklar, trånga duschkabiner med högt insteg och nivåskillnader till uteplats. Att främja och underlätta den enskildes egen planering för ett aktivt åldrande bör vara en viktig uppgift för aktörer som arbetar med frågor om hälsa, boende, teknik, handel, service, närmiljö och tra- fik. I det ingår också att ta hänsyn till de skiftande förutsättningar som människor har att ta till sig kunskap och tillämpa den utifrån sina egna levnadsvillkor. Inom flera områden som tas upp i kapitlen om vardagslivet har beslutat om nationella mål. Det gäller inom bostadspoli- tiken, handikappolitiken, trafikpolitiken (bl.a. nollvisionen) och det brottsförebyggande arbetet. Ett stort antal lagar och förord- ningar finns inom områdena. Flera av dessa lagar refereras längre fram i kapitlet. I de flesta fall innehåller varken de nationella målen eller lagstiftningen några begränsningar i form av åldersgränser. markeras detta dock så tydligt som i de nationella målen för handikappolitiken (prop. 1999/2000:79). Dessa mål anger att insat- ser bör omfatta personer med funktionshinder i alla åldrar. Sek- torsansvariga myndigheter har också fått ett utökat och tydligare ansvar för att verka för att de handikappolitiska målen uppnås. Vissa lagar av betydelse för vardagslivet innehåller dock krono- logiska gränser. Det är angeläget att det finns former för att bevaka och vid behov ompröva sådana gränser. Åldrandet är inte statiskt och regelverk som bygger på åldersgränser eller åldersskalor bör inte heller inte vara det. I den mån de utgår från åldersgränser i det tidigare pensionssystemet kan de efter hand också behöva prövas utifrån de förändringar som genomförts för att öka flexibiliteten i pensionssystemet. Uttalade 65-årsgränser finns i förord- ningen (1988:890) om bilstöd till handikappade respektive lagen (1998:703) om handikappersättning och vårdbidrag. När det gäller bilstödet har tillkännagivet att regeringen bör vidta åtgärder för att effektivisera och förbättra tillämp- ningen av bilstödet (bet. 2001/02:SoU1). En annan sorts 65-års- gräns finns i de skalor som tillämpas för att åldersreducera vissa typer av trafikskadeersättning och ersättningar till brottsoffer. Enligt Trafikskadenämndens tabeller får man mer än halva ersätt- ningen , därefter i fallande skala mindre än hälften (). Om det finns särskilda skäl för en annan bedömning kan dock skalan frångås. Samordning av gemensamma insatser och partnerskap för nya lösningar För samhällsplaneringen innebär en åldrande befolkning nya ut- maningar. Några av dessa har indirekt börjat få uppmärksamhet genom den nationella handlingsplanen för handikappolitik och arbetet med folkhälsomål. Andra behöver uppmärksammas mer. Det gäller särskilt sambanden mellan åtgärder som rör de bestäm- ningsfaktorer för aktivt åldrande som WHO har pekat på och som vi refererade i avsnitt 4.6. Planering för ett aktivt åldrande förut- sätter tidiga och återkommande samråd mellan aktörer inom olika områden. Det måste finnas former för att systematiskt prioritera, kvalitetssäkra och följa upp olika insatser. Formerna för de berörda personernas och gruppernas inflytande är centrala. I denna planering måste alla aktörer ta ansvar för att så långt som möjligt erbjuda lösningar för en åldrande befolkning inom de gene- rella formerna för t.ex. handel, kollektivtrafik och post- och tele- tjänster. Dels handlar det om att undvika utpekande särlösningar, som ofta drar med sig stora kostnader när de tillkommer i efter- hand, dels handlar det om att undvika övervältringar av ansvaret för sådana tjänster på vård- och omsorgssektorn. En tydligare inriktning på planering för aktivt åldrande förut- sätter ett mer utvecklat planeringsunderlag och övergripande kun- skaper om personer som är . Det är viktigt att statliga myndigheter, kommuner och landsting sammanställer och analyserar de uppgifter som i många fall redan finns. Det kan bl.a. gälla uppgifter om var och hur personer i olika åldrar bor i kom- munen och hur detta påverkar möjligheterna till kvarboende i högre åldrar samt uppgifter om hälsa och vårdutnyttjande. Sådana uppgifter finns bl.a. i officiell statistik, sjukvårdsplaner, bostadsför- sörjningsprogram och översiktsplanering samt hos kommunala bostadsbolag. Det är också viktigt att uppmärksamma och avhjälpa eventuella brister i underlaget. Ett stort antal olika aktörer berörs av frågor om åldrande och vardagsliv, bl.a. flera olika kommunala förvaltningar, landsting, byggherrar och förvaltare, lokala näringsidkare, frivilligorganisa- tioner, samfund och trafikföretag. Utvecklingsarbeten inom detta område kräver att många aktörer drar åt samma håll. tala- des det mycket om samverkan. Det blev dock inte alltid en sam- verkan på jämbördiga villkor. används ordet partnerskap allt oftare som beteckning på gemensamma strävanden att förbättra levnadsvillkor i ett bostadsområde eller på en ort. För de företag och organisationer som deltar kan det vara en signal om att myn- dighetsföreträdarna inte bara bjuder in till medverkan på ett hörn. Istället kan representanter för olika lokala aktörer gemensamt urskilja problem och arbeta för möjliga lösningar på dessa. Sam- tidigt är det viktigt att sådana partnerskap hålls inom ramen för de regler som gäller för en sund konkurrens. De måste också ta hän- syn till och respektera de olika roller som myndigheter och företag har. 7.1.2Trygghet ett begrepp med många aspekter Trygghet är ett nyckelbegrepp när det gäller vardagslivet. Ofta är det tryggheten som rankas högst i undersökningar om vad män- niskor värderar inför åldrandet. Men vad är trygghet? Vad ger trygghet? Lust, skönhet och återhämtning film slutar med en kraftfull plädering för hemmet, familjen och de närmaste vännerna som tillflykt och glädjekälla. Teaterdirektören , spelad av , ställer hemmets lycka mot världens affärer och mot döden (1982): Det är bäst att ge tusan i de stora sam- manhangen. Vi ska leva i det lilla, i den lilla världen. Den ska vi hålla oss till och den ska vi odla och göra det bästa utav // Därför finns det anledning att vara lycklig när man är lycklig, vara snäll, givmild, öm och god. Därför är det nödvändigt, och inte minsta skamligt, att glädja sig åt den lilla världen, den goda maten, det milda leendet, fruktträden som blommar, valserna. Hemmet och de närmaste omgivningarna måste kunna inge lust och glädje. Detta har inte alltid varit en given utgångspunkt i svensk samhällsplanering eller i utredningar och lösningsförslag om äldre människors dagliga liv. har sinnligheten blivit mer accepterad. Men då har fysiska och praktiska aspekter ibland kommit att stå i motsats till lust och skönhet i vardagen. De två senaste bomässorna har kantats av diskussioner om bristande fysisk tillgänglighet till bostäder som har ritats och byggts för en publik i övre medelåldern som söker ett boende att åldras i fram över. Massmediernas uppmärksamhet på heminredning, matlagning, design och trädgårdsskötsel kan ses som andra tecken på denna estetisering av vardagen. Estetiseringen kan tolkas både som en strävan efter individuella uttryck och som en strävan efter att för- höja upplevelser som man delar med anhöriga och vänner. En viktig utmaning är därför att förena kraven på lust och skönhet med krav på hög fysisk tillgänglighet och goda förutsätt- ningar att själv klara viktiga sysslor även om funktionsförmågan försämras. Naturen har en särskilt läkande kraft. Nationella folkhälsokom- mittén har därför i sitt förslag till folkhälsomål pekat på att det behövs bullerfria och säkra grönområden i närheten av bostads- områden (SOU 2000:91). Möjlighet till odling är särskilt viktig för de grupper som inte har tillgång till fritidshus. Att få tillgång till en kolonilott om man bor i flerbostadshus kan också skapa social gemenskap i närområdet. För äldre personer som har svårt att gå är tillgången till en bra och tillgänglig gård väsentlig för hälsan. Vid planeringen av gårdar och grönområden måste det uppmärksammas att dessa blir tillgängliga för människor med olika funktionsned- sättningar och att det finns möjlighet att vila. Även den ekonomiska tryggheten är central i vardagslivet. I avsnitt 3.3 refererade vi den studie av inkomst- och förmögenhetsfördel- ning bland dagens och morgondagens äldre som Nationalekono- miska institutionen vid gjort på uppdrag av SENIOR 2005 (, i bilagedel B). Resultaten visar att det finns betydande skillnader både när det gäller inkomster och förmögenheter. Sannolikheten är stor för att dessa skillnader ökar under de närmaste decennierna. Inte minst hos olika invandrargrupper och bland ensamstående kvinnor med låga pensioner kan oron för att få hushållsekonomin att gå ihop vara ett viktigt inslag i det dagliga livet framåt. I den kvalitativa intervjustudie som Multikulturellt Centrum gjort bland invandrare i på uppdrag av SENIOR 2005 är oron för sämre ekonomi efter pensioneringen ett åter- kommande tema (Akaoma & i bilagedel B). Efter förslag från regeringen (prop. 2000/01:136) beslutade att införa ett särskilt äldreförsörjnings- stöd. Stödet införs från och skall garantera den grundläggande försörjningen för alla personer som är eller äldre och bosatta i . Det statliga stödet är ekonomiskt behovsprövat, skattefritt och skall administreras av de allmänna försäkringskassorna. Genom stödet skall den enskilde tillförsäkras dels medel till levnadsomkostnader motsvarande skälig levnadsnivå, dels medel för att täcka boendekostnaden upp till ett i lagen angivet högsta belopp. Nivån på äldreförsörjningsstödet motsvarar den som används vid beräkning av särskilt bostadstillägg (SBTP) enligt lag om bostadstillägg till pensionärer m.fl. (2001:761). De flesta som kommer att beviljas äldreförsörjningsstöd är personer som invandrat till i vuxen ålder, och som inte hinner kvalificera sig för en pension som är möjlig att leva på. Det kommer även att vara några andra äldre som kan beviljas detta stöd. Det gäller personer som har så låga inkomster att de understiger de nivåer som ger rätt till äldreförsörjningsstöd. I avsnitt 7.3.3 berör vi frågor om hushållens boendekostnader. Att funktionsförmågan förändras är en vanlig del av åldrandet. Ofta kommer funktionsändringarna stegvis och märks först högt upp . Även om svåra funktionsnedsättningar blir mindre vanliga, kan kombinationen av flera lättare funktionsnedsättningar påverka förmågan att göra det som tidigare tycktes självklart. Fysisk tillgänglighet blir då en förutsättning för aktivitet och del- aktighet. Studier visar t.ex. att bostaden i praktiken ofta krymper bland äldre. Även om huset är stort är det inte ovanligt att man bara har köket som egentlig bostad (1997). Forskare talar t.o.m. om att man blir fånge i sitt eget hem, eller prisoners of space med ett engelskt uttryck (Abramsson, Borgegård & 2000). Inom arbetsterapeutisk forskning har ett instrument utarbetats för att ta reda på den boendes egen uppfattning om olika aspekter på den egna boendemiljön (Fänge 2001). Boendemiljön omfattar då bostaden, parkeringsplats, garage/uppställningsplats för bil, egen brevlåda, soptunna/soprum, förrådsutrymme, tvättstuga, alla för- flyttningsvägar inom tomten till och från dessa platser, bal- kong/uteplats och trädgård. N Tillgängligheten till bostaden och dess närmaste omgivning N Bostadens lämplighet för den boende utifrån egna behov och förutsättningar N Den boendes möjlighet att utöva önskade och nödvändiga var- dags- och fritidsaktiviteter N Tryggheten i boendemiljön N Den boendes möjligheter att umgås med andra i sin bostad N Den boendes möjlighet till avskildhet N Den boendes möjligheter att vid behov göra enkla, tillfälliga förändringar i boendemiljön Till detta kommer tillgänglighet till verksamheter och miljöer utan- för den egna bostaden, t.ex. livsmedelsaffärer, kollektivtrafik och grönområden. Flera förändringar i funktionsförmågan påverkar möjligheterna att klara sig själv, men behöver inte innebära behov av vård och omsorg. SCB:s ULF-data ger en bild av hur vanliga några sådana förändringar är (SCB 2000b). Den fysiska funktionsförmågan är starkt relaterad till ålder, men skillnaderna mellan män och kvinnor är också stora. Det tidigare yrkeslivet är också en viktig faktor som påverkar den fysiska förmågan. Andelen kvinnor som har svårt att bära tungt ökar från i åldersgruppen 65 till det dubbla i åldersgruppen 75 . Bland männen är motsvarande andelar . Behoven av hjälp med vardags- sysslor ökar med åldern, särskilt efter . Städning är den syssla som är svårast att klara. Har svårt att bära ca Svårt att gripa, t.ex. vrida kranar Kan ej gå i trappor utan besvär Kan ej stiga på en buss obehindrat Behöver hjälp med städning Behöver hjälp med matinköp Behöver hjälp med matlagning Behöver hjälp med tvätt Källa: SCB, 1996/1997. Hjälpbehov hos personer som är har kartlagts av vid i (2000a). (varav delvis behov av hjälp: ) (varav delvis behov av hjälp: ) (varav delvis behov av hjälp: ) (varav delvis behov av hjälp: ) Källa: (2000a). Inom ramen för Nationella handlingsplanen för äldrepolitik stödjer regeringen försöksverksamheter med uppsökande verksamhet bland äldre i 21 kommuner. har i uppdrag att följa upp försöksverksamheterna. En sammanställning av erfarenheter från det första hembesöket har presenterats (2001b). Resultaten bygger på besök hos drygt 3 100 personer äldre utan regelbundna vård- och omsorgsinsatser. Sammanställningen bekräftar bilden av att de flesta äldre klarar det allra mesta av det dagliga livets aktiviteter själva. Matinköp, tvätt och städning är de sysslor som en mindre andel uppger att de kan behöva hjälp med. I glesbygd kan det vara svårt att klara matinköp även för den som är ganska frisk om man kan köra bil. Vid första påståendet ser de flesta äldre som fått hembesök ut att leva ett gott liv. Men när man kommer närmare ser man att det finns en grupp som inte har det så bra, som lider av olika hälsoproblem, är ensamma och som har svårt att klara just sådant som matinköp, tvätt och städning. I den här gruppen har människor små margi- naler och steget från självständighet till beroende kan vara kort. En liten förändring av hälsotillståndet kan innebära att de inte längre klarar det dagliga livet. En erfarenhet från hembesöken är att det kan tillkomma prak- tiska hinder i vardagen som sällan efterfrågas i enkäter och andra undersökningar. Det gäller bl.a. sophantering med källsortering och transport av avfall till uppsamlingsstationer. Hembesökarna har också uppmärksammat äldre par där den ena vårdar sin make eller maka i hemmet utan att ha någon avlastning eller något stöd från äldreomsorg eller hemsjukvård. är orsaken till att man inte har någon hjälp att man saknar förtroende för vården. I andra fall är den hjälp som erbjuds inte av den typ som man anser sig behöva. Här har just hembesöken kunnat tjäna som en öppning i den ömsesidiga kontakten mellan familjen och vården. Ett projekt som genom- fört i med subventionerad hemservice för personer som är har utvärderats vid (2001). En enkät till omkring 100 kunder visar att de flesta av dessa själva klarar att handla mat, laga mat och diska och damma. Nästan hälften klarar att sköta tvätten, men ganska få uppger sig på egen hand klara av att dammsuga, torka golv, städa badrum, städa skåp, vädra mattor, putsa fönster och byta gardiner. Att tillgången till sociala kontakter och sociala nätverk har positiv betydelse för hälsan är väl belagt (1998). Det gäller inte minst möjligheterna att få stöd från sociala nätverk för att hantera sin livssituation och möjliga hot av olika slag. De personer som är i störst behov av stöd från sin omgivning har dock i många fall minst tillgång till det. Kopplingen mellan äldres möjligheter till kvarboende och den sociala gemenskapen har varit en viktig del i tidigare projekt med bl.a. samordnad boendeservice. När möjligheterna till andra akti- viteter minskar i hög ålder får vardagens möten en annan dimen- sion . Även flyktiga möten i affärer, på bussar eller under promenader i den närmaste omgivningen kan ha stor betydelse. Begreppet svaga band, weak ties, används ibland för att beskriva sådana kontakter. Sociala nätverk är en viktig aspekt på stödjande miljöer i Natio- nella folkhälsokommitténs slutbetänkande Hälsa på lika villkor (SOU 2000:91). Att stärka solidaritet och samhällsgemenskap är det första folkhälsomål som kommittén föreslår. Målet innebär bl.a. en utmaning till kommuner och landsting att motverka den tilltagande ekonomiska och etniska bostadssegregationen och att bättre samordna avgifter för tjänster som äldre personer är be- roende av. Även för fastighetsägare är det en utmaning att bidra till minskad segregation i boendet. För kommunerna handlar det om att bl.a. stimulera stödjande miljöer i utsatta områden, främja tillkomsten av mötesplatser för olika grupper och satsa på upp- sökande hälsofrämjande verksamhet bland äldre. För landstingen handlar det om att bl.a. stimulera sociala nätverk för människor med vissa sjukdomar och deras anhöriga. Att leva ett oberoende liv och delta i olika sammanhang utan att riskera eller vara rädd för att riskera skador är en central del av upplevelsen av trygghet för människor i alla åldrar. Sådana risker eller sådan rädsla kan vara särskilt hämmande för aktivitet och delaktighet i högre åldrar, dels ökar riskerna för olyckor för många på grund av funktionsnedsättningar, dels blir konsekvenserna av en olycka eller annan händelse som leder till skador ofta svårare. Ett vanligt exempel på detta är fallolyckor i hem- eller fritidsmiljö. Bland personer som är dominerar fallolyckorna bland de olyckor som inträffar i dessa miljöer (2001a). Det beror bl.a. på att man ramlar i trappor, på trösklar eller mattor inomhus. Bland de allra äldsta är det inte ovanligt med fall från säng, stol eller rullstol och rollator. Fallolyckorna har inte sällan allvarliga konsekvenser med frakturer på bl.a. lårben. Främst gäller detta för personer som är och då särskilt kvinnor. Ett mindre vanligt, men mer dramatiskt, exempel gäller bränder i hemmet. Enligt statistik omkom drygt 100 per- soner 2000 (2001). I gruppen kvinnor och män som var eller äldre var antalet omkomna avsevärt högre än i övriga åldersgrupper. Även bland 65 79-åringar var antalet högre än , men då främst bland män. I trafiken löper personer inte generellt större risker än andra i trafiken. Bland personer är dock antalet dödade högt i ett par kategorier i den officiella statistiken (2000).