sou · GQB329d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Ingen av modellerna passar särskilt väl till empiriska data i , konstaterar , även om generationsmodellen passar bättre än livs- cykelmodellen: Vi bör kanske istället tala om en förslitningsmodell där gamla lojaliteter långsamt eroderas i alla ålderskohorter. Om utvecklingen fortsätter kan svenska politiker se fram emot en än mer svår- hanterlig väljarkår eftersom graden av partiidentifika- tion har ett mycket starkt samband med benägenheten att byta parti. Pensionärspartier är ett relativt nytt fenomen. Enligt etnologen motiveras partiernas bildande ofta av pensionärer- nas växande antal samt att dessa antas uppleva svek och diskri- minering från samhällets sida (Sutorius ). Ändå strävar partier- na inte efter att vara enfrågepartier utan riktar sig även mot andra socialt marginaliserade grupper. Begreppen etik och moral är centrala i partiernas retorik. Man vill värna om traditionella värden, men anser också att pensionärernas erfarenheter och kunskap kan ge nya lösningar på samhällets problem. I viss mån kan pensionärspartierna betraktas som missnöjes- partier, konstaterar . representerar de en ny ten- dens inom politiken, där särdrag och särintresse förutsätts avgöra hur folk vill bli representerade politiskt. Samma förhållningssätt ligger till grund för kvinnopartier och invandrarpartier, där man också förutsätts bli bäst representerad av någon som är lik en själv. Ideologiska ståndpunkter blir i ett sådant perspektiv underordnade särarts- och identitetspolitik. Att de uttrycker sig som missnöjes- partier kan bero på att de måste söka placera sig bland de tradi- partierna för att överhuvudtaget ha någon rimlig chans att överleva. Bred representativitet – för medborgare och samhälle De offentliga uppdragen utgör bara en del av frågan om politiskt inflytande, men de har avgörande betydelse när det gäller att hävda och vidareutveckla den representativa demokratin. Uppdragens symbolbetydelse i samhället är också stor. I sitt slutbetänkande Att vara med på riktigt (SOU 2001:48) pekar på vikten av att en god social representativitet beaktas vid nomineringar inför val. Kommittén anger särskilt fyra skäl till detta: N Olika grupper har olika kunskaper och erfarenheter N Olika grupper kan ha olika politiska intressen N Rättvisan kräver att alla grupper är representerade N Ett effektivt samspel mellan väljare och valda fordrar att alla samhällsgrupper är representerade bland de förtroendevalda Vi delar bedömning. Det sista skälet är inte minst viktigt för att den representativa demokratin ska kunna möta de utmaningar för samhället som en åldrande be- folkningen medför utan att motsättningar uppstår eller skärps mellan åldersgrupper. För att detta ska vara möjligt krävs bl.a. att röstberättigade och valbara personer i alla åldrar ges verkliga möj- ligheter att påverka och ta ansvar för beslut som gäller samhälls- utvecklingen i helhet. Att undanröja de hinder som finns för äldre personers deltagande i beslutande församlingar handlar därför inte bara om att öka deras egna möjligheter till inflytande. Ytterst är det också fråga om att stärka den representativa demokratin. De politiska partiernas ansvar När det gäller offentliga uppdrag finns det en tydlig, om än out- talad, åldersnorm. På ett allmänt plan kan orsakerna sökas bland de myter och attityder om åldrandet som vi tog upp i kapitel 2. Även de nuvarande formerna för pensionärsinflytande kan ha betydelse i sammanhanget. Det får dock inte vara så att de politiska partierna tar för givet att pensionärsråden är en rimlig ersättning för äldre personers underrepresentation i beslutande församlingar. Istället behövs det ett nytänkande och ett enträget, fantasirikt arbete från partiernas sida för att öka de äldres representation. har samtliga riksdagspartiers insatser varit otillräckliga i det avseendet. Partierna har ett betydande ansvar för att försöka ändra attityden att äldre är för gamla för att åta sig förtroendeuppdrag, såväl hos äldre personer som hos övriga medlemmar och väljare. anges att känna sig för gammal som ett vanligt skäl bland äldre för att inte ta på sig förtroendeuppdrag, trots att de har goda kunskaper om politik och är intresserade av det. Inspiration till metoder och former för detta arbete bör bl.a. kunna hämtas från det framgångs- rika arbete som pågått för att öka kvinnors repre- sentation på förtroendeposter. Vi vill dock understryka att vi inte ser ytterligare kvoteringar som en väg att pröva i detta samman- hang. Istället handlar det om att bygga upp intresse och engage- mang underifrån, genom att ta med äldre medlemmar och väljare i nätverk där de kan bli tillfrågade att kandidera, och att sedan ge dem uppmuntran och stöd, särskilt om de inte har erfaren- het av tala inför politiska församlingar eller väljare. Med tanke på det stora intresse för politik som redan finns bland många äldre och den allt större medborgerliga förmågan hos äldre personer borde allt detta vara möjligt att åstadkomma för partierna – om bara viljan är uttalad. Det är också angeläget att partierna breddar representationen så att fler äldre på förtroendeposter inte bara innebär att fler personer behåller sina uppdrag . Det bör också vara självklart att äldre personer arbetar med politiska frågor inom olika verksam- hetsområden och inte bara inom sådana som gäller äldre personers förhållanden. I detta förnyelsearbete bör staten föregå med gott exempel genom att arbeta för fler personer i t.ex. kom- mittéer och myndighetsstyrelser. En vanlig föreställning är att äldre människor tidigare haft makt i kraft just av sin ålderdom och åtföljande visdom och erfarenhet. I äldre kulturer fanns det verkligen sådana s.k. gerontokratier där äldre män var patriarker eller satt i de äldstes råd. På nationell nivå i är det dock medelålders män som har haft det politiska inflytandet under århundraden. Från stormaktstidens slut och dominerade män i övre medelåldern i riksrådet/statsrådet och (1993). och har fler kvinnor blivit statsråd, liksom fler personer i 30- och 40-årsåldrarna. Någon motsvarande breddning av representationen till åldrarna har inte skett. 1998 är av riksdagsledamöterna , en andel som varierat mycket lite under de senaste två decen- nierna, bortsett från situationen 1994 när bara 1 pro- cent av ledamöterna var eller äldre (Riksdag 1999). Går man lite längre tillbaka var andelen ledamöter eller äldre större. Andelen varierade visserligen kraftigt mellan olika perioder under den gamla andrakammarriksdagens tid, men när den sista andrakammarriksdagen sammanträdde var av ledamöterna eller äldre. Inte minst ökade andelarna kvinnor och per- soner under i . Kvinnornas andel ökade 1998 från . Andelen ledamöter i åldersgruppen 18 ökade från 0,5 till 4 pro- cent. Till stor del har dessa ökningar skett genom särskilda insatser från de politiska partiernas sida. Den dominerande åldersgruppen utgörs dock fortfarande av personer i åldersgruppen 50 . Efter varje val har mer än hälften av ledamöter funnits i denna åldersgrupp. Den låga andelen äldre i parlamentet är inte någon unik svensk företeelse. I , och var det ännu ovanligare att parlamentsledamöter var eller äldre. Även i flera andra europeiska länder är motsvarande andelar lägre än i . I ligger andelen något högre, . Det finns dock parlament med andra ålderssammansätt- ningar. var av ledamöterna i den franska natio- nalförsamlingen eller äldre. av parlaments- ledamöterna var kvinnor, och ingen ledamot var . I är nästan en fjärdedel av ledamöterna i senaten eller äldre. Den äldste senatorn är född och invaldes första gången . Ytterligare omkring ett halvdussin andra senatorer har haft sina platser i 30 . Uppdrag i myndigheter, kommittéer och domstolar Ålderssammansättningen i centrala myndigheters styrelser och i statliga kommittéer följdes upp inom . Resultaten avseende den senare delen av decenniet publi- cerades i skriften Ålderssammansättningen i centrala myndigheters styrelser och i det statliga kommittéväsendet 1996/97 1997/98 1998/99 (Ds 1999:70). Bakgrunden till detta arbete var att dåvarande Civildeparte- mentet i sin verksamhetsplan /96 satte upp målet att öka andelen unga representanter i statliga myndigheters styrelser och kommittéer. Åldersgruppen 15 var dock marginellt företrädd såväl 1995/96 som 1998/99. Uppföljningen visar även att ålders- gruppen 70 hade nästan exakt samma låga representation som den yngsta gruppen. Personer i åldersgruppen 60 var bättre företrädda de hade av styrelseplatserna och av kommittéuppdragen. Av resultaten framgår inte om det skedde någon förändring i uppdrag . Inom en typ av uppdrag finns det dock påfallande många äldre personer bland nämndemännen. Av dessa är medan är i åldersgruppen 20 . Här har dock åldersfördelningen uppmärksammats som ett bekymmer. Regeringen har tillsatt en kommitté för att se över rekryteringen av nämndemän i syfte att nå en än mer allsidig rekrytering (dir. 2000:79). Uppdraget skall redovisas . Rege- ringen skriver att det är viktigt att uppdraget att vara nämndeman ges till en krets medborgare som i så hög grad som möjligt svarar mot ett folkgenomsnitt när det gäller kön, ålder och bakgrund. Den nu tillsatta kommittén har i uppdrag att särskilt överväga om en begränsning av valbarheten som nämndeman till exempelvis två mandatperioder skall införas. Uppdrag i kommuner och landsting Som framgått i avsnitt 2.3 finns det en ättestupa när det gäller kommunala förtroendeuppdrag (1999a). Personer som är eller äldre utgjorde av den valbara befolkningen . Efter valet var dock av de förtroendevalda . Detta kan jämföras med gruppen 60 , som utgjorde av den valbara be- folkningen men innehade av de kommunala förtroende- uppdragen 1998. De politiker som representerar något annat parti än de stora rikspartierna är förhållandevis äldre. Bland dessa är eller äldre. Innehav av kommunala uppdrag jämfört med andel av väljarkåren i olika åldersgrupper (procent) Om man ser till uppdragens tyngd blir skillnaden ännu tydligare. Bland ordförandena var fler än fyra av tio i åldern 60 , medan bara var fjortonde ordförande var . Bland de heltidsavlönade politikerna var eller äldre, medan av de deltidsavlönade politikerna fanns i detta åldersintervall. Relativt många av de förtroendevalda som var eller äldre hade andra typer av uppdrag än inom de nämnder som arbetar med kommunernas huvudsakliga frågor, t.ex. social- nämnder, tekniska nämnder och nämnder för skola och barnom- sorg. Nästan var femte kommunrevisor var t.ex. eller äldre. har studerat medborgarnas syn på att åta sig olika förtroendeuppdrag (SOU 2001:48, bilagedelen). 1 000 slumpvis utvalda personer har fått ange om de kan tänka sig ett förtroendeuppdrag i kommun, landsting, brukarråd och medborgarpanel. Andelen positiva var genomgående lägst i åldersgruppen 67 . De näst lägsta andelarna fanns i åldersgruppen närmast före, dvs. bland de som var 55 . Ålder och positiva andelar till olika uppdrag (procent) De som inte kunde tänka sig ett kommunalt fullmäktige- eller nämnduppdrag fick välja bland flera alternativ till varför de inte kunde tänka sig det. I åldersgruppen 67 valde den största andelen svarande alternativet känner mig för gammal av dem som inte kunde tänka sig ett förtroendeuppdrag i fullmäktige eller nämnd angav detta som orsak. I yngre ålders- grupper var det vanligt att man angav bristande intresse för upp- draget som orsak. Detta var dock mindre vanligt i åldersgruppen 67 . Där angav att de inte var intresserade av partipolitik och att de inte var tillräckligt kunniga. Den sista förklaringen var minst vanlig i den äldsta åldersgruppen. av de tillfrågade i åldersgruppen 18 uppgav att de kände sig för unga för att åta sig kommunala förtroendeuppdrag. Resultaten är påfallande lika de som kom fram vid en liknande undersökning (SOU 1987:21). Då uppgav 5 pro- cent av de svarande i åldern 60 att de kunde tänka sig att tacka ja till ett erbjudande om att bli ledamot i kommunfullmäktige eller någon nämnd eller styrelse. var tveksamma till ett sådant uppdrag. Bland personer som var eller äldre svarade ja på frågan och var tveksam. har också studerat partiernas nomi- neringsprocesser och sannolikheten för att bli placerade på valbar plats på valsedeln. Studierna bekräftar slutsatser från tidigare forsk- ning som pekar ut delaktighet i sociala nätverk som den viktigaste förutsättningen för politiskt arbete. Att personer direkt ombeds att delta i politiskt arbete har ofta avgörande betydelse. Bland de åldersgrupper som deltog val var chansen att nå kommunfullmäktige klart lägre för personer i åldersgrupperna 18 respektive . Störst chans hade personer i åldern 50 . De yngsta och äldsta grupperna nominerades i mindre utsträckning än övriga åldersgrupper, och hade dessutom svårare att placera sig på valbar plats. För den äldsta gruppen hade chansen att placeras på valbar plats t.o.m. minskat jämfört med valen och . Bland de relativt få äldre personer som valdes in i kommun- eller vid val har några hoppat av . Fram till hade av alla som var eller äldre lämnat sitt uppdrag i kommunfullmäktige och sitt uppdrag i . Dessa an- delar är betydligt högre än bland personer i åldersgruppen 50 , men betydligt lägre än bland personer i åldersgruppen 18 . En intervjuundersökning som genom- förde i 28 kommuner visar att förtroendevalda som var eller äldre inte ansåg sig ha sämre erfarenheter från tiden som förtroen- än andra, snarare tvärtom. En annan undersökning visar att de äldre kommunalpolitikerna hade avsevärt bättre möjligheter att klara sitt uppdrag på åtmin- stone en punkt. Förtroendevalda som var uppgav sig ha minst problem med att få tiden att räcka till det politiska upp- draget och till familj, vänner, arbete och fritidsintresse. Formella åldersgränser för offentliga uppdrag finns i . Sådana åldersgränser var en sentida företeelse (SOU 1987:21). fanns endast ett par övre åldersgränser vid . Genom en ändring i infördes detta år en övre gräns vid för valbarhet som nämndeman i allmän under- rätt. Ett skäl till detta var den sneda åldersfördelningen bland nämndemän; närmare en fjärdedel var och . Vid hög ålder kan det också snabbt inträda sådana ålders- förändringar som medför oförmögenhet att tjänstgöra i rätten, som den dåvarande departementschefen uttryckte saken. Änd- ringen i fick återverkningar inom andra områden. infördes t.ex. 70-årsspärren för ledamot i taxe- De sista gränserna avskaffades och . Utredningen om pensionärsinflytande konstaterade att den övre åldersgränsen tycktes ha utvecklats till en vedertagen praxis när det gällde alla offentliga uppdrag där rege- ringen förordnade innehavare (1988:65). Drygt ett decen- nium senare förefaller åldersgränserna kvarstå på alla nivåer, trots att de formellt har avskaffats. identifierar flera hinder för möjlig- heterna för personer med funktionshinder att delta i den kom- munala demokratin. Det handlar om att komma till och från poli- tiska möten, att kunna ta sig in och vistas i en möteslokal, att medverka i politiska sammanträden, att ta del av information och att delta i den politiska debatten mellan sammanträdena. Kommit- tén föreslår därför att funktionshindrade i vissa fall ska ha rätt till ersättning för resor till och från möten med t.ex. taxi och att full- mäktige och alla nämnder ska verka för att förtroendevalda som har funktionshinder ska kunna delta på lika villkor i handläggningen i ärenden. Kommuner och landsting bör också påskynda arbetet med att göra demokratins institutioner tillgängliga för personer med funktionshinder. I en bilaga till kommitténs slutbetänkande (SOU 2001:48, bila- gedelen) redovisar professor vid resultaten från en studie bland kommunpolitiker med funktions- hinder. Politikerna ger tydliga bilder av de problem de möter. En av dem berättar att han i kommunfullmäktige i en större svensk kommun aldrig kunde använda podiet eftersom talarstolen inte fungerade för rullstolsburna. En annan säger att han ogärna går upp i talarstolen eftersom ingen kan se honom där när han sitter i sin rullstol. Ändå säger politikerna att problemen i fullmäktige inte är lika stora som i nämnder och styrelser. Flera av intervju- personerna berättar också att det finns en föreställning hos vissa partikamrater eller partimotståndare att personer med funktions- hinder i första hand bör ägna sig åt handikappolitiska frågor. Man definieras in i ett hörn ungefär som kvinnor för några decennier sedan bara valdes till poster i skolstyrelser och socialnämnder. Enligt den nationella handlingsplanen för handikappolitiken (prop. 1999/2000:79) ska lokaler, dit allmänheten har tillträde, vara tillgängliga för personer med funktionshinder . Även för äldre personers möjlighet att delta i de politiska processerna är det angeläget att kommuner och landsting vidtar åtgärder för att uppfylla detta mål. beslutade regeringen att tillsätta en särskild kommitté, (S 1991:08). Enligt direktiven (dir. 1991:49) fick i uppdrag att utgöra ett forum för över- läggningar mellan regeringen och representanter för pensionärs- organisationer i frågor som är av särskilt intresse för pensionärerna. Som exempel på sådana frågor nämns pensionärernas ekonomiska förhållanden, social service, hälso- och sjukvård, bostäder och boendeservice, kommunikationer, inklusive färdtjänst, samt frågor angående fritid och kultur. Kommitténs arbete är inte tidsbegrän- sat. Pensionärsråd började bildas i kommuner och landsting . Initiativet kom från pensionärsorganisationerna. En orsak var att de äldre som grupp ansågs vara dåligt representerad i politiska sammanhang. En annan orsak var att de frågor som ansågs vara av särskilt intresse var spridda på flera nämnder och att orga- nisationernas inflytande kunde samordnas bättre genom pensio- närsråd. utarbetade i samråd med () och () en rekommendation till landets kommuner att inrätta pensionärsråd. I ett cirkulär framhöll även att det var önskvärt att pensionärernas intresseorganisationer fick möjlighet att påverka handläggningen av frågor som speciellt berör dem. föreslog Äldre- beredningen (SOU 1987:21) och Utredningen om pensionärs- inflytande (SOU 1988:65) att pensionärsrådens ställning skulle stärkas. Några förslag om enhetliga regleringar av pensionärsrådens ställning presenterades dock inte. Utredningen om pensionärsinflytande redovisade några syn- punkter på vad som borde uppmärksammas vid en översyn av pensionärsrådens verksamhet. Flera av utredningens formuleringar återfinns i det förslag till reglementen för pensionärsråd i kom- muner och landsting som Pensionärsorganisationernas samarbets- kommitté tog fram (2000b). I förslaget till reglementen anges att pensionärsråden är organ för överläggningar, samråd och ömsesidig information för pensionärs- organisationerna å ena sidan och kommunens eller sty- relser och nämnder å den andra. Bland pensionärsrådens uppgifter anges att de ska vara referensorgan med överläggningsrätt i frågor som berör pensionärer. De syften för pensionärsråden som anges i förslagen till reglemente lägger stor vikt vid frågor och synpunkter som förutsätts vara gemensamma för pensionärer som grupp. Regeringen och pensionärsorganisationerna genomförde en enkätundersökning om pensionärsrådens verksamhet. Resulta- ten har dels redovisats i en skrivelse inom , dels i en underlagsrapport till Äldreuppdrag. Sifferupp- gifterna skiljer sig något mellan dessa redovisningar. Vid bedöm- ningen av resultaten är det också svårt att veta om enkäterna besvarades av pensionärsrådens ledamöter, som det var tänkt, eller av tjänstemän inom kommuner eller landsting. Enligt Social- departementets sammanställning visar resultaten att det finns pen- sionärsråd i 90 av landets kommuner och landsting (1999). Det genomsnittliga antalet deltagare i råden är 10 11 stycken. De två största pensionärsorganisationerna är representerade i flertalet råd medan de tre övriga pensionärs- organisationerna är företrädda på färre ställen. I de kommunala råden sitter oftast politiker från socialnämnd eller kommunstyrelse. Syftet med råden och deras huvudsakliga funktion, var information (uppgavs av samtliga råd), samråd (uppgavs av ), råd- givande organ (uppgavs av ), remissinstans (uppgavs av ) samt överläggningsrätt (uppgavs av 25 av råden). Pensionärsråden tillfrågades hur de såg på rådens funktion och värde. Svarsalternativen var utmärkt, inte särskilt bra samt varken särskilt bra eller dåligt. Enligt underlagsrapporten till Äldreuppdrag uppgav av råden att de fungerade utmärkt, medan ansåg att det varken var bra eller dåligt och var missnöjda (2000b). Främst var det rena äldreomsorgsfrågor som togs upp i de kommu- nala pensionärsråden. Även hälso- och sjukvårdsfrågor och trafik- frågor diskuterades i flertalet kommunala pensionärsråd. Frågor om ombyggnad av äldreboenden diskuterades bara i tre fjärdedelar av pensionärsråden, trots att föreskriver att samråd ska ske med brukarna i boendefrågor och planering. Fysisk stadsplanering togs upp i ungefär hälften av råden. Kulturfrågor diskuterades i färre än var femte pensionärsråd. I och finns det tvin- gande lagstiftning om pensionärsråd. I är alla personer som är eller äldre och bosatta inom kommunen/valbara. Dessa utgör också valmanskåren. I nomineras pen- sionärsledamöterna av pensionärsorganisationerna. De danska pen- sionärsråden tycks fungera något bättre än de norska. I har sammanställt en rapport med klagomål som på- minner om dem som finns i , dvs. att ärenden kommer , att kontakterna med tjänstemännen i förvaltningarna är bristfällig och att pensionärsråden inte tas på allvar (2000b). Dagens pensionärsråd fungerar som en viktig länk mellan be- slutsfattare och äldre invånare i kommuner och landsting. Kommuner och landsting har ett betydande ansvar för att även i fortsättningen ge råden goda möjligheter att fullgöra sina uppgifter. Pensionärsorganisationerna har på motsvarande sätt ett ansvar att ge sina representanter i råden utbildning och stöd. bör rådens engagemang och kunskaper om äldre personers levnads- förhållanden i än högre grad tas till vara i arbetet med att utveckla formerna för äldre personers politiska inflytande. Både i kommuner och landsting bör pensionärsråden aktivt kunna ha pådrivande roll i de politiska partiernas arbete att öka representationen av äldre personer på politiska förtroendeuppdrag. Råden bör även kunna driva på arbetet med att utveckla nya former för politiskt infly- tande, t.ex. genom att kartlägga nuvarande möjligheter och aktivt följa det utvecklingsarbete som görs i kommuner och landsting. 6.2.5Nya former för politiskt inflytande De senaste årens ökade intresse för medborgarnas deltagande i demokratin har till stor del handlat om möjligheterna att utveckla former för inflytande och delaktighet i lokalsamhället. Det handlar både om möjligheten att påverka politiska processer och att poli- tiska organ lämnar över makt till enskilda människor eller lokala råd och liknande. På många håll pågår nu sådana insatser, men ofta med tydlig inriktning på personer i lägre åldrar. Staten har ansvar för att främja och underlätta utvecklingen i hela landet. har landsting och kommuner nyckelroller när det gäller att driva detta arbete vidare utifrån regionala och lokala förutsättningar. I detta ingår att ta till vara pensionärsrådens möj- ligheter att ge idéer och impulser till utvecklingen av nya former för makt över det egna vardagslivet, i bostadsområden och inom olika verksamheter. Nya möjligheter att arbeta med sakfrågor i kommuner och landsting behöver prövas även när det gäller frågor som gäller äldre personers delaktighet i samhället och möjligheter att leva ett tryggt, aktivt och oberoende vardagsliv. De brottsföre- byggande råd som blivit allt vanligare i kommunerna visar att nya former av brett sammansatta organ med god lokal förankring och tydligt definierade uppgifter kan inspirera till samverkan och resul- tat över traditionella aktörs- och sektorsgränser. Olika former av brukarinflytande har också blivit vanligare i kommuner och landsting (Ds 2001:34).