sou · GQB367d2 · 2003-01-01 00:00:00 — 7.Segregationsmålet: att bryta den sociala och etniska segregatio- nen i storstadsregionerna och att verka för jämlika levnadsvillkor för storstädernas alla invånare oavsett ursprung och kön. I propositionstexten ingår ett avsnitt under rubriken och kulturmiljö där det ansvariga statsrådet påtalar bety- delsen av den fysiska miljön för dem som bor och vistas i stor- städerna och efterlyser en bred debatt förr att finna former för att förvalta och utveckla storstadens bebyggelsearv. Framför allt gäller detta efterkrigstidens bebyggelse där också kulturmiljövårdens kunskapsunderlag och värderingsnormer är otillräckliga. För att skapa ett förbättrat kunskapsunderlag inför förändringar inför för- ändringar i den bebyggda miljön tilldelades ett årligt bidrag på under tre år 1999-2001. Medlen skulle fördelas mellan ämbetet och länsstyrelsernas kulturmiljöenheter i , och som tillsammans skulle med- verka i . hade det överordnade ansvaret för Stor- stadsprojektet men fastställde inte några formella direktiv för de tre länsstyrelserna. Ämbetet formulerade dock följande övergripande mål för projektet: S att utveckla nya former för kulturmiljövårdens samhällsupp- drag och utöka grunden för samverkan med medborgarna, S att vidareutveckla metoder och kunskaper för varsam förbätt- ring av miljöer och kulturvärden, S att allmänt öka kunskapen om efterkrigstidens bebyggelse. Genom att de tre kulturmiljöenheterna gavs en relativt stor frihet kom utformningen av arbetet att skilja sig en del, dock med ett antal minsta gemensamma nämnare. De tre länen hade också till- sammans med ett kontinuerligt samråd . En av anledningarna till skiljaktigheterna var av ekonomisk art. Eftersom anslagen till för- delats lika mellan de tre storstadsregionerna fick som är minst förhållandevis mycket pengar till sitt förfogande. En stor del av medlen har man valt att anslå till inventering av utom innerstaden där man gått igenom alla flerfamiljsbyggnader från perioden . Man går längre bakåt i tiden än och på grund av att inventeringar tidigare saknats. kunskapsuppbyggnad kring efterkrigstidens bebyggelse sker främst genom inventeringar. Riksantikvarieämbe- tet har beslutat att inventeringen skall utföras i enlighet med Kul- turmiljövårdens bebyggelseregister. I detta register finns två nivåer och inom projektet har man valt att arbeta på miljönivå och områ- desnivå som båda är anpassade för större och/eller enhetliga områ- den. Fördelen med bebyggelseregistret är att det är lättillgängligt via en Internetbaserad databas. Nackdelen är att det är uppbyggt efter kulturmiljövårdens traditionella mönster och att det därför inte finns plats för viss information som kan vara angelägen för den sena bebyggelsen. har därför valt att hålla sig avvaktande till registret och ännu inte lagt in några data. Som nämnts totalinventerar hela staden medan i Göte- borgsregionen inventeras enhetligt planerade och storskaliga områ- den planerade eller uppförda 1955-75 i ytterområden samt delar av och . I var avsikten från början att en del av kranskommunerna skulle inventeras men av tidsmässiga och ekonomiska skäl har man måst inskränka sig till och de områden som planerats eller uppförts 1960-75. 50-talsbebyggelsen är redan inventerad i . I samband med inventeringen har man intervjuat de arkitekter som deltog i planeringen av respektive område. De kommuner i som inte inventeras får istället tillgång till den inventeringshandbok som kommer att ges ut av i . Inom var man överens om att inventeringarna inte skulle innehålla någon värdering av bebyggelsen. De traditio- nella kulturhistoriska värderingar som kulturmiljövården vanligtvis använder är svåra att tillämpa på den yngre bebyggelsen. Dessutom skulle en värdering utförd enbart av sektorföreträdare strida mot tanken om ett brett medborgarinflytande. I stället för värdering innehåller ofta inventeringarna på områdesnivå en kommentar, där karakteristiska drag i områdets fysiska gestaltning redovisas. Rapporten redovisar grundligt de olika aktiviteter som genom- förts av i de tre storstadsområdena utöver inventeringen. Denna har i de flesta fall varit utåtriktad i en strävan att nå så många människor som möjligt och framför allt inne- vånarna i de aktuella områdena. Ett av syftena med projektet var ju att genom kunskapsinsamling och analys ändra synen på million- programmets bostadsområden och lyfta fram de kvaliteter som faktiskt finns där. ville man aktivt nå ut till innevånarna i de undersökta områdena för att nå en delaktighet i processen från de boendes sida. Det har skett på en mängd olika sätt. Man har ordnat utställningar, arrangerat stadsvandringar, genomfört inter- vjuundersökningar och ordnat seminarier. Dessutom har en hel del publikationer getts ut, dels av mer informativ karaktär ofta i bro- schyrform, dels av mera analytisk, vetenskaplig karaktär. I ett försök till analys av arbetet i konstaterar att kulturmiljövården har kommit in i en delvis ny roll genom samhällsuppdraget att bidra till en positiv utveckling av storstädernas fysiska miljö. Utöver den antikvariska verksam- heten skall sektorn även tillvarata det samtida kulturarvet, ett kul- turarv som brukas och förändras. Demokrati och delaktighet skall ges större utrymme. Storstadssatsningen sociala ambitioner innebär att kulturmiljövården tilldelas helt nya arbetsuppgifter. sammanfattar sin undersökning på följande sätt: visar på möjliga tolkningar av kulturarvs- begreppet när det gäller industrisamhällets bebyggelse från efter- krigstiden. Begreppets tillämpning inom detta fält är dock långt- ifrån färdigutrett och bör bli föremål för fortsatt forskning. En annan forskningsuppgift är att utvärdera hur resultat omsätts i den kommunala bevarandeplaneringen. Syftet med den fjärde delrapporten är att undersöka hur kultur- miljövården eller om man så vill kulturarvssektorn fungerar i prak- tiken, hur går det till och vilka är det som bestämmer. Utifrån fem pilotfall vill visa hur olika objekt väljs ut och inlemmas i kulturarvet och skyddas medan andra utesluts. Rapporten inleds med en genomgång av olika begrepp som används inom sektorn och pekar här på den begreppsförvirring som råder med ett antal icke klart definierade begrepp. Dessutom har en begreppsförskjutning skett över tiden. Så till exempel talade man fram till om kul- turminnesvård, ett begrepp som ersattes av kulturmiljövård och tycks glida över till kulturarvsvård. Även begreppet vård har börjat ifrågasättas. Även när det gäller organisationen finns ett otydligt språkbruk. Begrepp som den statliga miljöorganisationen, den regionala kulturmiljövården och regionorganisationen används av utan att definieras tydligt. I denna inledande, allmänna redovisning definieras och räknas upp aktörerna inom kulturarvssektorn centralt, regionalt och lokalt. I Kulturminneslagen sägs att har tillsyn över kulturminnesvården i länet och att har överinseende över kulturminnesvården i landet. Centralt har emellertid även andra verk ett ansvar för miljöfrågorna som berör sektorn som till exempel och . På länsstyrelserna hanteras verksamheten av kulturmiljöenheten/funk- tionen under . Denne hanterar de sektorsöver- gripande frågorna i samverkan med andra enheter och är under- ställd styrelse och landshövdingen. kan i vissa kulturmiljöfrågor bli överkörd men har då rätt och skyldighet att anmäla avvikande åsikt. På det regionala planet spelar också de regionala länsmuseerna en viktig roll men som påpekar har de en betydligt friare ställning och styrs inte av ett statligt regelverk. Verksamheten kan därför variera starkt i olika län. Mycket viktiga aktörer när det gäller den fysiska samhällsplane- ringen och därmed också kulturmiljöfrågorna är kommunerna där ansvaret främst vilar på i kraft av det kommu- nala planmonopolet. Ett problem i den kommunala planeringen är att alltför många kommuner saknar yrkeskompetens inom kultur- miljövården. Ett annat problem är att kulturmiljövårdens lagstift- ning är snårig och svåröverskådlig framför allt på nivå. De viktigaste lagarna som styr kulturmiljöfrågorna är Kultur- minneslagen, samt . Den största delen av rapporten upptar en redovisning av fem fallstudier i fyra olika län i där kulturmiljövårdens före- trädare har försökt rädda kulturhistoriskt värdefulla men hotade industriminnen. Alla fem ärendena har varit mycket intrikata och vållat mycket arbete och invecklade turer och resultatet har varit högst skiftande. Det finns inte här plats att göra någon ingående skildring utan det får bli information i notisform. Varje beskrivning inleds med en beskrivning av kulturmiljövårdens organisation i respektive län, görs en genomgång av ärendet och avslutas med en sammanfattande kommentar. De fem exemplen är station och Eslövs spannmålslagerhus, båda i län, Smalspårsjärn- vägen i , kraftverkssamhälle i och länsfängelset i i . station uppfördes 1882 och består av en huvudbyggnad med två flyglar. 1967 lades järnvägstrafiken ned och började man diskutera bostadsbebyggelse på platsen. I en bevaran- deplan för det centrala hade stationen betecknats som omistlig. Efter olika turer såldes fastigheten för en krona av kommunen till det allmännyttiga bostadsföretaget bybostäder som planerade att bygga om stationen till bostäder. Företaget ville dock riva flyglarna då man hävdade att det skulle bli orimligt dyrt att behålla dem. Kommunen accepterade argumentet och var beredd att utarbeta en detaljplan som tillät rivning. Stationsområdet i var inte riksintresse för kulturminnes- vården men började undersöka frågan om det inte kunde bli det. Ärendet remitterades till och som kom till olika ståndpunkt där accepterade riksintresset medan ämbetet ställde sig tveksamt. Under handlägg- ningstidens gång ändrar sig emellertid fastighetsägaren och begär i en skrivelse till en ändrad detaljplan som möj- liggör att stationsbyggnaden inklusive flyglarna inrymmer kon- torslokaler och härigenom har den kulturhistoriskt värdefulla miljön räddats. har i essäsamlingen ansikten, som ingår som en del i denna rapport skrivit en artikel under , där hon beskriver de övriga fyra pilotfallen. För hanteringen av ärendena rörande Spannmålslagerhuset i , län, Väster- vik – i dess sträckning genom , kraft- verkssamhälle i samt länsfängelset i , Gävle- borgs län hänvisas därför till denna artikel. I en sammanfattande konklusion konstaterar att det finns många aktörer på kulturarvsområdet. De statliga myn- digheterna är styrda av sina instruktioner, regleringsbrev, uppdrag och krav på återrapportering. De regionala museerna däremot kan agera betydligt friare och har inte alls samma typ av krav på åter- rapportering av sin verksamhet. Situationen för de kommunala museerna varierar i hög grad mellan olika kommuner kulturverk- samheten är organiserad på olika sätt i olika kommuner. Dessutom är det ett fåtal kommuner som har ett eget museum eller annan antikvarisk kompetens. Exemplen station och smalspåret i visar att det i mycket hög grad är kommunerna som bestämmer vad som skall infogas i kulturarvet. Kommunerna har planmonopol och bestämmer själva om den fysiska miljön inom kommungränserna. Det enda undantaget är när ett område har klassats som riks- intresse, där staten genom kan gå in och styra utveck- lingen. Även fastighetsägaren har ett stort inflytande och kan genom sitt agerande påverka vilket visas av flera av exemplen, kanske mest påtagligt när det gäller stationshuset i och . Länsstyrelserna med sin kulturmiljöenhet ledd av har en nyckelroll när det gäller utpekandet och skyddandet av kul- turarvet. har emellertid inte någon suverän roll utan är beroende av och påverkas av övriga sektorsenheter och inte minst länsledningen. och länsfängelset i är talande exempel. Landshövdingen i var minst sagt kallsinnig till ett bevarande och tvingades i flera fall att anmäla avvikande mening till beslut. I Gävlefallet kom landshövdingens intresse och personliga engage- mang att bli en avgörande faktor för att fängelset kunde räddas och återköpas av staten genom . Ytterligare en part som ofta påverkar kulturarvsarbetet är det personliga engagemanget hos enskilda personer eller intresseföre- ningar. Avslutningsvis pekar ett antal frågeställningar som hon tycker behöver studeras och analyseras ytterligare. Hit hör frågan om ansvarsfördelningen mellan stat och kommun. Vilken syn har staten respektive kommunerna på sig själva och varandra i kulturarvsbevarandet, och i ett historiskt per- spektiv? En annan problemställning är definitionen av sektorn och dess aktörer samt museernas roll i kulturmiljövården. Projektet i praktiken med dess fyra delprojekt har gett oss en grundlig och grundläggande diskussion kring kulturarvs- frågorna i allmänhet och industrisamhällets kulturarv i synnerhet. Delegationen bedömer detta som mycket värdefullt eftersom denna diskussion, även om den förekommer, inte har varit tillräck- ligt synlig eller genomgripande. Det är hög tid att vi får till stånd en kritisk granskning och självprövning av kulturarvssektorn. har nya problemställningar kommit upp på bordet som till exempel industrisamhällets kulturarv och millionprogrammets bostadsområden som kräver nya grep och en omprövning av tidi- gare verksamhet och infallsvinklar. Av de fyra delprojekten har den inledande forskningsöversikten en utpräglat teoretisk karaktär förutom sammanställningen av vad som har gjorts. De övriga har en mera handfast operativ inriktning där olika aspekter på kulturarvsarbetet, dess behov och möjligheter redovisas. Genomgången av de östgötska arkiven be- lyser på ett bra sätt den kunskapspotential som finns i arkiven men också de problem och felkällor som finns i de arkivaliska urvals- principerna som är olika för olika typer av arkiv. De två avslutande projekten belyser var och en på sitt sätt problemen i den praktiska hanteringen av kulturarvsarbetet. En genomgång av de fyra rapporterna lyfter fram några frågor som måste bearbetas för framtiden. En sådan fråga är behovet av exaktare definitioner. Inom sektorn uttrycker vi oss ofta slarvigt och menar olika saker med samma ord. Ett annat behov som lyfts fram är nödvändigheten av att arbeta mer tvärvetenskapligt vilket framför allt gäller senare tiders historia. måste vi bli be- tydligt bättre på att skapa större delaktighet för de många människor eller om man så vill arbeta mer demokratiskt. Projektet har således gett ett gott resultat och det är viktigt att de olika genomgångarna kan nå ut till många och skapa underlag för en fortsatt diskussion. Det kan inte ske i den nuvarande formen. Delegationen ser det därför som önskvärt att de fyra rapporterna kan bearbetas ytterligare och tryckas i någon form av lättillgänglig publikation. På förslag av Delegationen för industrisamhällets kulturarv beslu- tade regeringen att tilldela för ett projekt kallat kvinnor. Projektet syftar till att dokumentera och forska om kvinnliga yrkessjöfarare, bland annat i samarbete med och relevanta fackliga organisationer. Genom främst intervjuer och arkivgenom- gång skall de kvinnliga pionjärernas erfarenheter av arbete inom svensk handelssjöfart samlas. Projektet skall resultera i en utställ- ning och en publikation. skall redovisa bidra- gets användning till Delegationen för industrisamhällets kulturarv samt . En slutredo- visning skall lämnas till () . Projektets syfte enligt ansökan och tradition är av relevans för många frågeställningar inom det maritimhistoriska/industrihistoriska området – ändå har sjö- fartsnäringen traditionellt hanterats som en manlig domän. Sjö- historiska museet har ambitionen att dokumentera och utforska kvinnors roller inom sjöfartsnäringen, både som parter i sjömans- familjerna och i det nu aktuella projektet som pionjärer inom ett manligt yrke. genomgick den svenska sjöfarten flera genomgripande strukturförändringar som också påverkade sjöfolkets tillvaro på olika sätt. Men vad detta betydde och fick för konsekvenser för kvinnorna i sjöfartsnäringen är varken skildrat eller analyserat. De kvinnliga yrkessjöfararna utgör ännu ingen stor grupp inom svensk sjöfartsnäring. De har slutit sig samman i Sjöfarande kvinnors förening, ett nätverk för kvinnor lastfarten. Namnet kommer från en förening som bildades och på 1920- och 30- talen kämpade fackligt för kvinnornas rättigheter att överhuvud- taget få utöva sina yrken till sjöss. väcktes motioner i för att utestänga kvinnor från nord- och östersjöfart. Motståndet mot kvinnlig besättning blev kompakt bland sjöfolket. har mycket förändrats men kvinnorna utgör fort- farande en absolut minoritet bland de anställda ombord. Men de har högre befattningar . Sjöfarande kvinnors före- ning utgör ett nätverk som skall spela en viktig roll i dokumenta- tionen av sjökvinnornas villkor . Tillsammans med en repre- sentant från föreningen och relevanta fackliga organisationer avser att genom främst intervjuer och arkivgenom- gång samla de sjöfarande kvinnliga pionjärernas erfarenheter av arbete inom svensk handelssjöfart. Projektet har bedrivits i överensstämmelse med den planering som redovisades i bidragsansökan. Projektledare är avdelningschefen , och etnologen har varit anställd för att bistå vid insamlingen av mate- rialet. Föreningen har som nämnts fungerat som nätverk och resurs för undersökningen och , maskinist och lärare på i har varit kontaktlänk till föreningen. Fram till och med utgången av pågick materialinsamling i form av arkivstudier, intervjuer med sjöfarande kvinnor samt tre stycken fältstudier på fartyg med kvinnligt sjöbefäl. pågår manusskrivning och bearbetning och redigering för tryckning och utgivning av en publikation helt i enlighet med den planering museet redovisade i sin anslagsansökan. Då ju projektet inte skall slutredovisas enligt planeringen förrän med den aviserade publikationen bygger följande redovisning på de preliminära redovisningar som Sjöhisto- riska museet har lämnat in under projektets gång. Den grundläggande problemställningen för projektet är följande. Arbetslivsforskning visar att arbetsmarknaden i ännu präglas starkt av könssegregering. Denna arbetsdelning och olika yrkens könsmässiga tillhörighet är en del av den kulturella kon- struktionen av manlighet och kvinnlighet. Den är också en del av ett maktförhållande mellan könen där kvinnorna är underordnade. Den svenska sjömanskåren har krympt till ca 9 000 sjömän, varav ca 300 utgörs av kvinnor i de mansdominerade yrkena ombord. Sjöfartsyrken är av tradition enkönade. Sjölivets grundförutsättningar under alla tider är att både arbetsliv och fritid är förlagd ute till havs, på en starkt begränsad yta, isolerat från hem, anhöriga och vänner på land. Yrkesrollen och privatpersonen flyter ihop och urvalet av sociala kontakter är begränsade. inte att gå hem efter dagens slut, händelser präg- lar även fritiden och tvärtom. De flesta yrkeskategorierna ombord är fortfarande utpräglat manliga och de få individer av motsatt kön som ingått i fartygs- miljöns manliga domäner har betraktats som udda inslag som snarare förstärkt den enkönade prägeln än luckrat upp den. Detta tycks vara svårt att ändra på. I detta problemkomplex finns det många frågor som dokumen- tationen förhoppningsvis skall ge svar på. Finns det något som tyder på att de enkönade sjömansyrkena skulle kunna omvandlas till modernare nya yrken med andra genuskoder? Vad händer när ett fåtal kvinnor finns i ett yrkesområde med utpräglat manlig genuskodning? Vad händer ombord när en kvinna anställs på däck, i maskin eller på bryggan? Vilka strategier utformar de sjöfarande kvinnorna som underlag för sitt handlande ombord, i arbetet och ? Hur gestaltar sig symbolisk och upplevd kvinnlighet inom ramen för den manliga yrkeskulturen? Vad förenar och vad skiljer det manliga och det kvinnliga i yrkesrollerna ombord, t.ex. fysisk styrka, teknik etc? Hur skapar sjökvinnan sin yrkesidentitet? Hur återverkar yrket på den privata sfären och hur förenar den kvinnliga sjömannen karriären med äktenskap och barn? Sjöfolkets tillvaro ombord granskad ur ett kvinnligt perspektiv innehåller en del motsägelsefulla element. Män och kvinnor har utifrån sett samma yrkesvillkor till sjöss. Bland annat har de haft lika löner. Men även om alla i besättningen delar samma verklighet, har ofta de enstaka kvinnorna ombord andra ingångar och perspektiv på denna verklighet. Många känner sig kluvna i sitt förhållningssätt till yrket. Vilken historia skall de berätta, om sjö- manslivet eller en kvinnlig liv, båda lika sanna? Det finns en könsblindhet som måste belysas och som måste problematiseras för att man skall kunna se omgivningen på ett nytt sätt. Dokumentationen har medfört att ett mycket stort material arkiverats i museets samlingar. Förutom utskrifter av intervjuer och skriftliga intervjusvar från de medverkande rör det sig om foton, dagböcker, brevsamlingar och personalia som kopierats. Vissa av de intervjuade kvinnorna i Sjöfarande kvinnors förening har under utbildningen vid sjöbefälsskolorna eller senare i livet gjort exa- mensarbeten där olika ämnen och problemområden utreds ur ett kvinnligt sjömansperspektiv. Även dessa arbeten har samlats in. I projektet har även ingått ett fältarbete om på en svenskflaggad tankbåt för att följa en kvinnlig andrestyrmans Ytterligare besök på fartyg har gjorts med tillsam- mans med en kvinnlig styrman på en Cementabåt samt lotsturer i lotsdistrikt med första kvinnliga lots. En journalist och tidigare kvinnlig har även gjort en femdygns tur med isbrytaren för att följa en kvinnlig styrman och en kvinnlig matros. I projektet har deltagit totalt 78 kvinnor varav 58 har intervjuats och de övriga besvarat frågelistan genom att skriva själva, kortare eller längre texter. Av de medverkande var två födda respek- tive 1918 och de övriga mellan . Nitton kvinnor arbetade till sjöss vid tiden för dokumentationen men många som gått iland arbetar ännu inom sjöfartsområdet, på rederier, i hamnar, i räddningstjänst, inom och på sjömans- och sjö- befälsskolor. Inom de olika yrkeskategorierna var tjugosex styrmän, varav tretton överstyrmän, men bara ett par har tjänstgjort som befäl- havare. Tolv kvinnor var telegrafister, ett yrke som försvann helt . Tjugonio kvinnor hade arbetat som matroser och sedan läst vidare, åtta var matroser vid undersök- ningstillfället. Femton kvinnor kom från maskin varav nio hade tjänstgjort som andre maskinist, fem som förste, en som chief och en som motorman. I denna grupp fanns också två motorelever. Praktiskt taget alla som arbetat i maskin hade sjöingenjörsutbild- ning. Tjugofyra av kvinnorna hade arbetat inom ekonomiavdel- ningen, alla hade börjat som mässman och sedan vidareutbildat sig. har en lång och gedigen erfarenhet av etnolo- giska samtidsundersökningar inom sjöfartsnäringen. I och för sig har man redan i tidigare undersökningar varit inne på frågan om kvinnans roll både som yrkesverksam till sjöss och som part i en sjömansfamilj. Det har dock skett mera marginellt och foku- serar man sig på problemställningarna kring kvinnan som yrkes- arbetande i en totalt mansdominerad yrkesvärld. Denna fråga är inte unik för sjöfartsnäringen och delegationen tror därför att undersökningen när den är klar och publicerad kan få stor bety- delse för diskussionen inom och dokumentationen av andra yrkes- grupper. Att ämnet är angeläget och väcker engagemang avspeglas inte minst i massmediadebatten. Samma språk talar följande passus i ett intervjusvar från en av deltagarna i museets intervjugrupp, : jag jobbar numera i en mansdominerad bransch, byggbranschen, och har mina erfarenheter därifrån. Det ni gör är otroligt viktigt för alla oss som jobbar och kämpar med gamla värderingar och attityder. Att dokumentera och granska vår nutid hjälper oss att skapa vår framtid. Tack för att ni gör detta!! Vem bevarar det industrihistoriska arvet På förslag av Delegationen för industrisamhällets kulturarv beslu- tade regeringen att bevilja ett bidrag på för genomförande av projektet be- varar det industrihistoriska arvet?