sou · GQB3120d4 · 2003-01-01 00:00:00 — som och lade fram sina slutbetänkanden, nämligen 1963, tillsattes Yrkes- utbildningsberedningen(YB) med uppgift att utreda yrkesutbild- ningens framtida inriktning och struktur. Den organisation som valdes för utbildningen hade sina rötter i de organisationsformer som då tillämpades i stora delar av arbetslivet. Den hantverksorienterade modellen för yrkesinlärning hade lämnats till förmån för mer industriella metoder i linje med det rådande utbildningsteknologiska tänkandet. Den industriella produktionstekniken blev förebild för yrkesutbild- ningen i form av långtgående specialisering i enligt med idéerna om scientific management. Amerikanska influenser och erfarenheter från industriella yrkesträningsprogram som tidigare hade avvisats av 1955-års yrkesutbildningssakkunniga influerade YB. YB föreslog i sina betänkanden att yrkesutbildningen inte längre från början skulle specialiseras mot ett visst yrke eller anpassas efter rådande branschsituation. Beredningen tog därvid hänsyn till svårigheterna för en 16-åring att ta definitiv ställning till en yrkes- bana. Arbetslivets omstrukturering och den osäkerhet det med- förde fick också beredningen att ta ställning för en breddad yrkesutbildning. En sådan breddning fick dock enligt YB inte undantränga be- hovet av en målinriktad utbildning. Om dessa önskemål skulle kunna uppfyllas måste yrkesutbildningen byggas upp så att den i princip är bred vid utbildningens inledning men successivt smalnar mot utbildningstidens slut. I stället för ett stort antal yrkesspecialiserade kurser borde utbildningen baseras på ett antal block (senare linjer) som innehöll gemensamma moment för ett 1964:171, s. 350. Genom grenval skulle dessa sedan differentieras mot ett stort antal individualyrken. Förslagen innebar vidare att tiden för yrkesämnena i flertalet fall skulle minskas som allmänna ämnen mer generellt borde införas. Yrkesutbildningarna skulle genomgående ges samma längd, , från att tidigare ha varierat från en termin till . I många fall skulle detta innebära att gymnasieskolan endast gav en påbörjad men ej avslutad yrkesutbildning. Gymnasieskolan skulle således inte ge någon färdigutbildning för en speciell befattning utan en påbörjad utbildning som skulle följas av en färdigutbildning ute i arbetslivet. Den specialisering eller arbetsrutin som färdig- utbildningen krävde skulle förläggas till företag och enligt YB genomföras i samverkan med skolan. Men färdigutbildningen kunde även ske skolförlagd i samhällsregi som s.k. påbyggnads- utbildning YB diskuterade också hur en förväntad integration mellan gym- nasiet, och yrkesskolan skulle påverka skolplaneringen. Elevantal på 1500 2000 elever skulle inte bli ovanligt i de nya enheterna, konstaterade man. Skolenheter av denna storleksord- ning skulle ställa helt nya krav på skolans funktionella utformning. De av YB föreslagna tre stora utbildningssektorerna, kunde vara en lämplig utgångspunkt för gruppering. Samtliga elever i skolenheten skulle höra hemma inom den humanistisk-sociala, den ekonomiska sektorn eller den teknisk-naturvetenskapliga sektorn. Genom att samla och gruppera undervisningslokalerna enligt samma principer skulle man erhålla en koppling mellan den pedagogiska och lokal- mässiga organisationen. 6Riktlinjer för det frivilliga skolväsendet; gymnasiet, yrkesskolan och blir gymnasieskolan Yrkesutbildningsberedningen hade haft i uppdrag att lämna förslag om hur yrkesutbildningen skulle inpassas i det gymnasiala skol- systemet. YB förslog att de tre skilda skolformerna yrkesskola, fackskola och gymnasium skulle upphöra och ersättas med en enda skola. Inom denna skulle rymmas olika utbildningsvägar anpassade till elevernas varierande intressen och samhällets behov. En bred remissopinion slöt upp bakom dessa principer. Regeringen lade i prop. 1968:140 angående riktlinjer för det frivilliga skolväsendet fram förslaget att en sammanhållen skolform skulle införas med utgångspunkt i YB:s förslag. Genom fortsatta beslut vid riksdag reformerades yrkes- utbildningen och blev en del av den nya gymnasieskolan. Reformen innebar att tiden för yrkesämnena kraftigt minskades medan inslaget av allmänna ämnen, hämtade från timplaner, ökade i jämförelse med tidigare. Antalet veckotimmar skars för yrkesutbildningen ned från 42 till 35 och lektionerna från 60 minu- ter , detsamma som skulle gälla för de teoretiska linjerna. YB:s förslag om breda yrkesblock genomfördes i huvudsak i form av linjer med successiva grenval. Den tvååriga yrkesutbild- ning, som gymnasieskolan skulle ge, var inte avsedd att vara en färdig yrkesutbildning. Gymnasieskolan skulle endast ge en på- börjad yrkesutbildning normalt följd av en färdigutbildning i arbetslivet. Färdigutbildningen systematiserades dock inte på det sätt som YB föreslagit utan blev helt en fråga för arbetslivet. Färdigutbildningen kom därför att få mycket olika utformning i olika branscher och kom i många fall också att saknas helt. De studievägar som tillskapades i den nya gymnasieskolan kom att omfatta fyra treåriga teoretiska linjer, ekonomisk, humanistisk, naturvetenskaplig och samhällsvetenskaplig. Dessutom fanns en fyraårig teknisk linje med möjlighet till avgång även . Den tidigare kom att ingå som tre tvååriga linjer, eko- nomisk, social och teknisk. Denna struktur sammanföll med det nya gymnasiets . De stora förändringarna var tillskapan- det av ett antal helt nya, tvååriga yrkeslinjer, nämligen N Bygg- och anläggningsteknisk N Distributions- och kontor N Fordonsteknisk N Jordbruks N Livsmedelsteknisk N Processteknisk N Verkstadsteknisk N Vård tillkom ett antal nya linjer: N Drift- och underhållsteknisk N Musik N Social service N Trädgård N Estetisk-praktisk linje. En föreslagen konsumtions- och vårdlinje däremot aldrig till stånd. Vad den nya skolan skulle kallas vållade en del bekymmer – tills vidare användes namnet mellanskolan. Genom att de olika studie- vägarna i mellanskolan skulle organiseras enligt vissa grundläggande principer såsom utbildningen längd, bredd, successiv differentiering och ämnesinnehåll skulle man, framhöll regeringen, ta ett viktigt steg mot en upplösning av dåvarande status- och prestigebundna värderingar av olika studievägar och yrkesområden. Det finns anledning att påminna om denna målsättning när vi , och ytterligare en gymnasiereform senare, skall lägga grunden för en ny struktur för en gymnasieskola för 2000-talet. beslut om gymnasieskolan medförde att de tidigare åtskiljda organisa- tionerna för gymnasium, fackskola och yrkesskola hade förenats till en ny, integrerad gymnasieskola. Till sin inre struktur omfattade den dock tre klart åtskiljda grupper av studievägar, gymnasierna (allmänna, handels- och tekniska), och yrkesskolan. Någon närmare innehållslig och studieorganisatorisk samordning genomfördes dock inte mellan de olika utbildningsgrupperingarna. Detta utgjorde en del av bakgrunden till kritiken mot gymnasie- skolan för brist på inre sammanhållning och integration. 1968 fortsatte av alla ungdomar i någon gymnasial skolform, dvs. i yrkesskolan, och gymnasiet. Regeringen gjorde i propositionen den bedömningen att praktiskt taget alla ungdomar efter skulle komma att gå vidare till fortsatt utbildning. hade man på sig för att genomföra reformen från pro- positionen 1968 till genomförandet 1971. Under dessa år hade också beslutat om kommunalt huvudmannaskap för den nya skolan (prop. 1970:4) och Kungl. Maj:t beslutat att namnet skulle vara gymnasieskolan (prop. läroplan för gymnasieskolan, Lgy 70, kom att gälla . började den första kullen ungdomar sina studier i den nya gymnasieskolan. På många håll skedde detta för yrkes- eleverna på nya studieorter och i nya lokaler och med en helt ny studieorganisation som bas, gymnasieskolans linjer. Därmed för- svann också den nära anknytningen som funnits mellan företag och yrkesskola. Den hade ofta inburit att eleverna via kontakter mellan yrkeslärare och företag fått erbjudande om anställning redan när de lämnade yrkesskolan. En annan effekt vid införandet av gymnasieskolan blev att denna endast skulle vara förlagd till gymnasieorter, dvs. orter som tidigare haft gymnasium och fackskola. Detta påverkade starkt lokalise- ringen av yrkesutbildningen, då de yrkesskolor som inte uppfyllde statsmakternas kriterier fick läggas ned. Denna process blev i många fall smärtsam, speciellt där det fanns sent inrättade yrkes- skolor som kommunerna kraftfullt slog vakt om. På några orter fick yrkesutbildningen vara kvar men i så fall som specialkurser enligt de äldre kurs- och timplanerna för yrkesskolan. lättade regeringen på denna princip och 13 kommuner med stora företag fick etablera utbildning enligt gymnasieskolans linjer, s.k. linjer på icke g-ort. En av ambitionerna bakom gymnasiereformen och Lgy 70 var att göra yrkesutbildning till ett möjligt alternativ för de ungdomar som ville fortsätta studera. Utvecklingen hade pekat på ett stadigt stigande intresse för teoretiska studier. Ambitionen uppfylldes över förväntan för för- dubblades antalet sökande till yrkeslinjer. Viss draghjälp gav säkert den omtalade akademikerarbetslösheten . Däremot var intresset mycket måttligt för de tvååriga teoretiska linjerna, den gamla . Dessa kom i hög grad att fungera som ett skyddsnät för elever som misslyckats. Framförallt fick den sociala linjen agera hjälpgumma och ta emot studieavbrytare från de treåriga linjerna. fanns också den s.k. naturvetarkrisen. Antalet avgångna elever från naturvetenskaplig linje sjönk från knappt 9 000 till drygt 5 500. När man diskuterar naturvetarkrisen bör man dock, precis som , även notera den tekniska linjens utveckling. Den integrerade gymnasieskolan som började sin verksamhet /72 var sprungen ur med successiv tillväxt och allmän framtidsoptimism. Redan innan de första eleverna hunnit lämna gymnasieskolan hade konjunkturen förändrats och även framtidsoptimismen fått sig en törn. Den (första) oljekrisen hade inträffat och en begynnande ungdomsarbetslöshet uppstått. Den accelererande tekniska utvecklingen inne- bar allt större svårigheter för skolväsendet att hänga med. Inte minst gällde detta teknisk yrkesutbildning. Spridningen av ny teknik är emellertid en fråga som utöver utbildningspolitiskt intresse också har industripolitisk och regionalpolitisk betydelse. Stat och kommun försökte därför på olika sätt påskynda teknik- spridningsprocessen. För skolans del gällde det såväl lärarnas kompetensutveckling som tillgången till modern utrustning i ända- målsenliga lokaler i skola eller företag. En konsekvens av att samhället tog det fulla ansvaret för den gymnasiala yrkesutbildningen blev att de tvååriga linjerna och specialkurserna i regel kom att ha utbildningen helt förlagd till skolan. Linjerna inom området Industri och hantverk hade tim- planen för yrkesämnet indelat i Arbetsteknik och Fackteori. Sär- skilda facksalar inrättades för fackteorin intill arbetsteknikens verk- stadsinstitutioner. Några utbildningar hade dock kvar i kursplanen föreskriven praktik eller utbildning utanför skolans lokaler, s.k. inbyggd utbildning, bl.a. distributions- och kontorslinjen, vård- linjen och bygg- och anläggningsteknisk linje. Också utbildningar inom Industri och hantverk kunde ha inbyggd utbildning. Inom vissa av dessa utbildningar var sådan föreskriven i kursplanen. Den nedkortade tiden för yrkesämnen som reformen i många fall medförde gjorde att det blev angeläget att utnyttja den återstående tiden så effektivt som möjligt. Det gällde att finna arbetsformer och en pedagogik som möjliggjorde detta. Det blev därför naturligt att försöka effektivisera undervisningen genom att utnyttja själv- instruerande läromedel. I sin mest renodlade form delades arbets- tekniken upp på ett antal normerade studieplatser, s.k. stationer. Varje station var uppbyggd för att ge undervisning om ett eller flera grundmoment i yrkestekniken. samlades eleverna till gemensamma genomgångar. Detta fick naturligtvis konsekvenser för lokal- och utrustningssituationen. Ungdomsgrupper som tidigare gått direkt ut i arbetslivet efter avslutad grundskola sköt nu upp sin arbetslivsdebut genom att gå i gymnasieskolan. Detta fick naturligtvis konsekvenser för verksamheten i en gymnasieskola för alla. gymnasieutredning och propositionen Gymnasieskola i utveckling; successiv utveckling i stället för en stor reform Gymnasieskolans struktur hade förändrats ganska lite efter sin tillkomst. hade den utmanats av en snabb teknisk ut- veckling och en betydande omstrukturering på arbetsmarknaden med en i många fall ny arbetsorganisation. Starkt bidragande var också det faktum att gymnasieskolan nu tog emot nästan hela årskullen 16-åringar. togs initiativ till en gymnasieöversyn. Denna gym- nasieutredning arbetade under en parlamentariskt turbulent tid och fick flera tilläggsdirektiv under sin långa arbetsperiod. Slutbetän- kandet som var ett principbetänkande kom först , En refor- merad gymnasieskola (SOU 1981: 96). I direktiven framhöll statsrådet : Även om gymnasieskolan fungerar tillfredsställande för stora grupper ungdomar som går vidare i utbildningen efter finns det erfarenheter som pekar på att en översyn nu är nödvändig. Reform- besluten ledde visserligen fram till en samordning i fråga om mål och organisation samt en vidareutveckling av yrkes- utbildningens innehåll, men någon samlad prövning av möjligheterna till inre samordning mellan olika studievägar har inte gjorts. Kommittén skulle pröva om utbildningsvägar i gymnasieskolan som anknöt till skilda yrken inom breda sektorer i arbetslivet kunde läggas samman. En sådan översyn borde om möjligt relateras även till högskolans sektorindelning. Ett system med etapper och successiva avgångar borde prövas mer ingående. I en sådan studiegång skulle det bli möjligt att skapa bättre motivation för studier genom att utbildningsmålen låg relativt nära i tiden. Möjligheterna till en närmare samverkan mellan gymnasieskola, komvux och arbetsmarknadsutbildning borde också studeras liksom ett system med kontinuerlig intagning i gymnasieskolan. Kommittén skulle också ingående analysera orsakerna till den minskade intresset för tekniska och naturvetenskapliga studier. Som ett alternativ till utbildning i mer reguljär form kunde utbildning i företag vara ett sätt att tillgodose varierade behov. När det gäller arbetssätt framhölls att det metodiska arbetet i alla ämnen borde få en utökad inriktning mot praktiska och laborativa arbetsformer. En diskussion om utbildningens dimensionering och lokalisering fördes i direktiven med utgångspunkt i hur balansen mellan till- gänglighet och mångsidigt utbildningsutbud skulle kunna upprätt- hållas. De första tilläggsdirektiven kom . Den nya regeringen, med skolminister , gav Gymnasie- utredningen i uppdrag att beakta konsekvenserna av besluten om högskolans behörighetssystem. Bl.a. framhölls att för varje hög- skoleutbildning skulle det finnas minst en gymnasielinje som gav fullständig behörighet. skulle inom alla studievägar finnas såväl yrkesförberedande som studieförberedande inslag. Dessutom underströks att direktiven var mycket omfattande, varför utredningen borde eftersträva att avlämna ett principbetän- kande med alternativa lösningar och konsekvensbeskrivningar. efter starten fick gymnasieutredningen nya tilläggs- direktiv. Den nya regeringen, med skolminister , beslutade om dessa . Dessa direktiv påverkades av att en ny läroplan för (Lgr 80) just hade beslutats och att barn- och ungdomsutbildningen borde ses ur ett helhetsperspektiv. En utgångspunkt borde enligt direktiven också vara att alla ung- domar har rätt till en gymnasial utbildning, som ger dem grund för yrkesverksamhet och/eller för fortsatta studier. Även frågan om att vidga begreppet gymnasial utbildning till att omfatta utbildningar utanför gymnasieskolan väcks. I sitt slutbetänkande En reformerad gymnasieskola (SOU 1981:96) betonade gymnasieutredning att man lagt fram ett principbetänkande och att förslagen också utformats i enlighet med detta. Den mest uppmärksammade delen i GU:s betänkande var tanken på gemensamma ingångar i gymnasieskolan. Det innebar att de inledande två terminerna, i ett föreslaget treterminssystem, skulle vara gemensamma för de korta och de långa studieprogram- men inom vart och ett av tre föreslagna utbildningsområden, nämligen: N ekonomiskt N socialt Det tekniska utbildningsområdet skulle dock bli så omfattande att det föreslogs bli indelat i fyra utbildningsblock: N Bygg- och anläggningstekniska N El-teletekniska N Laboratorietekniska N Mekaniska Motiv för den gemensamma starten var bl.a. att framtidens arbets- liv skulle underlättas av om de som utbildar sig för samma arbets- marknadssektor har vissa gemensamma erfarenheter och referens- ramar med från utbildningen. Utredningen ville också närma korta och långa studieprogram till varandra. Detta skulle bl.a. ske genom mer allmänna inslag i de yrkesförberedande utbildningarna och mer yrkesförberedande inslag i de studieförberedande. Härigenom skulle antalet ingångar till gymnasieskolan minskas som skolan genom stöd i olika former gavs möjligheter att verka för att göra utbildningsvalen så realistiska som möjligt både ur elevens och samhällets synvinkel. Av stor betydelse var också indelningen av ämnena i kurser. Grundkurser skulle vara gemensamma för alla elever som läser ämnet och tilläggskurser kunna ge mer djup eller bredd. Dessutom skulle det finnas koncentrerade yrkestekniska kurser med syftet att ge ungdomar med teoretisk inriktning en förberedande yrkes- utbildning. En viktig princip var också tanken att i ökad ut- sträckning ge möjlighet till koncentrationsläsning. Ämnessplitt- ringen skulle minskas som undervisningstiden samlades till längre sammanhållna studiepass. När GU:s förslag remissbehandlats var den gemensamma in- gången för vart och ett av de tre föreslagna utbildningsområdena den fråga som uppmärksammades mest i yttrandena. En majoritet av remissinstanserna ställde sig visserligen bakom principen men inte till utformningen. 8 FS-försöken – en reformstrategi med förhinder förslag ledde inte till någon stor gymnasie- reform. I propositionen Gymnasieskola i utveckling (prop. 1983/84:116) föreslogs i stället en femårig period av försöks- verksamhet och utvecklingsarbete under vilken förslagen skulle konkretiseras. Detta avsågs leda till en stegvis reformering av gym- Så blev också beslut. Det centralt initierade försöks- och utvecklingsarbetet benämndes , där FS stod för frivilliga skolformerna. hade gymnasieskolan ett statsbidragssystem som innebar att staten betalade vad respektive kommun rekvirerade. Det medförde i sin tur att staten måste reglera utbildningens organisation i minsta detalj. Några försök med en annan orga- nisation var därför inte tillåten. I stället fick försöken handla om utveckling av det inre arbetet i klasserna, arbetsmiljön och praktik – tre nog så eftersatta områden. Dessutom fick man göra försök med samarbete mellan gymnasieskolan och vuxen- utbildningen. av försöken avsåg det inre arbetet. Exempel på sådana försök var samverkan mellan ämnen, kursindelning av ämnen, nya ämnen, individualisering, elevinflytande, studiekon- trakt och aktivare klassföreståndarskap. Mellan 750 och 1 000 försöksprojekt pågick . Ungefär hälften av gymnasieskolorna deltog i något eller några projekt. Hälften av skolorna deltog således inte i något projekt och på de skolor där det fanns försöksprojekt deltog långt ifrån alla lärare och skolledare. utveckling uttrycker sin bedömning av reformstrategin sålunda: Tanken var att FS-försöken skulle leda till en reform, som initierades nerifrån och upp. De 1 000 försöksblommorna resulterade dock inte i en reformblomma utan i många. FS-försöken betydde mycket så- tillvida att de synliggjorde behovet av en stor och genomgripande förändring av gymnasieskolan, en förändring som måste beslutas centralt men med ett stort utrymme för lokalt ansvar.6 FS-försöken omfattade till övervägande del de teoretiska studie- vägarna. kom signaler från arbetsmarknadens parter om be- hovet av en översyn av den yrkesinriktade utbildningen, som enligt parterna inte uppmärksammats tillräckligt i gymnasieutredningens arbete. 6 Den nya gymnasieskolan hur går det? (SOU 1996:1). 9 På väg mot en mer genomgripande gymnasiereform Eftersom FS-försöken i liten utsträckning omfattat de yrkes- förberedande utbildningarna tillsatte regeringen en expert- grupp för översyn av de gymnasiala yrkesutbildningarna (ÖGY) med uppgiften att analysera behovet av utveckling och förnyelse av den gymnasiala yrkesutbildningen. Arbetsgruppen föreslog en försöksverksamhet, som startade . vidtog regeringen också ett antal andra åtgärder för att få mera strukturerade underlag för en reformering av gymnasieskolan. , som hade utformat kursplanerna för ÖGY- försöken, fick i uppdrag att dels ge förslag till studievägsstruktur för yrkesutbildningen i gymnasieskolan, dels göra en översyn av de tre- och fyraåriga linjerna i gymnasieskolan. En utredning tillsattes som skulle se över de tvååriga, ej direkt yrkesinriktade linjerna i gymnasieskolan. Inom påbörjades en översyn av den s.k. lilla ramen och dess specialkurser för sökande med viss ålder, praktik eller utbildning efter . Slutligen fick i uppdrag att se över det kommu- nala uppföljningsansvaret. som dessa utredningar pågick förändrades genom ett riksdagsbeslut (prop. 1988/89:90 om ingenjörs- utbildning) gymnasieskolans tekniska linje. Den hade dittills varit lång – och på ett par orter i landet försöksvis . beslutades att den fjärde årskursen skulle ersättas av en tvåårig ingenjörsutbildning inom högskolan, en förändring som skulle vara fullt genomförd /94. med översynerna av den gymnasiala utbildningens olika delar pågick ett arbete med att förändra styrningen av skolan till en mera mål- och resultatbaserad styrning som också innebar att beslut decentraliserades från stat till kommun. Dessa förändringar hade en direkt påverkan också på utformningen av den kommande gymnasiereformen. En ny ansats för yrkesutbildning Regeringen delade uppfattningen om behovet av en översyn av yrkesutbildningen och vida direktiv gavs åt arbetsgruppen för över- syn av den gymnasiala yrkesutbildningen, populärt kallad ÖGY. Gruppen var sammansatt av företrädare för arbetsmarknadens parter och skolhuvudmännen. Till arbetsgruppens förfogande fanns ett stort antal expertgrupper med förankring i skolor och närings- liv. Enligt de övergripande riktlinjerna skulle ÖGY analysera be- hovet av och förbereda förändringar av yrkesutbildningen både . Vidare skulle gruppen se över fördelningen av ansvaret mellan utbildningsväsende och arbetsliv för olika inslag i yrkesutbildningen liksom formerna för samarbete parterna emellan. Ämnesinnehållet skulle granskas med hänsyn till framför allt den tekniska utvecklingen och kopplingen mellan teori och praktik. Parterna och skolhuvudmännen i ÖGY tycktes vara överens om behovet av förändringar i den riktning direktiven angivit. Mycket litet av låsningar förekom. Att både skapa högre kvalitet i yrkes- utbildningen och skapa en gymnasieskola som förmådde ta emot alla elever var redan det en initial målkonflikt. En rad hearings med företrädare från olika branscher och intressen pekade mot att kraven på innehållet skulle innebära kraftigt späckade kurs- och timplaner. Dessutom visade företags- analyserna att det fanns rätt liten överensstämmelse mellan de olika företagens krav på de elever som lämnade gymnasieskolan. Alla lyfte dock fram den sociala kompetensens betydelse för anställ- ningsbarhet. En ledande princip för en reformerad gymnasieutbildning borde enligt ÖGY:s tankar vara att skapa en tillvalsskola i stället för en frånvalsskola. Ett system med en stegvis kompetensuppbyggnad i form av s.k. moduler, som kunde kompletteras och byggas på och fördjupas under hela arbetslivet blev därför en viktig del av ÖGY:s förslag. Härigenom kunde också en mer individualiserad studie- gång skapas. Utbildningstiden skulle därvid åter kunna bli mer flexibel.