sou · GQB372 · 2003-01-01 00:00:00 — (som hade begärt förhandsavgöran- det från beslutade emellertid senare att ändå förelägga MSL att ställa säkerhet för rättegångskostnader i det svenska målet och ansåg att förhandsavgörandet inte var tillämpligt i just det aktuella målet eftersom endast före hade tillträtt som medlem i EU och gemenskaprätten inte hade retroaktiva återverkningar på området – se NJA 1996 s. 668). Mund & Fester – en förbjuden indirekt diskriminering meddelade dom i Mund & Fester-målet (se dom av i mål C-398/92, Firma mot Firma , 1994, s. I-467). Målet handlade om en felaktig speditions- leverans som det nederländska svarandebolaget hade utfört. De transporterade varorna (hasselnötter) hade fuktskadats under transport och det tyska företaget , som hade inträtt i uppdragsgivarens ställe, krävde därför ersättning för felet. För att säkra sin påstådda fordran begärde Mund & Fester vid tysk domstol att kvarstad skulle meddelas på en av Hatrex lastbilar som alltjämt befann sig i . Frågan hänsköts till för förhandsavgörande angående bl.a. principen om förbud mot diskriminering i nuvarande artikel 12 i . De tillämpliga tyska bestämmelserna om kvarstad var uppdelade i två delar. För inhemska förhållanden kunde kvarstad beviljas om det kunde befaras att verkställighet av en dom annars skulle omöjliggöras eller väsentligen försvåras. Om verkställighet av en Allmänna utgångspunkter för en förändring dom å andra sidan skulle ske i utlandet presumerades det att det förelåg en tillräcklig grund för att kunna bevilja kvarstad. konstaterade först att det inte var fråga om någon direkt diskriminering grundad på nationalitet eftersom reglerna inte var kopplade till nationella medborgarskap för ägarna till den egendom som kunde komma att beläggas med kvarstad. Bestämmelserna ansågs emellertid leda till samma resultat som en direkt diskriminering, bl.a. eftersom en verkställighet i utlandet i de flesta fall fick anses vända sig mot andra än tyska fysiska och juridiska personer. Det var därför fråga om en indirekt diskriminering och gick över till frågan om denna diskriminering kunde vara motiverad av objektiva skäl. Den presumtion för verkställighetssvårigheter till utlandet som fanns i den tyska lagen sades då vara berättigad avseende icke medlems- stater. påpekade emellertid att Brysselkonventionen omfattar alla medlemsstater. För verkställighet av domar på privaträttens område måste därför medlemsstaternas territorier ses som en helhet. Den tyska presumtionen för kvarstad endast grundad i att verkställighet skall ske utanför , kunde därför enligt inte anses vara objektivt motiverad och fastställdes vara oförenlig med gemenskapsrätten. Pastoors och Trans-Cap – en tillåten indirekt diskriminering, men oproportionell åtgärd meddelade dom i Pastoors och Trans-Cap-målet (se dom av i mål C- 29/95, och mot Belgische Staat, 1997 s. 285). Målet handlade om nationella bestämmelser om verkställighet. Pastoors var lastbilschaufför med hemvist i och han var anställd av företaget som också hade hemvist i . Vid en kontroll av lastbilen i konstate- rades att Pastoors misstänktes för att ha gjort sig skyldig till elva olika överträdelser mot bestämmelserna i förordningarna (EEG) nr. 3820/85 (om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter, EGT L 370, s.1) samt (EEG) nr. 3821/85 (om färdskrivare vid vägtransporter, EGT L 370, s. 8). Enligt belgisk lag hade en förare som bröt mot förordningen valet att på plats (genom s.k. omedelbar uppbörd) betala en summa av BRF 10 000 för varje överträdelse. Genom ett sådant val avbröts i Allmänna utgångspunkter för en förändring princip den fortsatta lagföringen. Föraren kunde emellertid också välja att låta lagföringen mot honom ha sin gång, men han måste då – om han inte hade hemvist eller fast uppehållsort i – betala BRF 15 000 för varje överträdelse vid äventyr av att fordonet annars togs i förvar i avvaktan på beslut om kvarstad. Pastoors valde det förra alternativet och betalade därför BRF 110 000 för de elva överträdelserna. Pastoors och Trans-Cap stämde emellertid senare den belgiska staten och begärde då bl.a. att få återbetalat det erlagda beloppet. De gjorde gällande att den belgiska lagen var ogiltig dels enligt art 6 i eftersom deras sak skulle ha prövats av en oberoende domstol och dels enligt art 6 (nu art 12) i eftersom de diskriminerades på grund av sin nationalitet. konstaterade först att någon direkt diskrimine- ring enligt art 12 inte förelåg eftersom den belgiska lagen inte särbehandlade någon på grund av dennes nationalitet utan enbart med avseende på var denna var bosatt. Skyldigheten att deponera pengar som säkerhet åvilade ju alla överträdare som inte var bosatta i , oberoende av deras nationalitet. har emellertid tidigare fastställt att en sådan situation där en skillnad görs på grund av bosättningskriterier ofta är till förfång för medborgare från andra medlemsstater eftersom de människor som inte är bosatta i landet till större delen är just utländska medborgare (se t.ex. dom av i mål C-279/93, Finanzamt Köln-Altstadt mot , 1995 s. I-225). EG- domstolen fann det också ostridigt i Pastoors och Trans-Cap- målet att den belgiska lagen mycket sällan rent praktiskt skulle komma att gälla för belgiska medborgare och att den därför ledde till samma resultat som en direkt diskriminering. Eftersom Brysselkonventionen inte täcker det straffrättsliga området och det inte heller fanns några verkställighetskonventioner mellan och gjorde sedan följande uttalande: Således föreligger en reell risk för att verkställigheten av en fällande dom som meddelats mot en person som inte är bosatt i landet blir omöjlig eller åtminstone avsevärt svårare och dyrare. Denna situation motiverar därför objektivt en skillnad i behandlingen av överträdare som är bosatta i landet och dem som inte är det, eftersom förpliktelsen att deponera pengar som säkerhet är ägnad att förhindra att de undandrar sig en faktisk påföljd genom att helt enkelt förklara att de inte önskar medge omedelbar uppbörd av Allmänna utgångspunkter för en förändring böterna och således välja ett icke förenklat straffrättsligt förfarande. (punkterna 21 och 22). ansåg alltså att det belgiska systemet inte stred mot diskrimineringsförbudet i art 12. Den gick emellertid därefter vidare och konstaterade att åtgärderna även måste framstå som lämpliga och nödvändiga för att uppnå det eftersträvade målet utan att överskrida gränserna för vad som är oumbärligt för att uppnå det. (punkten 24). Skillnaden i de belopp som skulle betalas i förskott jämfört med bötesbeloppet var BRF 5 000 för varje överträdelse (15 000– 10 000). Denna skillnad hade motiverats med att kostnader uppstod för rättegången om föraren inte godtog att lagföringen mot honom avbröts. konstaterade emellertid att när fråga var om olika överträdelser på samma gång (som de elva i detta fall) en rättegång slutligen skulle komma att kumuleras till ett enda förfarande och att kostnaderna för rättegången därför inte skulle stiga för varje ny förseelse. Den belgiska lagen ansågs därför överdriven och inte vara nödvändig för att täcka eventuella extra kostnader för rättegången. fastställde därför att den belgiska lagen stred mot proportionalitetsprincipen i artikel 12. Det skall slutligen tilläggas att efter utgången av sin proportionalitetsprövning i Pastoors och Trans Cap-målet uttryckligen valde att inte ta ställning till frågan om den belgiska lagen även stred mot någon princip i gemenskapsrätten som motsvarar artikel 6 i (punkten 27 i domen). Kommissionen mot – en tillåten indirekt diskriminering, men oproportionell åtgärd meddelade dom i mål C-224/00, Kommissionen mot . Målet gällde bestämmelser i en italiensk vägtrafiklag som var till till nackdel för de lagöverträdare som hade ett fordon registrerat i en annan medlemsstat än . För alla fordon gällde att en lagöverträdare för en förseelse kunde betala ett visst reducerat belopp som motsvarade den lägsta sanktionsavgiften för den aktuella överträdelsen från det att överträdelsen konstaterades. Om betalning inte erlades inom denna Allmänna utgångspunkter för en förändring 60-dagars frist kunde ett betalningsföreläggande motsvarande minst dubbla det reducerade beloppet komma att utfärdas. För fordon registrerade i en annan medlemsstat än gällde emellertid att lagöverträdaren var tvungen att ställa säkerhet för dubbla det reducerade beloppet om han eller hon inte ville betala det reducerade beloppet. Ställde han eller hon inte en sådan säkerhet skulle hans eller hennes körkort eller fordon genast tas i beslag. fann först att skillnaden i behandling inte var direkt grundad på nationalitet och alltså inte utgjorde någon direkt diskriminering. fann sedan precis som i Pastoors och Trans-Cap-målet att det italienska systemet egentligen var godtagbart eftersom dess syfte var att säkerställa betalning av sanktionsavgifter från de lagöverträdare som har ett fordon som är registrerat i en annan medlemsstat än . Eftersom beloppet för ställande av säkerhet var dubbelt så stort som den lägsta sanktionsavgiften fann emellertid att en lagöverträdare med ett fordon som är registrerat i en annan medlemsstat än skulle uppmuntras att betala den lägsta sanktionsavgiften och därigenom avstå från den betänketid som annars gällde. fann därför att det italienska systemet var oproportionerligt och därmed stod i strid med artikel 12 i . Proportionalitetsprincipen återfinns inte endast inom svensk rätt utan den är som har framförts även verksam inom gemenskaps- rätten. Som en rent allmängiltig princip kan proportionalitets- principen spåras så långt tillbaka som till det antika , men som en rättslig regel utarbetades den först i framförallt och . Den kom i dessa länder att stå för ett av domstolarna utarbetat svar mot den alltmer växande administrativa makten, i syfte att skydda medborgarna från alltför ingripande åtgärder från statens sida (a.a. s. 89). I fick principen emellertid från början endast ett begränsat utrymme. kom den i stället att utarbetas av och har spelat en mycket stor roll i såväl domstolens praxis som gemenskapens lagstiftningsarbete. T.ex. fastställde tidigt att kommissionens (då den Höga myndighetens) reaktion på en olaglig handling måste stå i Allmänna utgångspunkter för en förändring proportion till handlingens verkan (se dom av i mål C-8/55, Fédération mot Höga myndigheten, 1954-1956, s. 245). fastställde proportionalitetsprincipen såsom en allmän rättsprincip inom gemenskapsrätten (se dom av i mål C-11/70, Internationale Handelsgesellschaft mbH mot Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel, 1970 s. 1125). Proportionalitetsprincipen innebär inom gemenskapsrätten att en åtgärd inte får vara mer betungande eller långtgående än som kan anses nödvändigt för att uppnå det eftersträvade syftet. EG- domstolen använder sig av uttryck som appropriate and necessary (och , a.a., s. 108). Det har emellertid framhållits att proportionalitetsbegreppet är vagt och att någon exakt formel för det inte kan ges (se t.ex. , The Effect of Proportionality on the Actions of Member States of Community: National Viewpoints From , of Proportionality in the Laws of Europé, s. 60). Kortfattat kan sägas att proportionalitetsprincipen numera i princip genomsyrar hela gemenskapsrättens område (se t.ex. beslut av i mål C-120/94, Kommissionen mot , 1996, s. I-1513, AG vid punkten 70) men återfinns inom tre huvudområden. Genom uttrycks den, för det första, numera i själva . I artikel 5.3. stadgas att Gemenskapen skall inte vidta någon åtgärd som går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen i detta fördrag.. Det är emellertid inte helt klart om denna kodifiering av proportionali- tetsprincipen har påverkat principens tillämpning på något sätt. Kodifieringen infördes nämligen i samband med införandet av subsidiaritetsprincipen och den syftade egentligen till att skydda medlemsstaterna själva och inte individernas intressen inom gemenskapen. För det andra används principen som en grund för att ifrågasätta lagligheten av EG-institutionernas agerande. Principen syftar i denna del till att skydda individernas rättigheter. har här i sin verksamhet t.o.m. använt sig av principen för att ogiltigförklara viss gemenskapsrättslig lagstiftning (se t.ex. dom av i mål C-181/84, The Queen, ex parte E.D. & F. Man () Ltd mot fo Agricultural Produce (IBAP), 1985, s. 2889). För det tredje används principen som en grund för att ifrågasätta lagligheten av Allmänna utgångspunkter för en förändring Proportionalitetsprincipen är då av grundläggande betydelse när det gäller att t.ex. avgöra om en medlemsstat har tillräckligt angelägna skäl för att upprätthålla en åtgärd som hindrar importverksamhet från andra länder inom EU och den utgör över huvud taget en viktig faktor vid bedömningen i övrigt av nationella begränsningar av de fria rörligheterna (och , a.a. s. 108). Det skall understrykas att proportionalitetsprincipen i dessa tre olika roller också tjänar tre olika syften. Medan principen såsom den är uttryckt i artikel 5.3. i alltså syftar till att skydda medlemsstaterna och i förhållande till EG-institutionernas agerande syftar till att skydda individen, fungerar proportionalitets- principen i förhållande till medlemsstaterna som ett marknads- integrerande instrument. Lagligheten i medlemsstaternas agerande måste ju kontrolleras i ljuset av de grundläggande friheterna i . tillämpar principen gentemot EG- institutionerna på ett ganska sparsamt sätt eftersom institutionerna i kraft av har ett stort politiskt skönsmässigt utrymme att agera inom gemenskapens område. har därför sagt att den med beaktande av proportionalitetsprincipen endast kommer att slå ned på en institutions agerande om detta har visat sig vara uppenbart olämpligt med avseende på det mål som den behöriga institutionen söker uppnå (se t.ex. dom i mål C-265/87, . KG mot Hauptzollamt Gronau, 1989, s. 2237, punkten 22). Gentemot medlemsstaterna är emellertid betydligt mer övervakande, dels eftersom medlemsstaterna inte har det utrymme att agera på gemenskapens område som EG- institutionerna har och dels eftersom risken är större att medlems- staterna agerar på ett sätt som står i strid med gemenskapsrätten jämfört med EG-institutionerna. Denna skillnad i syn på åtgärder från olika aktörer liknar delvis rättstillämpningen i federala rättssystem. Det har emellertid argumenterats att EG- domstolen bl.a. på grund av Amsterdamsfördragets protokoll om tillämpning av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna kan komma att bli mer övervakande även av EG- institutionernas åtgärder (. , a.a., s. 21). Medlemsstaterna har historiskt behållit bestämmanderätten inom det straffrättsliga området. Trots det kan medlemsstaternas agerande inom detta område ändock prövas av med Allmänna utgångspunkter för en förändring proportionalitetsprincipen som grund. har bl.a. gjort följande uttalande avseende det straffrättsliga området: I princip omfattas straffrätten och bestämmelserna om brottmåls- förfarandet fortfarande av medlemsstaternas behörighet. Av domsto- lens fasta rättspraxis framgår dock att gemenskapsrätten även på detta område fastställer vissa gränser i fråga om de kontrollåtgärder som medlemsstaterna har rätt att upprätthålla inom ramen för den fria rörligheten för varor och personer. De administrativa eller straffrätts- liga åtgärderna får inte gå utöver vad som är strängt nödvändigt, kontrollåtgärderna får inte vara utformade på ett sådant sätt att de begränsar den frihet som eftersträvas genom fördraget, och får inte vara förbundna med sanktioner som är så oproportionerliga i förhållande till överträdelsens svårighetsgrad att de utgör ett hinder för utövandet av denna frihet. (dom av i mål C-203/80, Brottmål mot , 1981, s. 2595, punkten 27) När bedömer nationella straffbestämmelser med proportionalitetsprincipen som grund beaktar den dels straff- bestämmelsernas karaktär och uppbyggnad och dels själva straffsatserna (, a.a. s. 157). Är straffbestämmelserna till sin karaktär olika för inhemska medborgare respektive för utlänningar får denna skillnad (skillnaden läses här ur ett proportionalitetsperspektiv – skillnaden kan ju i sig vara olaglig ur ett diskrimineringsperspektiv) inte vara oproportionell. Man gör här en jämförelse med eventuella skillnader i sakförhållanden samt med straffsatser för liknande brott (se t.ex. dom av i mål C-299/86, Brottmål mot , 1988, s. 1213 och dom av i mål C-24/97, Kommissionen mot , 1998, s. I-2133). Härvid kan också erinras om utgången i Pastoors och Trans-Cap-målet (dom av i mål C-29/95, 1997 s. I-285 punkterna 25–27). Om själva straffsatsen för ett brott som påverkar den fria rörlig- heten inom gemenskapen i sig anses för hög kan emellertid den nationella strafflagen redan därigenom strida mot proportionali- tetsprincipen, oavsett om liknande straffsatser finns för liknande inhemska brott (, a.a., s. 160). Är straffsatsen oproportionerlig i förhållande till brottet kan den nämligen i sig ses som ett hinder för den fria rörligheten (. , a.a., s. 12). Det skall emellertid slutligen sägas att proportionalitets- principen inom EG egentligen anses fungera som en slags judiciell skälighetsbedömning där medlemsstaternas roll och möjligheter att Allmänna utgångspunkter för en förändring agera inte skall minimeras som ett självändamål. I stället är själva tanken med inblandning att medlemsstaterna tvingas förklara sig och rättfärdiga de åtgärder som de har vidtagit och som visar sig hindra den fria rörligheten inom gemenskapen. På så vis ökar möjligheterna att genom en dialog slutligen skapa ett system med mindre ingripande åtgärder för den gemensamma marknaden (, a.a., s. 140). 6.2.4Konkurrensbegreppet som princip samt principerna om fri rörlighet inom gemenskapen Enligt den svenska åkerinäringen snedvrider den rådande situationen, såvitt avser möjligheter att verkställa böter och avgifter, konkurrensen mellan svenska och utländska åkeriföretag. Frågan har bl.a. behandlats ovan under avsnitt 5.4. Det är emellertid också av vikt att något analysera det EG-rättsliga konkurrensbegreppet för att se om detta omfattar den rådande situationen och därför måste beaktas i den fortsatta utredningen. Det är av samma skäl också av vikt att kort beröra principerna om de grundläggande friheterna inom gemenskapen. Bestämmelserna om de olika grundläggande friheterna inom gemenskapen reglerar individernas rättigheter mot medlemsstater- na och syftar slutligt till att säkerställa ett tillträde till den gemensamma marknaden på lika villkor för alla medlemsstaters medborgare. har därför förbjudit medlemsstaterna att införa eller vidmakthålla nationella åtgärder som begränsar de grundläggande friheterna. T.ex. får en medlemsstat som utgångs- punkt inte inskränka rätten för en arbetstagare från en annan medlemsstat att förflytta sig fritt inom medlemsstaternas territorium (artikel 39) eller någons frihet att tillhandahålla tjänster från en annan medlemsstat (artikel 49). För att kunna säkerställa ett fullständigt marknadstillträde inom gemenskapen är emellertid dessa bestämmelser inte tillräckliga. Förbudsregler mot medlems- staternas agerande skulle nämligen vara tämligen verkningslösa om privata aktörer, såsom t.ex. enskilda företag, ändå hade möjlighet att t.ex. genom avtal geografiskt dela upp marknader mellan sig eller ensidigt agera på konkurrensvidriga sätt. innehåller därför även kontrollregler som bl.a. förbjuder enskilda företags konkurrensbegränsande avtal eller missbruk av marknads- dominanser. Dessa regler utgjorde en relativ nyhet inom Allmänna utgångspunkter för en förändring har uppgett att reglerna har varit grundläggande och oundgängliga för att den inre marknaden skall kunna fungera och att reglerna därför tillhör själva grunderna för rättsordningen (se t.ex. dom av i mål C-126/97, mot , 1999, s. I-3055, punkterna 36 och 39). Konkurrensreglerna i återfinns framför allt i artiklarna 81 och 82. I artikel 81 i anges följande. 1.Följande är oförenligt med den gemensamma marknaden och förbjudet: alla avtal mellan företag, beslut av företagssamman- slutningar och samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden, särskilt sådana som innebär att a inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller indirekt fastställs, b produktion, marknader, teknisk utveckling eller investeringar begränsas eller kontrolleras, c marknader eller inköpskällor delas upp, d olika villkor tillämpas för likvärdiga transaktioner med vissa handelspartner, varigenom dessa får en konkurrensnackdel, e det ställs som villkor för att ingå avtal att den andra parten åtar sig ytterligare förpliktelser, som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har något samband med föremålet för avtalet. 2.Avtal eller beslut som är förbjudna enligt denna artikel är ogiltiga. 3.Bestämmelserna i punkt 1 får dock förklaras icke tillämpliga –på avtal eller grupper av avtal mellan företag, –beslut eller grupper av beslut av företagssammanslutningar, –samordnade förfaranden eller grupper av samordnade förfaranden, som bidrar till att förbättra produktionen eller distributionen av varor eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande, som konsumenterna tillförsäkras en skälig andel av den vinst som därigenom uppnås och som inte aålägger de berörda företagen begränsningar som inte är nödvändiga för att uppnå dessa mål, bger dessa företag möjlighet att sätta konkurrensen ur spel för en väsentlig del av varorna i fråga. Allmänna utgångspunkter för en förändring I artikel 82 i anges följande. Ett eller flera företags missbruk av en dominerande ställning på den gemensamma marknaden eller inom en väsentlig del av denna är, i den mån det kan påverka handeln mellan medlemsstater, oförenligt med den gemensamma marknaden och förbjudet. Sådant missbruk kan särskilt bestå i att a direkt eller indirekt påtvinga någon oskäliga inköps- eller försäljningspriser eller andra oskäliga affärsvillkor, b begränsa produktionen, marknader eller teknisk utveckling till nackdel för konsumenterna, c tillämpa olika villkor för likvärdiga transaktioner med vissa handelspartner, varigenom dessa får en konkurrensnackdel, d ställa som villkor för att ingå avtal att den andra parten åtar sig ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har något samband med föremålet för avtalet. Av intresse för denna utredning är att har fastställt att konkurrensregler är tillämpliga även inom transportsektorn (se t.ex. dom av i förenade målen C-209-213/84, Ministère public mot Asjes m.fl., 1986, s. 1425). Konkurrensreglerna riktar sig emellertid endast mot enskilda företags agerande inom en relevant marknad och alltså inte mot medlemsstaterna som sådana eller mot medlemsstaternas lagstiftningsåtgärder. innehåller dock andra, till sin lydelse mer generella, bestämmelser som också är av intresse för den europeiska konkurrensrätten. Särskilt artiklarna 3.1.g. och 10 i har en särskild betydelse i denna del. I artikel 3.1.g. i anges följande. För att uppnå de mål som anges i artikel 2 skall gemenskapens verksamhet på de villkor och i den takt som anges i detta fördrag innefatta g en ordning som säkerställer att konkurrensen inom den inre marknaden inte snedvrids, I artikel 10 i skrivs följande. Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av detta fördrag eller av åtgärder som vidtagits av gemenskapens institutioner. Medlemsstaterna skall underlätta att gemenskapens uppgifter fullgörs. Allmänna utgångspunkter för en förändring De skall avstå från varje åtgärd som kan äventyra att fördragets mål uppnås. har använt sig av artiklarna 3.1.g. och 10 för att till viss del låta konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 omfatta även medlemsstaterna som sådana och medlemsstaternas agerande.