sou · GQB361d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Nämndemannen fälldes till ansvar (skadegörelse med politiska motiv) och domen fastställdes av hovrätten. Sedan nämndemannen förklarat att han trots detta kunde vara domare med allmänhetens förtroende – eller rent av på grund av detta ansåg sig ha särskilda insikter av värde – beslutade lagmannen definitivt att inte kalla nämndemannen till tjänstgöring. Beslutet expedierades till berörd kommunfullmäktige för kännedom. Dessa administrativa beslut hade föregåtts av underhandskontakter med nämndemannaföreningen och föreningen hade, antar jag (lagmannens anm.), även resonerat med vederbörandes partigrupp. Eftersom tingsrätten inte på denna grund kan entlediga en nämndeman kvarstår denne formellt som vald, vilket vållar en del praktiska problem. Domstolen anmärkte att problemet att hantera en olämplig nämndeman har att göra med dennes status som folkvald. Som förslag framfördes att olämplighet på grund av brottsbenägenhet och andra förhållanden som äventyrar det förtroende en nämndeman måste åtnjuta i allmänhetens ögon, borde upptas som en ytterligare grund för att uppdraget skall anses förfallet. Som framgår av kommitténs sammanställning av utländska förhållanden (bilaga 2) så kan i de flesta länders rättssystem en lekmannadomare tämligen enkelt strykas från de aktuella listorna om det framkommer något som gör att denne inte längre framstår som lämplig för uppdraget. En sådan strykning kan i de flesta fall utföras av domstolen eller domstolschefen men också i en del länder av kommunen (motsvarande). har en lagstiftning som styr hanteringen av olämpliga nämndemän på ett annat sätt. Om en nämndeman förlorar sin behörighet eller annars blir olämplig att sköta ett nämndemannauppdrag, skall tingsrätten befria honom från hans uppdrag eller bestämma att han inte får sköta uppdraget. Beslutet fattas av en yrkesdomare och tre nämndemän. Innan nämndemannen befrias från sitt uppdrag skall Nämndemän som inte är lämpliga han beredas tillfälle att bli hörd. Ett beslut om befrielse från uppdraget gäller men kan överklagas av nämndemannen till hovrätten (där det inte förekommer nämndemän). 8.1.4Närmare om nämndemän som begår brott Nämndemän omfattas av reglerna om tjänstefel m.m. i 20 kap. (BrB) och kan dömas till böter eller fängelse om han eller hon vid myndighetsutövning åsidosätter vad som gäller för uppgiften (1 §). Att åtala en nämndeman för tjänstefel torde dock sällan vara aktuellt. Däremot förekommer det emellanåt, inte minst , att nämndemän gör sig skyldiga till brott mot tystnadsplikt (20 kap. 3 § BrB). Särskilda forumregler gäller när ordinarie domare m.fl., däribland nämndemän, gör sig skyldiga till brott i utövningen av tjänsten. Ordalydelsen i forumreglerna anknyter bl.a. till brottet tjänstefel i 20 kap. 1 § BrB. Enligt skall hovrätt som första domstol uppta mål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av brott som i utövningen av tjänsten eller uppdraget har begåtts av bl.a. domare i allmän underrätt (2 kap. 2 § första stycket). Bestämmelsen gäller genom sin lydelse även nämndemän i tingsrätt. skall som första domstol ta upp samma typ av mål då talan riktas mot bl.a. hovrättsdomare (3 kap. 3 §). Bestämmelsen omfattar genom sin lydelse nämndemän i hovrätt. För domare i länsrätt och kammarrätt saknas för nu nämnda typer av mål särskilda regler vilket innebär att dessa mål skall tas upp i tingsrätt. Observera att de särskilda forumreglerna endast gäller när brott har begåtts i utövningen av tjänsten. När nämndemän i andra fall begår brott gäller vanliga forumregler. Om ett brott har begåtts i utövningen av tjänsten eller inte kan i vissa fall vara svårt att avgöra. har beträffande ett åtal mot en nämndemän för brott mot tystnadsplikt avgjort att reglerna om forum privilegiatum inte var tillämpliga (NJA 2001 s. 813). I sammanhanget kan nämnas att de särskilda forumreglerna har utsatts för kritik (jfr artikeln Dags att se över reglerna om forum privilegiatum, av överåklagare , 2001–2002, nr 2 s. 335). Nämndemän som inte är lämpliga 8.1.5Skiljande från uppdraget enligt Det finns emellertid en lagregel för de mera kvalificerade fall av olämplighet som kan vara för handen då en nämndeman gjort sig skyldig till brott. Enligt 20 kap. 4 § BrB gäller nämligen att den som valts till sådant uppdrag hos staten eller hos en kommun med vilket följer myndighetsutövning får av rätten skiljas från uppdraget, om han har begått brott för vilket är stadgat fängelse eller däröver och han genom brottet har visat sig uppenbarligen olämplig att inneha uppdraget. Att denna lagregel, som tillkom i samband med ämbetsansvarsreformen , är tillämplig på nämndemän framgår inte särskilt tydligt. Närmare studium av ordalydelsen och förarbeten visar dock att så är fallet (SOU 1972:1 s. 163 och 208, prop. 1975:78 s. 151 f., 155 f., 186, 246 och 254). Bestämmelsen i 20 kap. 4 § BrB är tillkommen med tanke på uppdragstagare som inte kan skiljas från uppdraget genom avsked eller genom att uppdraget återkallas. Sanktionen skiljande från uppdrag är att betrakta som särskild rättsverkan av brott och frågan skall självmant prövas av rätten i samband med brottmålet. (Enligt En kommentar, 20:93, torde särskild talan om entledigande enligt bestämmelsen inte få väckas.) För att brottet skall kunna leda till entledigande förutsätts enligt bestämmelsen att detta är av viss svårighetsgrad – fängelse eller mera skall ingå i straffskalan – och att uppdragstagaren genom brottet visat sig uppenbarligen olämplig att inneha uppdraget. Att med uppdraget skall följa myndighetsutövning innebär inte att brottet, för att leda till entledigande, måste ha direkt samband med myndighets- utövning. Det är inte heller någon förutsättning att brottet begåtts efter det att förtroendemannen valts eller utsetts till uppdraget. Denne kan alltså entledigas för ett brott som det visar sig att han eller hon begått tidigare. Den som har mer än ett förtroende- uppdrag som innefattar myndighetsutövning bör skiljas från samtliga uppdrag. Kommittén har inte funnit något fall där 20 kap. 4 § BrB tillämpats för att skilja en nämndeman från uppdraget. Bestämmelsen har emellertid tillämpats vid åtminstone två tillfällen. I det första fallet dömdes en riksdagsledamot för två fall av grovt bedrägeri till villkorlig dom och dagsböter. Hovrätten konstaterade att brottsligheten var så allvarlig att en tillämpning av 20 kap. 4 § BrB aktualiserades samt Nämndemän som inte är lämpliga att det med hänsyn till brotten var uppenbart att riksdags- ledamoten inte längre var lämplig att vara ledamot av riksdag. I det andra fallet dömdes en riksdagsledamot för misshandel, olaga hot, ofredande, sexuellt ofredande och övergrepp i rättssak till villkorlig dom och dagsböter. Den tilltalade var förutom riksdagsledamot även ledamot av byggnadsnämnd. I frågan om den tilltalade skulle skiljas från sina uppdrag anslöt sig hovrätten till tingsrättens bedömning och fann att det på grund av den allvarliga brottslighet som den tilltalade övertygats om var uppenbart att denne inte längre var lämplig att inneha sina uppdrag. 8.1.6Några andra förtroendeuppdrag och yrkeskategorier När det gäller sättet att hantera situationer med nämndemän som visar sig olämpliga att tjänstgöra finns det anledning att jämföra med några andra förtroendeuppdrag och yrkeskategorier, och vad som enligt lag och i övrigt gäller för dessa. Ordinarie domare tillsätts av regeringen och är anställda med fullmakt vilket innebär en starkare anställningstrygghet än normalt. Att ordinarie domare i princip är oavsättliga syftar till att garantera deras oberoende. Enligt 11 kap. 5 § regeringsformen (RF) får den som utnämnts till ordinarie domare (förutom i fall då han uppnått gällande pensionsålder eller annars enligt lag är skyldig att avgå med pension) skiljas från tjänsten endast om han genom brott eller grovt eller upprepat åsidosättande av tjänsteåliggande har visat sig uppenbarligen olämplig att inneha tjänsten. Frågor om avskedande av ordinarie domare prövas av (15 § lag [1994:261] om fullmaktsanställning). Den enskilde domaren har dock rätt att påkalla domstols prövning av beslutet (11 kap. 5 § andra stycket RF). Nämndens beslut blir då föremål för en arbetsrättslig tvist som prövas vid Arbetsdomstolen om domaren är fackligt organiserad och annars vid tingsrätt med möjlighet att överklaga till Arbetsdomstolen. För justitieråd och regeringsråd gäller dock att dessa frågor prövas direkt av på talan av ombudsmän eller justitiekanslern (12 kap. 8 § Nämndemän som inte är lämpliga andra stycket RF). Enligt lagen om fullmaktsanställning får en arbetstagare avstängas från arbetet i vissa fall. Detta gäller exempelvis om en åtgärd vidtas för att åtal skall väckas mot honom för en gärning som kan antas medföra avskedande. Det gäller också om han inte fullgör sina arbetsuppgifter tillfredsställande och detta beror på sjukdom eller något jämförligt förhållande (10 § andra och tredje punkten). har i sin praxis ansett att enstaka bötesbrott inte utgör tillräcklig grund för att avskeda en domare. När påföljden är strängare än böter har det emellertid ofta ansetts stötande om domaren fått behålla tjänsten. Undantag har dock gjorts om gärningen varit att betrakta som en engångshändelse förorsakad av ett tillfälligt svaghets- eller sjukdomstillstånd eller då brottet på annat sätt av särskilda skäl framstått som ursäktligt. Enligt nämndens praxis har således inte ett enstaka rattfylleribrott ansetts utgöra grund för avsked. Återfall i brott har dock ansetts avskedsgrundande (SOU 2000:99 s. 200). har av nämnden uttalats att på en domare måste ställas samma krav på redbarhet och oförvitlighet oavsett vilka arbetsuppgifter denne tilldelas. består av en ordförande, en vice ordförande och tre andra ledamöter som förordnas av regeringen för en bestämd tid. Ordföranden och vice ordföranden skall vara jurister och ha erfarenhet som domare (2 och 14 §§ förordningen [1988:1102] med instruktion för ). Som nämnts gäller särskilda forumregler när ordinarie domare m.fl. gör sig skyldiga till brott i utövningen av tjänsten (jfr avsnitt 8.1.4). För justitieråd och regeringsråd gäller att mål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av brott som dessa begått i utövningen av tjänsten skall tas upp av (3 kap. 3 § RB och 12 kap. 8 § RF). För domare i länsrätt och kammarrätt saknas för nu nämnda typer av mål särskilda regler vilket innebär att dessa mål skall tas upp i tingsrätt. De särskilda forumreglerna gäller som nämnts endast när brott har begåtts i utövningen av tjänsten. När nu nämnda personer i andra fall begår brott gäller vanliga forumregler. Av framgår att den som är i konkurstillstånd inte får utöva domarämbete (4 kap. 1 §). Nämndemän som inte är lämpliga Enligt 4 kap. 7 § andra stycket RF skall valprövningsnämnden, när det finns anledning till det, självmant pröva om en riksdagsledamot eller ersättare är behörig, dvs. uppfyller villkoren för rösträtt (3 kap. 10 §). Den som förklaras obehörig är därmed skild från sitt uppdrag. Riksdagsledamot eller ersättare får i annat fall skiljas från uppdraget endast om han genom brott har visat sig uppenbarligen olämplig för uppdraget. Av 20 kap. 4 § BrB följer att en ytterligare förutsättning för att domstol skall få skilja en riksdagsledamot eller ersättare från dennes uppdrag är att han eller hon har begått brott för vilket är stadgat fängelse eller däröver. En närmare beskrivning av bestämmelsens innebörd och exempel på dess tillämpning finns i avsnitt 8.1.5. Det finns inte några särskilda forumregler för exempelvis prövning av åtal som riktar sig mot en riksdagsledamot, vare sig gärningen har begåtts inom ramen för det offentliga uppdraget eller annars. Härav följer att den vanliga instansordningen skall tillämpas. För riksdagsledamöter gäller dock enligt regerings- formen vissa begränsningar i fråga om möjligheten att väcka åtal m.m. (4 kap. 8 §). I sammanhanget bör också nämnas att riksdags- ledamöter inte kan underkastas ansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § första eller andra stycket BrB (tredje stycket). För kommunalt förtroendevalda finns särskilda regler om uppdragets upphörande i kommunallagen. Där anges att om en förtroendevald upphör att vara valbar så upphör uppdraget genast (4 kap. 8 §). Fullmäktige skall vidare befria en förtroendevald från uppdraget när den förtroendevalde önskar avgå, om det inte finns särskilda skäl mot det (4 kap. 9 §). Fullmäktige får återkalla uppdraget för en förtroendevald som valts av fullmäktige, om den förtroendevalde har vägrats ansvarsfrihet, eller genom en dom som har vunnit laga kraft har dömts för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse i två eller däröver (4 kap. 10 §). Möjligheten att återkalla en förtroendevalds uppdrag tillkom i samband med införandet av kommunal- lag. I skälen anförde regeringen bl.a. att domstols möjlighet att entlediga med stöd av 20 kap. 4 § BrB endast gäller i förhållande till Nämndemän som inte är lämpliga den som har valts till ett kommunalt uppdrag med vilket följer myndighetsutövning, dvs. ledamöter i de specialreglerade nämnder- na (närmare om 20 kap. 4 § BrB i avsnitt 8.1.5). Regeringen pekade på att ledamot av en beslutande statlig eller församling inte kan ådömas ansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § BrB samt att förtroendevalda i de flesta fall går fria från ansvar enligt den bestämmelsen eftersom straffansvar förutsätter beslutsfattande i samband med myndighetsutövning. Regeringen uttalade vidare följande (prop. 1990/91:117 s. 61 ff.). Att det finns ett system för utkrävande av ansvar är viktigt för allmänhetens förtroende för de kommunala förvaltningarna, eftersom dessa bedrivs för kommunmedlemmarnas skull och på deras uppdrag. Av revisionspraxis framgår att de förtroendevalda som är ansvariga för förvaltningen inte alltid svarar upp mot det förtroende som fullmäktige visat dem genom valet. Händelser som skulle kunna leda till ansvar är i och för sig sällsynta. Regeringen anser det dock principiellt viktigt att det finns en yttersta garanti för att ansvar kan utkrävas. Dessutom finns det på andra rättsområden oftast någon form av lagreglerat ansvar. Visserligen har som nämnts tidigare de förtroendevaldas straffrättsliga ansvar utvidgats genom regler om tjänstefel. Detta ansvar är emellertid begränsat till området för myndighetsutövning och bedömningen av entlediganden görs av domstol. Vi anser att i detta sammanhang bör utkrävande av ansvar ses i ett vidare perspektiv och grundas på fullmäktiges förtroende för dem som de utsett att ha kommunala uppdrag. Fullmäktige bör därför ges befogenhet att i vissa fall entlediga ledamöter och ersättare i styrelsen, övriga nämnder och fullmäktigeberedningar samt revisorer och revisorsersättare. Erfarenheten visar att i de flesta fall som en förtroendevald förlorar fullmäktiges förtroende, t.ex. genom att ansvarsfrihet inte beviljas, så tar den förtroendevalde sitt politiska ansvar och avgår självmant. Man kan också utgå ifrån att partiorganisationerna i sådana och andra fall av mistat förtroende verkar för att den enskilde politikern tar sitt ansvar, vilket kan vara nog så betydelsefullt. En entlediganderegel motiveras därför mer av principiella än av praktiska skäl. Regelns räckvidd bör därför begränsas till situationer där det objektivt sett finns särskild anledning att överväga att återkalla en förtroendevalds uppdrag. Regeringen uttalade också att den omständigheten att en domstol enligt 20 kap. 4 § BrB har möjlighet att avsätta en förtroendevald Nämndemän som inte är lämpliga inte borde hindra att samma möjlighet ges till fullmäktige. Beträffande den brottslighet som skulle krävas menade regeringen att fullmäktiges möjlighet att entlediga den förtroendevalde på grund av att han gjort sig skyldig till brott var motiverad endast vid brott av sådan svårighetsgrad som anges i 20 kap. 4 § BrB. Man kan utgå ifrån att benägenheten att avgå frivilligt med eller utan påtryckningar från partiorganisationen är stor när en förtroende- vald dömts för brott. Den reellt viktigaste grunden för entledigan- de blir därför när ansvarsfrihet inte har beviljats. (a. p. s. 63) För statliga styrelseuppdrag gäller överlag att uppdraget tämligen formlöst kan bringas att upphöra. Vid fall av exempelvis uppvisad olämplighet kan det givna förtroendet återkallas och annan person får träda i stället. God man, förvaltare och överförmyndare I finns regler om godmanskap, förvaltarskap och om den överförmyndare som skall väljas en för varje kommun (FB 11 och 19 kap.). Här skall inte närmare beröras på vilka grunder god man och förvaltare skall förordnas enligt reglerna i 11 kap. Det rör sig dock, som begreppen antyder, om praktiskt och ekonomiskt biträde åt människor som av olika orsaker och i varierande grad är i behov av sådant biträde. Medan förvaltarskap innebär att den enskilde förlorar sin rättshandlingsförmåga är godmanskap mindre ingripande (jfr 11 kap. 8 och 9 §§). Överför- myndaren utövar tillsyn över gode mäns och förvaltares verksam- het (16 kap. 1 §). Till god man eller förvaltare skall utses en rättrådig, erfaren och i övrigt lämplig man eller kvinna (11 kap. 12 §). God man förordnas av överförmyndaren eller i vissa fall av domstol (11 kap. 3 och 4 §§). Förvaltare förordnas som huvudregel av domstol (11 kap. 7 §). Uppdrag som god man eller förvaltare upphör när den enskilde är i behov av biträde. Beslut härom fattas av rätten (11 kap. 19 § första stycket). Beslut om entledigande kan på SOU 2002:61 Nämndemän som inte är lämpliga god mans eller förvaltares begäran fattas av överförmyndaren (11 kap. 19 § andra stycket). En god man eller förvaltare som gör sig skyldig till missbruk eller försummelse vid utövandet av sitt uppdrag eller som kommer på ekonomiskt obestånd och på grund av detta är olämplig för uppdraget eller som av någon annan orsak är lämplig att inneha uppdraget, skall entledigas. Beslut om entledigande fattas av överförmyndaren som också, under vissa förutsättningar, får fatta ett interimistiskt beslut att skilja den gode mannen eller förvaltaren från sitt uppdrag. Överförmyndarens beslut får överklagas hos rätten (11 kap. 20 § och 20 kap. 6 §). Ett ärende om att entlediga en god man eller förvaltare med stöd av denna bestämmelse kan initieras t.ex. av någon nära släkting till den enskilde men kan också tas upp självmant av överförmyndaren. Överförmyndare skall enligt huvudregeln väljas en för varje kommun (19 kap. 1 §). Överförmyndare och ersättare väljs av kommunfullmäktige . Kommunen kan bestämma att det i stället skall finnas en överförmyndarnämnd. Vid val till överförmyndarnämnd är det möjligt att påkalla en tillämpning av reglerna om proportionellt val. Som behörighetskrav uppställs rösträtt vid val av kommunfullmäktige och att vara folkbokförd i kommunen samt att inte vara i konkurs eller ha förvaltare. Vissa personer, såsom lagfarna domare, kan i princip inte komma i fråga. Efter lagändring ankommer det på att utöva tillsyn över överförmyndarens verksamhet (19 kap. 17 §). En överförmyndare kan efter anmälan av entledigas av rätten om det visar sig att han eller hon inte är lämplig (19 kap. 9 §). tillkom tillsynsansvaret rätten som bl.a. hade att utföra inspektion av överförmyndarens ärendehantering. Fråga om överförmyndarens entledigande kunde rätten då självmant ta upp till prövning när anledning förekom antingen till följd av rättens egna iakttagelser eller på grund av till rätten anmälda missförhållanden. Möjligheten till entledigande berörs endast kortfattat i kommentaren till (, och internationell föräldrarätt, 5 uppl.). Denna ömtåliga uppgift tillkommer alltså domstol oaktat de nämnda förtroendemännen väljs av kommunen. Rättens beslut att entlediga överförmyndaren får överklagas av denne. Regeringen har beslutat om direktiv till en särskild utredare att utvärdera förmynderskapsreform (dir. 2002:55). Nämndemän som inte är lämpliga För advokater finns ett antal regler som tar sikte på lämplighet att utöva advokatverksamhet. För att bli antagen som ledamot av krävs bl.a. att man har gjort sig känd för redbarhet och även i övrigt bedöms lämplig att utöva advokatverksamhet (8 kap. 2 § första stycket 5 och 6 RB). Enligt 8 kap. 4 § första stycket är en advokat skyldig att vid utövande av sin verksamhet redbart och nitiskt utföra honom anförtrodda uppdrag och i allt iaktta god advokatsed. Vad god advokatsed är anges inte närmare i , men skrivna regler härom har utarbetats och antagits av . Det är och disciplinnämnd som utövar tillsyn över advokaterna och disciplinnämnden som prövar frågor om disciplinära ingripanden (8 kap. 6 §). Enligt Advokat- samfundets stadgar (12 §) består samfundets disciplinnämnd av ordförande, vice ordförande samt nio andra ledamöter. Tre av ledamöterna är offentliga representanter som utses av regeringen. Dessa hämtas utanför den personkrets som enligt 4 kap. 6 § RB är undantagen i fråga om val till nämndeman och förordnas en i sänder för högst i taget. kan med stöd av (8 kap. 7 §) och stadgarna (14 §) besluta om uteslutning ur samfundet, varning, erinran, straffavgift och uttalande om att advokatens åtgärd är felaktig eller olämplig. Däremot är det styrelsen som har att fatta beslut om uteslutning med anledning av att en ledamot är behörig att vara advokat, t.ex. på grund av att denne försatts i konkurs (8 kap. 2 § femte stycket och 7 § femte stycket RB). Advokat som uteslutits ur samfundet får överklaga beslutet hos (8 kap. 8 §). får bestämma att beslut av nämnden i disciplinärende skall helt eller delvis offentlig- göras (stadgarna 51 §). En publicering sker i samfundets tidskrift . I frågor om disciplinansvar, åtalsanmälan och avskedande beträffande åklagare beslutar (34 § lagen [1994:260] om offentlig anställning, 28 § åklagarförordningen [1996:205]). Riksåklagaren och biträdande riksåklagaren är Nämndemän som inte är lämpliga anställda av regeringen med fullmakt (13 § förordningen [1989:847] med instruktion för Riksåklagaren). 8.2Kommitténs överväganden och förslag Kommittén anser att det föreligger ett behov av reglering. har för kommittén klarlagts de svårigheter och den villrådighet som domstolarna kan uppleva när det gäller att hantera situationer med nämndemän som inte längre framstår som lämpliga. Kommittén har dock inte getts intrycket att sådana situationer är särskilt vanligt förekommande, snarare tvärtom. Det måste ändå ses som otillfredsställande att en enskild domstol när den ställs inför en sådan situation inte kan finna några klara riktlinjer för hur denna skall hanteras. Rättssäkerhetsskäl fordrar att dessa situationer hanteras på samma sätt oberoende av i vilken del av landet de uppstår. Av betydelse i sammanhanget är inte minst det mandat som den enskilde nämndemannen har, som bl.a. är myndighetsutövande, och de stora krav som ställs på rätts- apparaten i allmänhet och domare i synnerhet. Det tillvägagångssätt som används – att nämndemannen efter ett mer eller mindre formlöst beslut inte kallas att tjänstgöra – kan mot denna bakgrund inte anses helt tillfredsställande. Ett sådant förfarande bör under alla förhållanden ske öppet med redovisande av skälen för ställningstagandet. Härför talar också det förhållandet att nämndemännen är förtroendevalda som skall stå för viss insyn i den dömande verksamheten. bör det hållas i minnet, det som uttrycks av domstolschefen i ett av JO-fallen; att denne som chef för tingsrätten har att tillse att man så långt möjligt förhindrar uppkomst av situationer där rättens oväld på något sätt skulle kunna ifrågasättas till skada inte enbart för det enskilda fall som rätten har att bedöma utan även till skada för allmänhetens tillit till och förtroende för rättsskipningen i ett vidare perspektiv (jfr avsnitt 8.1.3). Kommittén anser mot bakgrund av hur lagstiftningen ser ut och vad som framkommit, bl.a. genom de båda beskrivna fallen med nämndemän som begått brott (och som därigenom ansett sig särskilt lämpade att inneha nämndemannauppdrag), att det Nämndemän som inte är lämpliga