sou · GQB393d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Principerna om arbetarklassens dominans och dess förtrupps, d.v.s. partiets, ledande ställning var giltiga, men begreppet proletari- atets diktatur var fortfarande tabu. Inte heller talades om proletär internationalism, men däremot om solidaritet med arbetarklassens strävanden och erövringar i kampen för demokrati och socialism i andra länder. Till dessa erövringar hörde . hyllades fortfarande som föregångsland och före- döme. Genom att ansluta sig till Moskvadeklaration accep- terade partiet SUKP:s dominerande inflytande i internationella frå- gor. SKP arbetade intensivt med sina programfrågor under dessa år men förändringarna i de här aktuella frågorna blev inte sto- ra. Vid kongress tillsattes en programkommission med direktiv att formulera ett nytt program med den fredliga samexi- stensen och den fredliga vägen till socialismen som centrala punk- ter. Kommissionen arbetade under stora svårigheter och kunde vid kongress endast prestera en Programförklaring där direk- tivens ståndpunkter upprepades. Men det viktigaste som hände un- der dessa år var att det inom partiet formulerades två tydliga alter- nativ till de gällande formuleringarna i programmet. vägen till socialismen. drev i programarbetet uppfatt- ningen att partiet borde klart och tydligt och på normativa grunder bekänna sig till den demokratiska och parlamentariska vägen. Parti- et borde alltså förklara inte bara att den vägen var möjlig och önsk- värd utan också att den av ideologiska skäl var den enda tänkbara. Också SKP borde bekänna sig till den parlamentariska demokratin som överideologi. Det andra alternativet gällde förhållandet till . Det var framför allt C. H. som argumenterade för att par- tiet borde befria sig från den sovjetiska ryggsäcken. När Chrust- jovs hemliga tal blivit känt ansåg han att det borde leda till en ge- nomgripande debatt inom partiet och i ett tal sade han att varken väg eller de folkdemokratiska ländernas väg var lämpliga för del. Det fanns företeelser i dessa län- der som inte hörde hemma i ett socialistiskt . Han kritisera- de också rättsövergreppen under tid och framhöll att de var resultatet av ett helt system av tankesätt och institutioner som legat som en död hand över parti och stat. Men dessa alternativ hade ännu begränsat stöd inom partiled- ningen. Brytningen mellan två förhållningssätt återspeglades i det uttalande som partiet gjorde i anledning av ingripande i . Där hette det först att partiet anslöt sig till principen om icke-inblandning, d.v.s. principen att inget land, med trupper eller på annat sätt, bör söka påverka den inre utvecklingen i ett främmande land. Det såg ju ut som ett bestämt avståndstagan- de från Röda Arméns inmarsch, men i fortsättningen av uttalandet förklarades tvärtom att sovjettruppernas inblandning i emellertid främst måste ses mot bakgrund av den akuta krigsfara, som belyses av , och anfallskrig mot . Partiet vidhöll sin obrottsliga uppslutning kring den proletära internationalismen. Motsättningarna tog sig uttryck i det interna arbetet bl.a. genom ett brev till CK där och krävde att nya krafter skulle släppas in i de centrala parti- instanserna och att partiskolan i skulle avvecklas. De klagade också över att partiets ståndpunkter i utrikespolitiska frå- gor dikterades, i enlighet med Moskva-deklaration, av vad berörda broderpartier anförde utan hänsyn till uppfattningen bland svenska arbetare. Ställningstagandet till Berlin-muren anfördes som De menade att detta ständiga försvar av broderpartierna var att missförstå den socialistiska internationalismen. Till stor del utspelades debatten mellan partiets olika falanger inför öppen ridå. inbjöd CK till allmän diskus- sion under . Ny Dag, Arbetartid- ningen och Norrskensflamman fylldes med inlägg. Ett av de mest uppmärksammade, undertecknat av 29 unga kommunister, publice- rades i och . publi- cerade Ny Dag ett inlägg av med krav att Moskva- deklarationen skulle sägas upp, att partiet skulle bekänna sig till det demokratiska styrelseskicket, att all organiserad fraktionsverksam- het inom fackföreningarna skulle avlysas samt att ingen beslutande instans skulle bestå av en majoritet av funktionärer. Debatten, som alltså pågick , visade att kraven på förnyelse var starka och den obrottsliga troheten mot under kraftig be- skjutning, men också att motsättningarna på alla punkter var star- ka. 3.1.5Modernisternas år (1963 – 68) Åren kring 1960-talets mitt präglades av en fortgående splittring av den internationella kommunismen. Sprickan mellan och blev allt djupare. Det kinesiska () bekämpade energiskt Chrustjovs revisionism. I de kinesiska ledar- nas ögon var teserna om fredlig samlevnad och en fredlig väg till socialismen bedräglig opportunism. Åkallande Komintern- programmet förklarade de att all klasskamp var oförsonlig och våldsam. Chrustjov försökte svara med att sammankalla en ny världskonferens för att brännmärka den kinesiska vänsteravvikel- sen. Men det var ett fåfängt försök i ett läge där Togliattis och det italienska () teser om fullständig autonomi för de nationella kommunistpartierna vunnit bred sympati. Intres- set för samverkan sjönk ytterligare efter avpolletteringen av Chrustjov 1964. kunde de franska, spanska och italienska partierna enas i en protest mot den politiska re- pressionen i , som då offentligt demonstrerades genom rätte- gången mot författarna . I officiella sovjetiska dokument fanns nu en klar tendens att tona ned både den fredliga samexistensen och den fredliga vägen till socialismen. Sprickorna i den sovjetiska hegemonin skapade utrymme för ett försiktigt experimenterande med näringslivets organisation i flera länder i . I vidareutvecklades systemet med arbetarråd och självförvaltning, i Kadars vidgades utrym- met för halvprivat företagande inom jordbruk, småföretag och handel. Men det fanns gränser för vad som kunde accepteras. När reformerna i inte bara gällde ekonomin utan även yttrandefriheten och arbetsformerna i parti och parlament vaknade misstänksamheten hos ledningen i . När demonstranter och politiker i krävde än mer långtgående förändringar fann den att experimentet gått för långt. gick Warsza- wapaktens trupper in i . Inmarschen fördömdes av praktiskt taget alla kommunistpartier i . Under dessa år blev tredje världen ett begrepp i den politiska debatten i västvärlden och utvecklingen i och följdes med nytt intresse. Den kinesiska kulturrevolutionen mot- togs på sina håll med entusiasm och lanserades som ett globalt al- ternativ till den sovjetiska modellen. revolution på blev mönsterbildande för flera kommunistiska rörelser i Latiname- rika som Trotskijs idéer väcktes till liv och bildade grun- den för nya partibildningar. Denna splittring av den internationella kommunismen lämnade inte de västeuropeiska kommunistpartier- na oberörda. Framför allt de mindre partierna drabbades av inre strider och utbrytningar, orsakade främst av växande sympatier för de kinesiska linjerna. Behovet av ny politisk profil blev uppenbar för SKP genom kommunalval där partiets väljarandel sjönk från 4,5 till 3,. Valnederlaget blev inledningen till en förnyelsedebatt. Mo- dernisterna inom partiet kunde nådde bred anslutning och de vann en viktig framgång när C. H. 1964 valdes till partile- dare efter . Vid kongress tillsattes ytterli- gare en programkommission. Dess förslag, kallat Socialistiskt al- ternativ, antogs vid kongress. Det nya program beträffande vägen till socialismen och frågan om proletariatets diktatur var att den demokratiska och parlamentariska vägen inte beskrevs bara som önskvärd och möjlig utan också som den enda acceptabla. Partiet accepterade nu som de övriga riksdagspartierna demokratin som överideologi. Vi går de- mokratins väg och den tänker vi inte vika ifrån, deklarerade den nye partiledaren. Han förklarade också att om hans parti hade re- geringsmakten men fick en majoritet emot sig i allmänna val så skulle det givetvis avgå. Partiet övergav sin historiefilo- sofiskt grundade linje att i programmet endast uttala empiriska te- ser om vad som skulle eller kunde hända. I likhet med de andra par- tierna deklarerade man nu sin anslutning till bestämda politiska normer. Ny ideologisk inspiration kom från Gramscis tankar om hegemoni genom inflytande över människors medvetande och från den unge humanistiska filosofi. Också frågan om den proletära internationalismen kunde nu av- göras i den nationella demokratins tecken. För många framstod den sovjetiska ryggsäcken som en av huvudorsakerna till partiets stagnation. En talare vid kongress, L. , påpeka- de att partiet inte uppfattades som svenskt och att det var lätt att se varför: Vi försvarar hängivet allt som sker i det socialistiska lägret och tar mycket ensidigt ställning till de internationella tvistefrågor- na. Vi har alltid ansträngt oss att förklara och försvara alla små de- taljer och episoder i den stora utveckling som pågår i . En annan debattör menade att partiets företrädare alltför ofta sökt komma ifrån obehagliga frågeställningar om tillståndet i de socialis- tiska länderna genom tigande, svammel och svar av typ goddag- yxskaft. I det nya programmet betonades partiets rötter i en svensk poli- tisk kultur. blev det också slut på vanan att utnyttja de existe- rande socialistiska länderna som förebilder i partiets propaganda. Det förekom t.o.m. att de fick tjäna som negativa exempel och att de kritiserades för att inte uppfylla de ideal som förbands med soci- alismen. Resorna till , för utbildning eller semester, upp- hörde och partiets skola i i lades ner. Överhuvudtaget svalnade intresset för . Engagemanget riktades i stället mot kriget i och utvecklingen i tredje världen. En för landets säkerhet ovidkommande, men för partiets inri- kespolitiska ställning avgörande punkt i modernisternas inlägg gällde ställningen till socialdemokratin. I tidigare program hade noterats det långtgående reformarbete inom det kapitalistiska sam- hällets ram som genomförts under socialdemokratins ledning. I programskriften hävdades i stället att refor- merna haft föga effekt. Klasstrukturen var orubbad, inkomstklyf- torna hade ökat och låginkomstproblemet förvärrats. Ekonomisk och industriell demokrati var ännu avlägset. Till bilden av den kommunistiska programdebatten hör också i högsta grad att modernisternas linje hade sina mycket bestämda kritiker. Tre grupper av opponenter kunde urskiljas. Traditionalisterna i programdebatten hade sitt starkaste stöd i och deras främste företrädare var förre parti- ledaren . De höll fast vid den instrumentella synen på frågan om vägen till socialismen och minoriteternas rättigheter efter proletariatets maktövertagande; de ansåg att den fredliga och demokratiska vägen var framkomlig och trodde att maktutövning- en skulle kunna ske utan våld och förtryck. Men de ville inte for- mulera sig i normativa vändningar om detta. Den största skillnaden gentemot modernisterna gällde dock den sovjetiska ryggsäcken. Att slänga den på soptippen var otänkbart för traditionalisterna. De höll fast vid att var ett strålande exempel på socialismens landvinningar och att oktoberre- volutionen markerade övergången till en ny epok i mänsklighetens historia. I fråga om relationerna till socialdemokratin ville de fort- sätta att spela rollen som vänliga pådrivare och tog avstånd från modernisternas kritik. Högeroppositionen inom partiet representerades av ett fåtal per- soner som snart (1968) skulle gå över till socialdemokratin: Hen- ning , och . Deras invändningar gällde främst att bekännelserna till demokratin inte gick tillräckligt långt. hade som medlem i programkommissionen hävdat att programmet borde innehålla uttryckliga avståndstaganden från be- greppet proletariatets diktatur och en redogörelse för FN:s dekla- ration om de mänskliga rättigheterna. Högeroppositionen delade modernisternas syn på men tog avstånd från deras kritik av socialdemokraterna. Vänsteroppositionen företräddes främst av göteborgarna och Uppsala-akademikern . De stod för en återgång till de marxist-leninistiska princi- per, vilka nu försvarades av . Vad gällde revolutionens former menade de att alla vägar måste hållas öppna och att man i propa- gandan måste betona att en våldsam revolution kunde bli aktuell. En överbetoning av den fredliga vägen vore en fara för den kom- munistiska världsrörelsen. Den parlamentariska vägen betraktade vänsteroppositionen som helt orealistisk. skulle aldrig bli ett verktyg för revolutionen. Och när en revolutionär situation förelåg fanns det inte tid att följa omständliga och byråkratiska Massorna skulle utse en ny regering som skulle sätta sig över alla de lagar kapitalisterna skapat för att hindra snabba och revolutionära förändringar. Om den nya revolutionära reger- ingen förklarade de vidare: Den upplöser och sänder hem den gamla tvåkammarriksdagen, ger monarken hans betyg och slutavlöning och förordnar om val av en helt ny, av alla gamla reaktionära bestämmelser obun- den enkammarriksdag. Alltså: den våldsamma vägen är den mest sannolika och den parla- mentariska utesluten: ett strikt empiriskt/instrumentellt betraktel- sesätt, ingen principiell demokratism. Vad gäller samarbete med andra kommunistiska partier hävdade vänsteroppositionen att man borde ta avstånd från revisionismen inom SUKP, men i övrigt hylla den proletära internationalismens principer. Att samarbete med den inhemska socialdemokratin var uteslutet behövde knappast nämnas. Efter partikongressen delar av denna Kina- inspirerade opposition inom SKP att, tillsammans med medlemmar i och , bilda en ny organisation: Kommunis- tiska Förbundet (). Modernismens år kring 1960-talets mitt var alltså en period när partiet gjorde den demokratiska socialismen till sin officiella ideo- logi som det, liksom de flesta europeiska kommunistpar- tier, drabbades av inre strider, fraktionsverksamhet och utbrytning- ar. 3.1.6Nyleninism och gammelkommunism (1968 – 1977) Warszawa-paktstruppernas invasion i följde en tankelinje som senare fick namnet Bresjnev-doktrinen. Den gick ut på att socialismen var en och odelbar och att kriteriet på socialism var ledande roll och vidare på att alla socialistis- ka länder hade en förpliktelse till solidaritet med den existerande socialismen. Den marxistiska historiefilosofin förutsade en obevek- lig utveckling från stadium till stadium och det fick helt enkelt inte hända att historien tog ett steg tillbaka. En mer praktisk orsak till invasionen var givetvis att det tjeckiska experimentet lätt kunde bli inledningen till en allmän flykt från kommunismen i hela östblock- et. Invasionen blev som nämnts föremål för kraftig kritik från de flesta västeuropeiska kommunistpartier. var det oklart vilka konsekvenser kritiken hade för den allmänna synen på SUKP. Det fanns en kluvenhet i inställningen som illustrerades av den tredje kommunistiska världskongressen 1969. Många av de delta- gande partierna grep tillfället att kritisera invasionen och de flesta tog ställning för PCI:s tankar om polycentrism och avvisade Bresj- nev-doktrinen. Men genom sitt blotta deltagande hade de ändå ut- tryckt någon sorts rudimentär samhörighet med SUKP. I vissa partier följde också en period av utrensningar av med- lemmar som kritiserat inte bara inmarschen utan även sovjetsam- hället som sådant. Ändå måste den dominerande tendensen sägas vara en växande självständighet gentemot . Tendensen fick sitt mest slag- kraftiga uttryck i den s.k. eurokommunismen. Det var främst de italienska, franska och, , det spanska partiet som för- knippades med detta begrepp, som stod för nationell självständig- het men också för en strategi för socialismens genomförande i ut- vecklade kapitalistiska länder. En viktig utgångspunkt för den stra- tegin var att den borgerliga demokratins institutioner skulle beva- ras. De tre partierna upprepade ofta att socialism, frihet och demo- krati bildade en odelbar helhet. Dessa teser bekräftades vid den eu- ropeiska kommunistkonferensen i och vid det s.k. eurokommunistiska toppmötet i . Också Helsingforsavtal kom att bidra till undermine- ringen av SUKP:s hegemoni. Avtalet utgjorde den internationella avspänningspolitikens höjdpunkt. fick sin länge ef- tersträvade garanti för att de gränser som dragits efter skulle respekteras. förband landet sig att re- spektera mänskliga rättigheter och grundläggande friheter inklusive tanke-, samvets-, religions- och trosfrihet. Med det åtagandet som grund bildade dissidenter runt om i och s.k. Hel- sinki som registrerade och påtalade brott mot de mänskliga rättigheterna. För SKP (VPK) innebar program inget slut på striderna inom partiet. Att de ledande Kinavännerna (Gustafs- son, ) bröt sig ur och startade eget (KFML) var inte nog för att skapa enighet i partiet. var det framför allt tra- ditionalisterna som anmälde missnöje. En minskad besöksfrekvens i kunde de kanske acceptera, men när efter inmarschen i krävde att skulle bryta de diplomatiska förbindelserna med fann de måttet rågat. Med inmarschen i bröts också partiets uppåtgå- ende trend i väljaropinionen. Med var valresultat ett av de sämsta i partiets historia. När partiet åter samlades till kon- gress 1969 var en kraftsamling med sikte på comeback vid val ledningens mål. Men de olika fraktionerna kom till kongressen väl förberedda för strid och för partiledaren var det en dryg uppgift att skapa någon djävla ordning i sitt parti. kongress visade att modernisterna redan förlorat grep- pet om debatten i partiet. Tongångarna i debatten var vid 1960- talets slut helt andra än de som hörts vid decenniets mitt. Nyväns- tern orienterade sig mot leninismen och anklagade partiledningen för att den låtit sig luras av illusionerna om den borgerliga demo- kratin. Den krävde revision av programmet och genomdrev änd- ringar i partiets handlingsprogram. beslöts också att tillsätta en permanent programkommission, som fortlöpande skulle följa sam- hällsutvecklingen och bearbeta programfrågor. presenterade programkommissionen ett förslag till nytt program för partistyrelsen. Det var en återgång till den be- skrivande vetenskapliga stilen, fri från viljeyttringar eller norma- tiva inslag. Mycket av den marxistiska terminologin hade också återkommit. Men traditionalisterna kritiserade förslaget för att det helt negli- gerade frågan om den fredliga vägen till socialismen. I den slutliga skrivningen förklarades dock att den fredliga vägen var i folkflerta- lets intresse men att den härskande klassen inte skulle ge upp sina privilegier frivilligt. Partiet skulle verka för att vapen ej behövde användas, förklarade i debatten, men några garantier för ett fredligt förlopp kunde inte ges. Frågan om revolutionens förlopp lämnades helt öppen. Det är uppenbart att det inom VPK rådde stor oe- nighet om hur vägen till socialismen skulle se ut. Den traditionalis- tiska, Moskvatrogna falangen betonade att en fredlig och parlamen- tarisk väg var möjlig. låg däremot närmare KFML:s linje och såg den parlamentariska vägen till socialismen som osan- nolik.28 Vad gäller proletariatets diktatur understryks partipro- gram att samhällsomvandlingen skall bäras upp av en målmed- 28 , Folkmakt, folkfront, folkdemokrati, s. 190-192, , Kommunism på svenska?, s. 284-285. veten och handlingskraftig folkmajoritet. Däremot angavs inte att denna folkmajoritet med nödvändighet måste avspeglas i samman- sättningen av parlamentet. Tvärtom förklarades att det borgerliga samhällets maktcentrum har aldrig varit parlamentet. I stället sa- des arbetsplatserna vara den ekonomiska och politiska kampens viktigaste frontavsnitt. I programmet förklarades vidare att en revolutionär regering kommer att stödjas av en majoritet i folkrepresentationen såsom ett av uttrycken för den målmedvetna och handlingskraftiga folk- majoritet som en sådan regering baserar sig på. Däremot sades inte att den revolutionära regeringen skulle föregås av någon sådan ma- joritet i folkrepresentationen.29 Över huvud taget framstår det som oklart vad som avsågs med folkrepresentationen. Att ordet riksdag konsekvent undveks antyder dock att det inte var denna församling som avsågs. Modernisterna hade brutit med det tidigare mönstret av osjälv- ständighet och på den punkten skedde ingen förändring. Dock återinfördes program begreppet den proletära interna- tionalismen men det sades att denna respekterar och försvarar varje folks nationella självbestämmanderätt. Traditionalisterna däremot ansåg att programmet borde deklare- ra att de socialistiska staterna var det internationella proletariatets största landvinning och en huvudkraft i kampen för socialism och fred. Men den tanken vann inte gehör och vid kongress presenterades ett längre uttalande För demokrati och socialism. som framhöll att de inskränkningar i de demokratiska fri- och rät- tigheterna som präglade de socialistiska länderna var ett för socia- lismen främmande element. VPK fann sig tvunget att konstatera att de socialistiska länderna gjorde det svårare att övertyga om att ett socialistiskt verkligen var önskvärt. Men när detta uttalande gjordes, hade traditionalisterna redan lämnat partiet. 1975 hade deras kandidat besegrats i par- tiledarvalet av och 1975 hade de utträtt ur VPK och bildat Kommunisterna () med Norrskens- flamman som partiorgan. Sammanfattningsvis kan sägas att även partiprogrammen innebär en klar anslutning till demokratiska värden som åsikts-, organisations- och yttrandefrihet. 29 Partiprogram för kommunisterna. Antaget på 23:e kongressen . partiet länge att ansluta sig till principen att en revolutionär om- vandling endast kunde ske fredligt och efter majoritetsbeslut i Sve- riges Riksdag. I VPK:s framställda studiekurs Marxistisk teori för politisk handling utvecklades frågan om revolutionens for- mer på följande sätt: En del frågar sig: Kommer det ändå att bli frågan om ett väpnat uppror? Kommer revolutionen att bli våldsam? Kommer det att bli en blodig revolution? Vad kommer att ske? Detta är naturligtvis svårt att förutse. Revolutionens former kan variera mycket och de är i hög grad beroende av styrkeförhållandena mellan klasserna.30 Det poängterades dock att en revolution alltid innebar en vålds- handling såtillvida att man genom revolutionen med tvång berövar ett härskande fåtal dess privilegier. I slutändan var frågan om våld beroende av de våld som borgarklassen är beredd och har förmåga att tillgripa. I studiekursen betonades dock framför allt osäkerhe- ten om hur det hela skulle gå till: Det är emellertid inte möjligt att veta vilka former ett revolu- tionärt maktövertagande kommer att anta. Det är inte möjligt att i förväg bestämma med vilka medel revolutionen kommer att genomföras. påpekade en gång träffsäkert att det är det- samma som att samla staben och bestämma strategin innan man har samlat trupperna.31 Den principiella anslutningen till idén om en parlamentariskt för- ankrad revolution kom först partiprogram. Övergången till socialismen beskrevs här på följande sätt: En fredlig, demokratisk samhällsomvandling sker genom att en folkmajoritet vinns och bär fram en riksdag och regering, som har till uppgift att med folkets stöd fatta och genomföra de be- slut som överför storfinansens ägande och makt till folket, som ger grundvalen för verklig folkmakt på alla samhällslivets områ- den. Denna makt har till uppgift att forma en stat som skall 30Marxistisk teori för politisk handling. Studiekurs utarbetad av kommunister- na. VPK & Arbetarkultur, 1980, s. 162. värna och utveckla demokrati och socialism.32 Proletär internationalism försvann nu också som begrepp ur parti- programmet och ersattes av skrivningar om att det gällde att främ- ja samverkan mellan alla de krafter som är engagerade i kampen mot imperialismen.33 Så länge SKP var en sektion av Komintern gällde förhållandevis kla- ra riktlinjer för det inre arbetet. Det fanns i stort sett alltid en auk- toriserad linje i både utrikes- och inrikespolitiska frågor.