sou · GQB343d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Bestämmelser om vad som avses med arbete i finns i 2 kap. 7–10 §§ socialförsäkringslagen. Med arbete i avses i första hand förvärvsarbete i verksamhet här i landet. I fråga om en fysisk person som bedriver näringsverksamhet gäller att verksamhet hänförlig till fast driftställe i skall anses be- driven här i landet. Sjömän som arbetar ombord på svenskt handelsfartyg anses arbeta i . Som arbete i avses också anställning vid s.k. bare-boat charter (2 kap. 8 § socialförsäk- ringslagen). Det är inte endast arbete som rent fysiskt bedrivs i som skall anses som arbete i . Även arbete utomlands som utsänd arbetstagare kan under vissa förutsättningar vara att anse som arbete i . Om arbetet utomlands kan antas vara längst skall det anses bedrivet i . Omvänt gäller att en arbetstagare som av en utländsk arbetsgivare sänds till för arbete här inte anses arbeta i , om arbetet kan antas räcka längst . Den som sänds ut av en svensk statlig arbetsgivare för arbete i annat land skall däremot anses utföra arbete i under hela utsänd- ningstiden, även om överstiger . En person som av en utländsk stat sänds till för arbete här skall på mot- svarande sätt anses utföra arbete i det utsändande landet . Särskilda bestämmelser om vad som skall anses som arbete i gäller vidare sådant arbete som utförs av ambassadpersonal m.fl. I socialavgiftslagen (2000:980) finns bestämmelser om avgifter för finansiering av systemen för social trygghet (socialavgifter). I 4 kap. 1 § socialavgiftslagen hänvisas till att föreskrifter om be- stämmande, debitering, redovisning och betalning av avgifter finns i skattebetalningslagen (1997:483). Härmed kommer skattemyn- digheternas verksamhet avseende socialavgifter att omfattas av dis- krimineringsförbuden. är den myndighet som fått i upp- gift att förvalta, administrera och besluta om utbetalningar av premiepensionerna. Därtill har den ett service- och informations- uppdrag i förhållande till allmänheten i frågor kring premiepen- sionen. Även premiepensionen omfattas av diskrimineringsför- buden. Förbud mot diskriminering i fråga om socialt skydd m.m. Samtliga ovannämnda förmåner, bidrag och avgifter är sådant som bör omfattas av direktivets förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet m.m. 8.5Socialtjänsten och hälso- och sjukvården är central förvaltningsmyndighet för verksamhet som rör bl.a. socialtjänst, hälso- och sjukvård och annan medicinsk verksamhet, tandvård, hälsoskydd, smittskydd samt stöd och ser- vice till vissa funktionshindrade. har dessutom en tillsynsfunktion t.ex. inom områdena socialtjänst, hälso- och sjukvård och psykiatrisk tvångsvård. Vidare har givits rätt att besluta inom vissa områden t.ex. om tillstånd till abort och tillstånd till sterilisering. är central förvaltningsmyndighet för de verksam- heter kommuner eller landsting erbjuder medborgarna. utgör en central del av välfärdspolitiken. Genom att tillgodose individuella behov hos socialt och ekonomiskt utsatta grupper utgör insatser ett viktigt komplement till de generella ekonomiska stödsystemen. Statens ansvar för medborgar- nas välfärd har genom lag ålagts kommunerna. Genom socialtjänstreform lades de grundläggande målsättningarna och värderingarna som gäller för fast. har kommunerna stora möjligheter att själva utforma sin nämnd- och förvaltningsorganisation. Staten har fått det samlade huvudmannaskapet för de särskilda ungdomshemmen och LVM-hemmen. (SiS) inrättades för att ansvara för planering och drift av hemmen. Tre omfattande huvudmannaskapsreformer inom vård- och omsorgsområdet genomfördes ; Ädelreformen (1992), Handikappreformen (1994) och Psykiatrireformen (1995). Alla tre kännetecknas av en ambition att föra samman och utveckla samverkan mellan medicinska och sociala verksamhetsområden. Kommunerna blev genom reformerna ansvariga för att tillgodose behovet av boende, service, sysselsättning, stöd och vård. Förbud mot diskriminering i fråga om socialt skydd m.m. Ädelreformens huvudsyfte var att samla ansvaret för service och vård av äldre och personer med funktionshinder hos en huvudman. Anledningen till detta var den omstrukturering från institutions- vård till stöd i den egna bostaden som har skett . Handikappreformen innebar framför allt att en ny lag, lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, trädde i kraft . Lagen innehåller bestämmelser om sär- skilt stöd och särskild service till personer med funktionshinder som orsakar betydande svårigheter i det dagliga livet. Lagen skall komplettera och inte ersätta de rättigheter som den enskilde kan ha enligt annan lagstiftning. Två nya paragrafer i hälso- och sjuk- vårdslagen, som infördes , förtydligar sjukvårdshuvud- mannens ansvar för habilitering, rehabilitering, hjälpmedel samt för landstingens del även tolktjänst. Syftet med Psykiatrireformen var framför allt att förbättra livs- villkoren för personer med psykiska funktionshinder ute i sam- hället. Förändringar i lagstiftning och stimulansbidrag skulle främja ett mer effektivt och samordnat samhällsstöd. Kommunernas an- svar för personer med psykiskt funktionshinder tydliggjordes bl.a. genom ändringar i socialtjänstlagen och lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård. Det avsattes bl.a. riktade stimulansbidrag för att utveckla stöd till svårt psykiskt störda missbrukare, personliga ombud, anhörigstöd och kamratstöd. Kommunerna har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Social- tjänstlagen reglerar kommunernas ansvar för olika insatser inom för bl.a. äldre, funktionshindrade, barn och unga samt missbrukare. Enligt socialtjänstlagen har den som inte kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt, rätt till bistånd för sin försörjning och till sin livsföring i övrigt. verksamhetsområde är mycket vidsträckt. Enligt 2 § lagen (2001:454) om behandling av personuppgifter inom avses med socialtjänst följande: 1.verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst och den sär- skilda lagstiftningen om vård utan samtycke av unga eller av missbrukare, 2.verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd, 3.verksamhet som i övrigt bedrivs av , 4.verksamhet hos invandrarbyrå, Förbud mot diskriminering i fråga om socialt skydd m.m. 5.verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade, 6.handläggning av ärenden om bistånd som lämnas av social- nämnd enligt lagstiftning om mottagande av asylsökande m.fl., 7.handläggning av ärenden om introduktionsersättning för flyk- tingar och vissa andra utlänningar, 8.handläggning av ärenden om tillstånd till parkering för rörelse- hindrade. Kommunerna har vidare ansvar för färdtjänst genom lagen (1997:735) om riksfärdtjänst och lagen (1997:736) om färdtjänst. Syftet med riksfärdtjänsten är att ge personer med stora och varaktiga funktionshinder möjlighet att göra längre resor inom landet till normala kostnader. Färdtjänst är ett komplement till den allmänna trafikförsörjningen och utgör ett stöd för personer som har betydande svårigheter att förflytta sig på egen hand eller an- vända allmänna kommunikationer. Skyldigheten för kommunerna att tillhandahålla färdtjänst återfanns tidigare i socialtjänstlagen. lag om färdtjänst ersatte socialtjänstlagens bestäm- melser om färdtjänst eftersom det i första hand skall betraktas som en transportform i stället för en form av bistånd. Kommuner och landsting har givits en möjlighet att hantera färdtjänst, riksfärd- tjänst och ordinarie kollektivtrafik genom samma organ, trafik- huvudmannen, vilket avsett att skapa ett incitament för samordning och anpassning av kollektivtrafiken för personer med funktions- hinder. I detta sammanhang torde riksfärdtjänst och färdtjänst kunna jämställas med verksamhet enligt . Enligt lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag m.m. har personer med funktionshinder rätt till bidrag för anpassning av bostäder. Kommunerna svarar för att bidrag lämnas till anpassning och återställning av bostäder. utövar tillsynen av bidrags- verksamheten. Hälso- och sjukvården och annan medicinsk verksamhet I hälso- och sjukvårdslagen finns bestämmelser som rör skyldighet för landstingen och kommunerna, att tillhandahålla hälso- och sjukvård. Kommunernas ansvar för hälso- och sjukvård regleras bl.a. i 18 § i lagen. Av bestämmelsen följer att varje kommun skall erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som bor i särskilda Förbud mot diskriminering i fråga om socialt skydd m.m. boendeformer för äldre och för personer med funktionshinder eller som bor i motsvarande särskilda boendeformer som drivs i enskild regi. Kommunerna ansvarar även för hälso- och sjukvård för dem som vistas i dagverksamhet. När det gäller hemsjukvården ligger ansvaret på landstingen. Även kommunerna har dock befogenhet att erbjuda hemsjukvård efter överenskommelse med . En skiljelinje mellan huvudmännens ansvarsområden är att kom- munernas ansvar och befogenheter inte omfattar läkarvård. I be- greppet hälso- och sjukvård innefattas åtgärder med anledning av kroppsfel, barnsbörd samt funktionsförbättrande och funktions- uppehållande behandling för personer med funktionsnedsättningar. Tandvård hör till hälso- och sjukvården, men regleras i tand- vårdslagen. Offentliga vårdgivare är i första hand sjukvårdshuvudmännen (landstingen och de landstingsfria kommunerna), men t.ex. anses som vårdgivare för den hälso- och sjukvård som ges inom kriminalvården. Inom hälso- och sjukvården finns möjligheter till tvångsvård enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Bestämmelser- na i hälso- och sjukvårdslagen gäller för såväl frivillig vård som vård under tvång. Bestämmelserna i lagen om psykiatrisk tvångsvård anger dock på vilket sätt undantag från bestämmelser och principer som framgår i hälso- och sjukvårdslagen får göras. Vidare regleras viss annan form av psykiatrisk tvångsvård i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. I lagstiftningen och den juridiska doktrinen används ibland be- greppet annan medicinsk verksamhet. Då åsyftas verksamhet som inte primärt har vård- eller behandlingssyfte. T.ex. avses rättsmedi- cinsk och rättspsykiatrisk undersökning. är central förvaltningsmyndighet för rättspsykiatrisk, rättskemisk, rättsmedicinsk och rättsgenetisk verksamhet i den utsträckning så- dana frågor inte skall handläggas av någon annan statlig myndighet. Vidare regleras s.k. annan medicinsk verksamhet i andra lagar. Som exempel kan nämnas lagen (1984:1140) om insemination, lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall, abort- lagen (1974:595), steriliseringslagen (1975:580), lagen (2001:499) om omskärelse av pojkar och smittskyddslagen (1988:1472). Ovan angivna sociala insatser inom socialtjänst och vård inom hälso- och sjukvård m.m. är exempel på sådant som omfattas av Förbud mot diskriminering i fråga om socialt skydd m.m. tillämpningsområdet för artikel 3.1 e och f i direktivet mot etnisk diskriminering. Om entreprenad och enskild verksamhet inom och hälso- och sjukvården m.m. Det är inte ovanligt att kommuner och landsting anlitar utom- stående fysiska eller juridiska personer eller överlämnar åt andra förvaltningar eller enheter att utföra uppgifter inom eller hälso- och sjukvården. Tanken är att resurserna inom den offentliga sektorn skall kunna utnyttjas mera effektivt.6 Enligt 2 kap. 5 § socialtjänstlagen får en kommun sluta avtal med annan om att utföra kommunens uppgifter inom . Genom ett sådant avtal får en kommun tillhandahålla tjänster åt en annan kommun. Med annan (entreprenören) avses bolag, förening, samfällighet, stiftelse, enskild person eller annan kommun. I 3 och 18 §§ hälso- och sjukvårdslagen och 5 § tandvårdslagen finns bestämmelser om att landsting och kommuner får träffa avtal med annan att utföra de uppgifter som respektive kommunen ansvarar för eller skall erbjuda. Uppgifter som innefattar myndighetsutövning får inte med stöd av de ovan nämnda bestämmelserna överlämnas till privaträttsliga subjekt. Myndighetsutövning inom exempelvis inne- fattar bl.a. olika former av bistånd enligt socialtjänstlagen och tvångsåtgärder enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. I 7 kap. socialtjänstlagen ges särskilda föreskrifter om enskild verksamhet. Ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ får efter tillstånd av yrkesmäs- sigt bedriva verksamhet i form av hem för vård eller boende m.m. Tillstånd av krävs dock inte för sådan verksamhet som kommunen genom avtal enligt 2 kap. 5 § socialtjänstlagen över- lämnat till en enskild att utföra. I detta sammanhang kan det finnas anledning att nämna sådan vård som ges i familjehem. Med familjehem avses ett enskilt hem som på uppdrag av socialnämnden tar emot barn för stadigvarande vård och fostran eller vuxna för vård och omvårdnad. 6 Jfr prop. 1992/93:43 s. 6 ff. Förbud mot diskriminering i fråga om socialt skydd m.m. verksamheten bedrivs inte yrkesmässigt (3 kap. 2 § socialtjänstför- ordningen (2001:937). De erkända arbetslöshetskassorna intar en särställning i denna framställning som i övrigt i huvudsak utgår från myndigheter. Arbetslöshetskassorna är inte myndigheter även om de i vissa avseenden fullgör myndighetsutövning. De är föreningar som registreras hos () som dessutom är tillsynsmyndighet för kassorna. Ersättning vid arbetslöshet betalas ut av arbetslöshetskassorna. Denna förmån som lämnas med stöd av lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring anser vi omfattas av tillämpningsområdet för direktivet mot etnisk diskriminering och därmed också av förbuden mot diskriminering. Som andra exempel på sociala förmåner kan nämnas aktivitets- stöd och andra ekonomiska stöd enligt förordningen (1996:1100) om aktivitetsstöd och utvecklingsersättning enligt lagen (2000:625) om arbetsmarknadspolitiska program. Vidare kan nämnas de olika insatser som förekommer inom ramen för det arbetsmarknadspoli- tiska programmet särskilda insatser för personer med arbets- handikapp som regleras i förordningen (2000:630) om särskilda insatser för personer med arbetshandikapp. Detsamma gäller flyttningsbidrag som lämnas med stöd av förordningen (1999:594) om flyttningsbidrag. Dessa sociala förmåner som är relaterade till arbetsmarknaden administreras av länsarbetsnämnderna och arbetsförmedlingarna som organisatoriskt är en del av länsarbetsnämnderna. AMS är den centrala förvaltningsmyndigheten på detta område samt chefsmyndighet för länsarbetsnämnderna. AMS och länsarbets- nämnderna utgör tillsammans . Skyddet mot diskriminering i fråga om dessa stöd m.m. följer av det allmänna skyddet mot diskriminering i den arbetsmarknads- politiska verksamheten (jfr avsnitt 7.4–7.7 och förslagen till 3 kap. 6 § 2 i de nya lagarna). Att skyddet anges där i stället för i 3 kap. 17 § i lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet m.m. innebär att det omfattar även funktionshinder Förbud mot diskriminering i fråga om socialt skydd m.m. och sexuell läggning inte endast etnisk tillhörighet, religion och övertygelse. Vi menar att lagarna blir enklast att förstå och tillämpa om all verksamhet hos arbetsmarknadsmyndigheterna omfattas av förbuden, oavsett diskrimineringsgrund. Ett på detta sätt mer heltäckande skydd är givetvis också i sak starkare – och därmed att föredra – eftersom alla diskrimineringsgrunderna omfattas. De vanligaste studiesociala förmånerna är studiestöd i form av studiehjälp och studiemedel enligt studiestödslagen (1999:1395). Dessa förmåner administreras av . Övriga centrala myndigheter inom detta område är utbildningsstöd (Sisus) och . Sisus uppdrag är att förbättra förutsättningarna för utbildning för unga och vuxna med funktionshinder. Sisus beviljar statsbidrag till utbildningsanordnare inom utbildningsområdena folkhögskola, universitet och högskola samt riksgymnasium för svårt rörelse- hindrade. Fr.o.m. administrerar Sisus även korttids- studiestöd, internatbidrag och timersättning inom Särvux enligt förordningen (2001:362) om bidrag till korttidsstudier. Dessa bi- drag är individrelaterade. ansvarar för statens samlade stöd i specialpedagogiska frågor för barn, ungdomar och vuxna med funktionshinder. Institutets uppgift är att ge råd och stöd till de ut- bildningsansvariga organen. Resurscenter på regional nivå erbjuder emellertid även utredning och träning av enskilda barn och ung- domar samt utbildning till föräldrar och lärare. 8.8Behöver åtgärder vidtas för att direktivet skall anses genomfört? I svensk rätt finns inte något civilrättsligt förbud mot diskri- minering på grund av etnisk tillhörighet m.m. i fråga om sociala förmåner och sociala insatser samt hälso- och sjukvård. Den straff- rättsliga regleringen i 16 kap. 9 § är inte tillräcklig för att direktivet skall anses vara genomfört. Ett civilrättsligt förbud mot diskriminering inom de områden som gäller tillhandahållande Förbud mot diskriminering i fråga om socialt skydd m.m. av sociala förmåner och sociala insatser samt hälso- och sjukvård behöver därför införas i en ny lag. 8.9Hur förbudet skall utformas Som vi klargjort tidigare betraktar vi enbart förmåner som till- handahålls av offentligrättsliga organ såsom förmåner enligt direk- tivets artikel 3.1 e och f. Förmåner vilka arbetsgivare står för be- handlar vi som lön och andra anställningsvillkor enligt direktivets artikel 3.1 c medan sociala förmåner som tillhandahålls av enskilda behandlas som tjänster enligt direktivets artikel 3.1 h. Förbuden skall rikta sig till alla de offentligrättsliga organ som tillhandahåller sociala förmåner eller insatser eller vård som faller inom EG-direktivets materiella tillämpningsområde. Som vi redan klargjort är det ingen framkomlig väg att utgå från EG-rättsliga eller svenska begrepp på det sociala området när vi utformar de be- stämmelser i lagtexten enligt vilka diskrimineringsförbuden skall gälla. Ett sådant sätt att gå tillväga skulle kunna leda till felaktiga tolkningar av lagtexten eftersom samma begrepp kan ha olika innehåll i EG-rätten och i den svenska rätten. Vi väljer i stället att formulera bestämmelserna på det sociala området så att diskrimine- ringsförbuden skall gälla för verksamheter på en rad områden som sammantaget täcker in det som avses i artikel 3.1 e och f i direktivet mot etnisk diskriminering. Det första fallet när diskrimineringsförbuden skall gälla täcker i princip den svenska socialförsäkringen enligt lagen om allmän försäkring. Det är när en försäkringskassa eller en myndighet be- slutar om eller vidtar någon annan åtgärd som gäller socialförsäk- ringen och andra bidragssystem eller finansiering av systemen för social trygghet. Det andra fallet gäller m.m. Det formuleras så att diskrimineringsförbuden skall gälla när en kommun, en myndighet eller annan beslutar om eller vidtar någon annan åtgärd inom social- tjänsten eller annan verksamhet som har betydelse för enskildas ekonomiska och sociala trygghet. Till sådan verksamhet räknas riksfärdtjänst, färdtjänst och bostadsanpassningsbidrag som inte omfattas av . Det tredje fallet tar sikte på all hälso- och sjukvård i . Dis- krimineringsförbuden skall gälla när någon beslutar om eller vidtar Förbud mot diskriminering i fråga om socialt skydd m.m. någon annan åtgärd inom hälso- och sjukvård eller annan medicinsk verksamhet. Det fjärde fallet när diskrimineringsförbuden skall gälla är när en arbetslöshetskassa eller en myndighet beslutar om eller vidtar någon annan åtgärd i en fråga om arbetslöshetsförsäkringen. Det femte och sista fallet är när eller annan beslutar om eller vidtar någon annan åtgärd i fråga om statligt studiestöd. Vad skall förbuden omfatta? Diskrimineringsförbuden bör gälla i den verksamhet som en myn- dighet eller annan bedriver. Med verksamhet förstås inte endast handläggning av ärenden utan även faktisk verksamhet. Till sådan verksamhet hänförs många olika handlingar, t.ex. att tillhandhålla olika former av vård, omsorg och sociala insatser samt att utbetala olika förmåner, bidrag och ersättningar. Det är inget krav att åt- gärderna utgör myndighetsutövning. I artikel 4 i direktivet 79/7/EEG om likabehandling av kvinnor och män i fråga om social trygghet finns ett mer precist formulerat diskrimineringsförbud. Vi menar att innehållet i den artikeln kan ge viss vägledning för vad som bör täckas av de nu aktuella förbuden. Enligt den skall förbud mot könsdiskriminering gälla i fråga om: N systemens räckvidd och villkoren för tillgång till dem, N skyldigheter att betala avgifter och beräkningen av avgifterna, N beräkningen av förmåner, bland annat tillägg avseende maka/ make och familjemedlemmar samt N de villkor som bestämmer varaktigheten och bibehållandet av rätten till bidrag. Vi menar att diskrimineringsförbuden bör täcka sådant som rätten till förmånerna och insatserna, förmånernas och insatsernas räck- vidd och innehåll samt avgiftsbetalning. Villkoren för att få tillgång till en förmån eller en insats skall inte få vara diskriminerande i sig utan kriterierna skall vara lika obero- ende av den sökandes etniska tillhörighet, religion eller övertygelse. Vidare skall en social förmån, social insats eller vård kvalitativt och kvantitativt vara densamma för alla personer oberoende av deras etniska tillhörighet, religion eller övertygelse. Som vi framhållit när det gäller andra områden skall även underlåtenhet att agera kunna Förbud mot diskriminering i fråga om socialt skydd m.m. Förhalad handläggning av ärenden om t.ex. sociala förmåner till följd av sökandes etniska tillhörighet, religion eller övertygelse kan ses både som ett kvantitativt och ett kvalitativt missgynnande i förhållande till andra. Diskrimineringsförbuden skall också gälla i fråga om avgifter till förmånssystemen. Exempel på avgifter är sådana som skall betalas för finansiering av systemen för social trygghet (socialavgifter) enligt socialavgiftslagen. 9Förbud mot diskriminering i fråga om utbildning Vårt förslag: Förbud mot diskriminering som skall omfatta ut- bildning utanför tillämpningsområdet för lagen om likabehand- ling av studenter i högskolan skall införas i de tre nya lagarna. Förbuden mot direkt och indirekt diskriminering skall gälla när den som bedriver utbildning eller den som har rätt att be- sluta om tillträde till utbildning beslutar om tillträde till utbildning eller vidtar någon annan åtgärd som kan ha betydelse för tillträdet, eller vidtar en ingripande åtgärd mot en sökande eller en person som deltar i en utbildning. Den som de nämnda förbuden riktas mot skall också för- bjudas att utsätta en sökande eller en person som deltar i en ut- bildning för trakasserier eller att ge en order eller en instruktion åt någon annan att diskriminera en sådan person. Den som bedriver utbildning skall på samma sätt som arbets- givare ha en utrednings- och åtgärdsskyldighet för trakasserier. I lagen om likabehandling av studenter i högskolan föreslås ändringar enligt följande: religion eller övertygelse skall anges som diskriminerings- grund, de fyra diskrimineringsförbuden och förbudet mot repres- salier skall utformas på samma sätt som enligt de tre nya lagarna, diskrimineringsförbuden skall gälla även för studie- och yrkesvägledning och yrkespraktik, undantaget från förbudet mot direkt diskriminering upphävs och ersätts med ett undantag för behandling som är ett led i strävandena för att främja jämställdhet mellan kvinnor och män, skadestånd skall kunna utgå även för ekonomisk skada. Förbud mot diskriminering i fråga om utbildning I artikel i direktivet mot etnisk diskriminering förbjuds direkt och indirekt diskriminering i fråga om utbildning. I artikel 3.1 b i både direktivet mot etnisk diskriminering och i arbetslivsdirektivet förbjuds direkt och indirekt diskriminering i fråga om tillträde till alla typer och alla nivåer av yrkesvägledning, yrkesutbildning, högre yrkesutbildning och omskolning, inklusive yrkespraktik (se avsnitt 7.4–7.7).