sou · GQB398d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Om åklagaren efter en inledande undersökning – som mest består av inhämtande av upplysningar från olika håll – finner att det finns skälig grund att inleda en förundersökning skall han eller hon göra en framställning till domstolen förundersökningskammare om tillstånd för detta. Om kammaren vid sin prövning också kommer fram till att det finns skälig grund till att inleda en förundersökning och att saken verkar ligga inom domstolens jurisdiktion, skall den lämna det be- gärda tillståndet. Som redan har nämnts, bygger Romstadgan på komple- mentaritetsprincipen. Den innebär att lagföring enligt de nationella rättsordningarna har företräde framför lagföring i , så länge den nationella undersökningen och lagföringen fungerar på ett tillbörligt sätt. I den centrala artikel 17 i Romstadgan definieras vad som menas med att en nationell under- sökning och lagföring sker eller har skett på ett tillbörligt sätt, dvs. när det nationella rättssystemet har företräde framför Internatio- nella brottmålsdomstolen. Detta behandlas i termer av processför- utsättningar. Domstolen skall avvisa en sak om någon av de i be- stämmelsen angivna omständigheterna föreligger. för avvisning föreligger om saken är eller har varit före- mål för undersökning eller lagföring i en stat som har jurisdiktion över den, såvida inte staten saknar eller har saknat vilja eller förmå- ga att som sig bör genomföra undersökningen eller lagföringen.8 Vidare skall en sak avvisas om den person som avses redan har lag- förts för den aktuella gärningen och en rättegång inför Internatio- 8 Frågan om i vilken mån en i inledd förundersökning kan anses utgöra hinder mot att hänskjuta en situation till har berörts i avsnitt 7.11. nella brottmålsdomstolen inte är tillåten enligt reglerna i artikel 20.3 om ett avgörandes negativa rättskraft.9 Slutligen kan en sak avvisas om den inte är tillräckligt allvarlig för att motivera vidare åtgärder av domstolen. Denna grund sammanhänger inte med komplementaritetsprincipen utan återspeglar att skall befatta sig bara med de mest allvarliga brotten som är internationella angelägenheter.10 Artikel 17.2 anger vilka omständigheter som Domstolen skall beakta för att avgöra om bristande vilja att genomföra undersök- ning eller lagföring föreligger. Det räcker att någon av dem förelig- ger. En sådan omständighet kan vara att ett förfarande har inletts eller att ett nationellt beslut har fattats i avsikt att undandra den person som avses från straffansvar för brott som omfattas av Dom- stolens jurisdiktion. En annan omständighet kan vara att det före- kommit en omotiverad försening i förfarandet som under omstän- digheterna är oförenlig med en avsikt att ställa den person som av- ses inför rätta. En tredje kan vara att förfarandet inte har genom- förts eller genomförs på ett oberoende och opartiskt sätt och att det har genomförts eller genomförs på ett sätt som under omstän- digheterna är oförenligt med en avsikt att ställa den som avses inför rätta. I artikel 17.3 stadgas att Domstolen för att avgöra om bristande förmåga föreligger skall bedöma om staten, till följd av ett totalt eller omfattande sammanbrott eller brist på tillgänglighet i dess rättssystem, inte har förmåga att få tag på den anklagade eller nöd- vändig bevisning och vittnesmål eller på annat sätt saknar förmåga att genomföra sina förfaranden. Till hjälp för vid tolkningen och tillämpningen av brottsbeskrivningarna i artiklarna 6-8 i Rom- stadgan skall enligt artikel 9 den enligt artikel 112 upprättade för- samlingen av stadgeparter anta s.k. Brottskriterier (Elements of Crimes). Ett skäl för föreskriften om antagande av särskilda Brottskriteri- er var att staterna skulle kunna utöva en viss kontroll över hur domstolen kommer att tolka och tillämpa stadgan. Brottskriterier- na är inte bindande för domstolen men kan ändå förväntas bli av 9Se avsnitt 13.2. 10Ingressens fjärde och nionde stycke samt artikel 1 och 5. stor betydelse för stadgans tillämpning. Stadgepartförsamlingen11 kan besluta om ändringar i Brottskriterierna. För ändring krävs två tredjedels majoritet. Varje stadgepart, en absolut majoritet av do- marna samt åklagaren kan ta initiativ till ändring. Brottskriterierna liksom eventuella ändringar av dessa måste stå i överensstämmelse med stadgan. I enlighet med vad som bestämdes i slutakten till Romkonferen- sen, utarbetade den förberedande kommissionen ett förslag till brottskriterier som presenterades . Förslaget antogs en- hälligt vid det första stadgepartsförsamlingsmötet . Brottskriterierna kan ses som förtydliganden av beskrivning- arna av de olika gärningstyperna som finns i art. 6-8 i stadgan. För varje särskild brottsbeskrivning finns en uppräkning av de objektiva och subjektiva rekvisit som skall vara uppfyllda för att straffrätts- ligt ansvar skall kunna utdömas.12 9.2Ratificering och inkorporering i några andra länder () har 81 av de 139 signatärstaterna ratifice- rat Romstadgan. Bland dessa finns nu samtliga medlemsstater i EU. Härtill har tillträtt stadgan och . Många andra europeiska länder har också tillträtt stadgan, däribland våra baltiska grannar och samt . I flertalet av de nu nämnda staterna har också lagstiftning för samarbetet med domstolen m.m. antagits. I , som ratifice- rade stadgan har en särskild lag om samarbe- te med domstolen införts och ändringar också gjorts i den finska strafflagen (RP 161/2000 rd). I , som ratificerade stadgan , antogs lagstiftning i samband med beslutet att tillträda stadgan (Lovforslag nr. L 20, 2000-01, Lov nr. 342 af 16. ). Norsk lagstiftning har antagits (Ot.prp. 95, 2000-2001). De som har tillträtt stadgan finns spridda över hela världen. Det finns emellertid också några större länder som inte tillträtt stadgan. Bland de stater som inte undertecknat 11 Stadgepartsförsamlingen är den svenska översättning av engelskans Assembly of States Parties som finns i prop. 2000/01:122. 12Brottskriterierna (på engelska) återges i bilaga 3 till detta betänkande. En omfattande kommentar till kriterierna finns i . stadgan finns och . har till FN:s generalsekreterare skickat en förklaring där man meddelar att man inte avser att tillträda stadgan och att man därför inte anser sig på något sätt bunden av sitt ursprungliga undertecknande av stad- gan. Motsvarande förklaring har lämnats av . 9.2.2Lagstiftningsåtgärder på straffrättens område I motsats till vad som normalt är fallet i internationella straffrättsli- ga traktater innehåller Romstadgan inte något krav på att de brott och de straffrättsliga principer som anges i stadgan skall införlivas i de fördragsslutande staternas nationella rättsordningar. Komple- mentaritetsprincipen innebär dock i praktiken ett krav på att de nationella reglerna någorlunda väl stämmer överens med dem som gäller för . De flesta stater har därför funnit anledning att göra i vart fall någon form av översyn av sin lagstiftning för att utröna behovet av ändringar i den nationella straffrätten. De enskilda staterna kan gå tillväga på flera sätt för att uppfylla de krav som komplementaritetsprincipen kan sägas ställa. Ett sätt är att tillämpa den redan befintliga vanliga nationella strafflagen och döma den som begår en gärning som enligt Romstadgan är att bedöma som folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbry- telse för mord, misshandel, människorov, våldtäkt eller något annat nationellt brott som gärningen kan tänkas utgöra. Ett annat sätt är att inkorporera bestämmelserna i art. 6-8 i Romstadgan genom att i en nationell lag helt enkelt hänvisa till stadgans bestämmelser eller till andra relevanta traktater (t.ex. ). Imple- mentering kan vidare ske genom införande av strafflagstiftning som antingen upprepar innehållet i Romstadgans bestämmelser eller in- nehåller egna brottsdefinitioner som motsvarar stadgans innehåll. Det kan naturligtvis göras såväl i en ny, separat lag som genom komplementering av befintlig strafflag. Man kan också tänka sig kombinationer av de nu beskrivna metoderna. I några länder – däribland , och – har man relativt antagit eller är på väg att anta nya generella straffla- gar och man har då också utformat bestämmelserna med beaktande av innehållet i Romstadgan. I vårt grannland pågår ett om- fattande arbete som syftar till antagandet av en ny straffelov. lade Straffelovkommisjonen fram ett delbetänkande (NOU 2002:4) där det föreslås att man i den nya straffeloven skall införa ett eget kapitel med särskilda bestämmelser om ansvar för krigsför- brytelser, folkmord och brott mot mänskligheten. Något konkret förslag till lagtext läggs emellertid inte fram i betänkandet. Kommi- sjonen föreslår dock att bestämmelserna i skall trans- formeras till norsk rätt, dvs. man anser det inte vara tillräckligt att i den nationella lagstiftningen enbart hänvisa till innehållet i stadgan. Många länder har antagit eller överväger att anta nya, särskilda strafflagar avseende internationella brott. , liksom och , har valt att inte utforma några egna brottsbeskrivningar utan hänvisar i sin nya lagstiftning helt kort till Romstadgans brottsdefinitioner. (I den kanadensiska lagen finns dock, förutom hänvisningen till Romstadgan, även kortfattade brottsbeskrivningar). I har man dessutom i form av ett s.k. antagit de i enlighet med art. 9 i Rom- stadgan fastställda Brottskriterierna. I flera europeiska länder har man antagit eller är på väg att anta ny lagstiftning i syfte att implementera brotten i Romstadgan i den nationella rätten. Längst i detta hänseende torde man ha kommit i , där en ny Völkerstrafgesetzbuch antagits av Bundestag . Liknande lagförslag ligger i det nederländska parlamen- tet och kommer att läggas fram i . I antas vissa ändringar i den redan befintliga lagen om straff för brott mot in- ternationell humanitär rätt. I och övervägs vissa ändringar i den befintliga strafflagen och i sitter en utred- ning med uppdrag att överväga införandet av en ny särskild strafflag. I den tyska Völkerstrafgesetzbuch finns utförliga brottbeskriv- ningar för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytel- ser. Dessa har i stor utsträckning utformats mot bakgrund av inne- hållet i Romstadgan men har, särskilt när det gäller krigsförbrytel- ser, blivit föremål för en viss systematisering. När det gäller straff- rättens allmänna del har man som huvudprincip föreslagit att vad som annars gäller i tysk straffrätt skall gälla även vid tillämpningen av Völkerstrafgesetzbuch. Vissa särregler har dock föreslagits. Beträffande situationen i våra nordiska grannländer och kan följande sägas. I samband med att man i antog Lov om den Internationale Straffedomstol fann man den nu- varande lagstiftningen vara tillfyllest. Man pekade på om Folkedrap , på vissa bestämmelser i den militära straffe- loven och även på att de sedvanliga bestämmelserna i straffeloven kan tillämpas på gärningar som omfattas av bestämmelserna i stadgan. F.n. pågår dock en översyn av den militära straffeloven och där kommer även brotten i Romstadgan att behandlas. Ett be- tänkande från utredningen kan förväntas . I samband med ratifikation av Romstadgan gjordes be- dömningen att det inte var nödvändigt att göra några större änd- ringar i den finska strafflagen, eftersom de gärningar som avses i art. 6-8 i Romstadgan i stor utsträckning redan är kriminaliserade genom bestämmelserna i strafflagens 11 kap. om krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten. förklarades att man skulle överväga om ändå vissa justeringar är nödvändiga. Information om lagstiftningsarbete i olika länder med anledning av tillträdet till Romstadgan kan fås via Internet under bl.a. adres- serna . 10 Brotten i Romstadgan I artikel 5 i Romstadgan anges de brott som omfattas av Interna- brottmålsdomstolens jurisdiktion. Dessa är folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrott. Beträffande aggressionsbrottet sägs dock i art. 5.2 att domstolens jurisdiktion över det brottet skall utövas först sedan en bestämmel- se har antagits som definierar brottet och fastställer villkoren för utövandet av jurisdiktion över det. De övriga brotten har definie- rats i art. 6-8. Här kan nämnas att vissa stater under förhandlingarna av Rom- stadgan förespråkade att också internationella terroristbrott och narkotikabrott skulle omfattas av Internationella domstolens juris- diktion. FN:s (International , ILC) hade också presenterat ett förslag till stadga som innehöll betydligt fler brottstyper. Majoriteten av stater motsatte sig dock dessa förslag och ansåg att endast de klassiska humanitär- rättsliga brotten borde tas med. Till slutakt fo- gades dock en resolution, som rekommenderar att en framtida kon- consider the crimes of terrorism and drug crimes with a view to arriving at an acceptable definition and their inclusion in the list of crimes within the jurisdiction of the Court. Förutom de brott som anges i art. 5 finns i art. 70 i Romstadgan bestämmelser om brott som riktas mot domstolen och dess egen verksamhet. Brotten omfattar olika former av menedsbrott, över- grepp i det rättsliga förfarandet och mot domstolens tjänstemän samt vissa besticknings- och mutbrott. Frågan om vilket lagstift- ningsbehov i som kan föreligga med anledning av innehållet i art. 70 kommer, enligt vad som framgår av våra direktiv, att be- handlas i annat sammanhang. Bestämmelsen om folkmord finns i art. 6 i Romstadgan. Definitio- nen av brottet följer ordagrant den som finns i FN:s konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord (genocide).1 Kon- ventionen, som utarbetades i efterdyningarna av utrotningskampanjer under och även mot bak- grund av en del tidigare övergrepp på olika befolkningsgrupper i såväl krig som under fred, antogs av i de- cember 1948 och trädde 1951. Den har biträtts av mer än 120 stater. Kon- ventionen ansågs redan vid sitt antagande utgöra en bekräftelse av gällande sedvanerätt; i art. I anges att de fördragsslutande parterna bekräfta, att folkmord, vare sig det förövas i fredstid eller i krigstid, är ett brott enligt folkrätten, vilket de förplikta sig att förebygga och bestraffa. Folkmord definieras i konventionen – och i Romstadgan - som vissa gärningar som begås i avsikt att helt eller delvis förinta en na- tionell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiös grupp såsom sådan. De gärningar som omfattas är: a)att döda medlemmar av gruppen; b)att tillfoga medlemmar av gruppen svår kroppslig eller själslig skada; c)att uppsåtligen påtvinga gruppen levnadsvillkor, som är avsedda att medföra dess fysiska undergång helt eller delvis; d)att genomföra åtgärder, som är avsedda att förhindra födelser inom gruppen; e)att med våld överföra barn från gruppen till en annan grupp. Det finns i definitionen ingen koppling till väpnad konflikt. Folk- mord kan således begås även utan att någon sådan konflikt före- ligger. De fördragsslutande parterna förpliktar sig genom tillträdet till konventionen bl.a. att införa verksamma straff för personer som gör sig skyldiga till folkmord eller till stämpling till folkmord, omedelbar och offentlig uppmaning till folkmord, försök till folk- mord eller delaktighet i folkmord. I stället för att som i konventio- nen ha en särskild uppräkning av i vilka former folkmord ger upp- hov till straffrättsligt ansvar, så gäller enligt Romstadgan de all- 1 SÖ 1952:64. männa reglerna för individuellt straffansvar i del 3 av stadgan2 även för folkmord. Det kriminaliserade området torde i allt väsentligt vara detsamma. Folkmord är också ett av de brott som de båda FN-tribunalerna för f.d. respektive har behörighet att döma över. Även i tribunalernas stadgor följer man den definition av folkmord som finns konvention. Tribunalerna har genom sin praxis gett viktiga bidrag till tolkningen av brottet.3 Folkmordskonventionen innehåller av särskilda skäl endast ett krav på att de avtalsslutande staterna skall lagföra brott enligt kon- ventionen som har begåtts på statens eget territorium. Förkla- ringen till det begränsade kravet är att det i konventionen förut- sattes att en internationell straffdomstol skulle inrättas för att prö- va anklagelser om folkmord och att det därför var tillräckligt att de enskilda staternas jurisdiktion omfattade det egna territoriet. Nå- gon sådan domstol kom emellertid aldrig att inrättas. Varje stat an- ses emellertid enligt allmän folkrätt (sedvanerätt) ha rätt att utöva universell jurisdiktion över folkmordsbrottet.4 För att uppfylla åtagandena enligt folkmordskonventionen infördes i lagen (1964:169) om straff för folkmord. Enligt den lagen föreligger brottet folkmord om någon förövar en gärning, för vil- ken enligt lag är stadgat fängelse eller däröver, mot en na- tionell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiös folkgrupp med av- sikt att förgöra gruppen helt eller delvis. Brottstypen folkmord anknyter sålunda till vilket som helst brott, på vilket kan följa fäng- else , om brottet har begåtts mot en folkgrupp av det angivna slaget och avsikten är att förgöra gruppen helt eller del- vis. Straffet för folkmord är fängelse , lägst fyra och högst , eller på livstid. Även försök, förberedelse eller stämpling till folkmord, liksom underlåtenhet att avslöja sådant brott, är straff- bart. , vars förslag till folkmordsbrott kom att antas, hade funnit att bestämmelserna i dess förslag till brottsbalk relativt väl skulle täcka in de enligt folkmordskonventionen straff- 25 , se vidare avsnitt 12.6. genom Rwandatribunalen i Akayesu och Jugoslavientribunalen i Kristic (Se bilaga 7). 4Se t.ex. Oppenheim s. 993 f. bara gärningarna.5 Däremot, konstaterade man, hade straffskalorna i brottsbalksförslaget inte bestämts med beaktande av den särskilda form av brottslighet som folkmordsbrottet utgör. Några nya sär- skilda brottstyper ansågs inte erforderliga, men det krävdes att lag- stiftningen kompletterades i fråga om bl.a. straffskalorna. Med hänsyn till den säregna beskaffenheten av brottet folkmord, ansågs dessa kompletterande bestämmelser böra upptas i en särskild lag. Frågan om en särskild bestämmelse om folkmord borde föras in i tryckfrihetsförordningen hade diskuterats i kommittén. Denna hade emellertid ansett att någon sådan bestämmelse inte var på- kallad, eftersom ansvar enligt 7 kap. 4 § punkt 8 (numera punkten 10) kan ådömas den som uppmanar eller eljest söker förleda till brottslig gärning, dvs. gör sig skyldig till uppvigling. Någon särskild bestämmelse om jurisdiktion för folkmord finns inte. Genom att det lindrigaste föreskrivna straffet är finns emellertid möjlighet att tillämpa universell jurisdiktion med stöd av 2 kap. 3 § 7 BrB. Detta gäller dock inte försök, förberedelse och stämpling. Definitionen av brott mot mänskligheten i art. 7 i Romstadgan har också den en bakgrund i tidigare internationella överenskommelser, även om den är utökad och avsevärt mera detaljerad än sina förla- gor. Utvecklingen inleddes med den konferens som hölls i och där segrarmakter be- slutade att inrätta en internationell militärdomstol – Nürnbergtri- bunalen – för lagföring av grova krigsförbrytare från axelmakterna. Överenskommelsen formaliserades till det s.k. Londonprotokollet. Till protokollet fogades en stadga för den internationella militär- domstolen, dvs. Enligt stadgan för Nürnbergtribunalen omfattar domstolens ju- risdiktion brott mot freden, krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten (art. 6).6 Brott mot mänskligheten definieras där som 1964:10 s. 202 ff. 6Tokyotribunalen – som inrättades för lagföring av krigsförbrytelser i – gavs i sin stadga motsvarande jurisdiktion. mord, utrotande, förslavande, deportation och andra omänskliga hand- lingar, begångna mot någon civilbefolkning före eller under kriget; el- ler förföljelse av politiska, rasliga eller religiösa skäl vid utförandet av eller i samband med något brott, som faller inom Domstolens behö- righet, vare sig gärningarna stå i strid med lagarna inom det land, där de begåtts, eller icke. fastställde genom resolution 95/1 de folkrättsliga principer som uttalats i Nürnberg- tribunalens stadga och praxis. I senare resolutioner har general- församlingen slagit fast att även apartheid och rasdiskriminering kan utgöra brott mot mänskligheten. På uppdrag av generalförsamlingen utarbetade och antog FN:s () sju principer – de s.k. Nürn- bergprinciperna – som syftade till att precisera den folkrättsliga be- tydelsen av Nürnbergtribunalens stadga och domar.7 I princip nr I slås fast att varje person som begår en gärning som utgör ett brott enligt internationell rätt är ansvarig och kan straffas för detta. Prin- cip nr VI innehåller en uppräkning av brott som är straffbara som brott enligt internationell rätt, däribland brott mot mänskligheten. Det definieras där som: Murder, extermination, enslavement, deportation and other inhuman acts done against any civilian population, or persecutions on political, racial or religious grounds, when such acts are done or such persecu- tions are carried on in execution of or in connection with any crime against peace or any war crime. Brott mot mänskligheten är även en av de brottstyper som Jugosla- vientribunalen är behörig att döma över. I art. 5 i tribunalens stadga behandlas domstolens jurisdiktion över brottet. Internationella tribunalen skall ha behörighet att lagföra personer som är ansvariga för följande brott när de begås under väpnad kon- flikt, vare sig denna är av internationell eller nationell karaktär, och som riktas mot en civilbefolkning: a)mord, b)utrotning, c)förslavning, d)deportering, 7 Kommissionen upprättades i syfte att främja den internationella rättens utveckling och kodifiering. e)fängslande, f)tortyr, g)våldtäkt, h)förföljelse på politiska, rasmässiga och religiösa grunder, i)andra inhumana handlingar. Även Rwandatribunalen är behörig att pröva anklagelser om brott mot mänskligheten. I den tribunalens stadga (art. 3) definieras brottet på följande sätt. skall ha behörighet att lagföra per- soner som är ansvariga för följande brott, när de begås som del av ett vidsträckt och systematiskt angrepp riktat mot civilbefolkningen av nationella, politiska, etniska, rasmässiga eller religiösa skäl: a)mord, b)utrotning, c)förslavning, d)deportering, e)fängslande, f)tortyr, g)våldtäkt, h)förföljelse på politiska, rasmässiga och religiösa grunder, i)andra inhumana handlingar. Vid en jämförelse mellan de båda stadgornas definition lägger man märke till att det i Rwandatribunalens stadga, till skillnad mot vad som gäller enligt Jugoslavientribunalens stadga och även enligt stadgan för Nürnbergtribunalen, inte uppställs något krav på att en väpnad konflikt skall föreligga.8 Å andra sidan krävs i Jugoslavien- tribunalens stadga inte att de uppräknade brotten har begåtts som del av ett vidsträckt och systematiskt angrepp riktat mot civil- befolkningen och att det begåtts av nationella, politiska, etniska, rasmässiga eller religiösa skäl.9 Beskrivningen av brott mot mänskligheten i Romstadgan art. 7 är utökad och avsevärt mera detaljerad än sina förlagor. Själva brottsbeskrivningarna finns i art. 7.1 och liknar till sin struktur be- skrivningarna i de tidigare stadgorna. Först anges den ram inom 8Jugoslavientribunalens överklagandekammare uttalade i målet Tadic (jurisdiction deci- sion . 1995 p.141) att det enligt sedvanerätten numera är så att brott mot mänsklighe- ten kan begås även utan att någon väpnad konflikt föreligger. 9Att ett sådant krav ändå finns har fastslagits i praxis. De båda tribunalerna har i flera fall haft att ta ställning till åtal för brott mot mänskligheten, se t.ex. Jugoslavientribunalen i Tadic, Blasckic och Kunarac m.fl. eller Rwandatribunalen i Akayesu. vilken de olika gärningarna måste begås för att utgöra brott mot mänskligheten, nämligen som en del av ett vidsträckt eller syste- matiskt angrepp riktat mot civilbefolkningen med insikt om an- greppet. Därefter räknas de gärningar upp som kan lagföras inför Domstolen när de begås inom denna ram.