sou · GQB3120d4 · 2003-01-01 00:00:00 — I propositionen Gymnasieskola i utveckling – kvalitet och likvärdighet (1997/98:169) föreslog regeringen att en gymnasie- examen skulle införas för alla elever som påbörjar sin utbildning på ett nationellt eller specialutformat program i gymnasieskolan läs- /2001. Som krav för examensbevis föreslogs dels full- ständig studiegång, dels grundläggande behörighet för högskole- studier, dels minst betyget Godkänd i ämnena svenska/ svenska som andraspråk, engelska och matematik samt i de viktigaste karaktärsämnena på det studerade programmet. Därutöver före- slogs ett godkänt examensarbete, som skulle omfatta 100 gymna- siepoäng. För examensarbetet skulle det finnas nationella mål. Även i komvux skulle gymnasieexamen erbjudas med i stort sett samma krav för examensbevis som i gymnasieskolan. Gymnasie- examen borde utgöra en särskild merit vid urval till högskolan och även kunna tillgodoräknas som en merit i arbetslivet. ställde sig i princip bakom tanken på en gymna- sieexamen men begärde att regeringen ytterligare skulle utreda frågan om hur en gymnasieexamen skall utformas och återkomma till med ett utvecklat förslag (bet. 1998/99:UbU3, rskr. 1998/99:160). beslöt vidare att ett självständigt elev- arbete skulle införas. Beslutet innebar att varje elev i gymnasie- skolan skall göra ett projektarbete om 100 gymnasiepoäng. En gymnasieexamen var tänkt att ingå i det paket av förändringar i gymnasieskolan som regeringen föreslog i proposition 1997/98:169 och som gäller för elever som börjar gymnasieskolan . som förflutit sedan beslut har förutsättningarna förändrats. I proposition Vissa skolfrågor (prop. 1999/2000:68) anförde regeringen att den avsåg att återkomma till med förslag om en gymnasieexamen med den aviserade propositionen om rekrytering till högskolan. Tidsplanen för denna proposition har förskjutits. Regeringen gör , främst med anledning av vad som anförts om en översyn av gymna- sieskolans betygssystem, bedömningen att det finns skäl att över- låta till 2000 att ge ett samlat förslag om gymnasieskolans utbud av studievägar, en eventuell gymnasie- examen och ett ämnesbetygssystem. Mot den tecknade bakgrunden behöver kommitténs uppdrag utvidgas. Kommittén skall utöver de uppgifter som anges i direktiven (dir. 2000:35) även utreda följande. Kommittén skall, med utgångspunkt i promemorian Samverkan mellan skola och arbetsliv – Om möjligheterna med lärande i arbetslivet, föreslå hur samverkan mellan skola och arbetsliv kan utvecklas samt hur ett ökat inslag av lärande i arbetslivet i gym- nasieskolan bör utformas. Kommittén skall överväga vad som kan göras i programmens uppbyggnad för att minska snedrekryteringen och avhoppsfrekven- sen bland elever med utländsk bakgrund i gymnasieskolan. Kommittén skall, med utgångspunkt i promemorian En utveck- ling av gymnasieskolans kärnämnen, utreda och lägga förslag till hur en förändrad utformning av vissa kärnämneskurser i gymnasie- skolan bör se ut. Kommittén skall med utgångspunkt i dels direktiven för sitt uppdrag om den framtida gymnasieskolans studievägar, dels för- slagen i arbetsgruppens tidigare nämnda promemoria utreda och föreslå om och hur ett ämnesbetygssystem kan införas i gymnasie- skolan och gymnasial vuxenutbildning. Kommittén skall därvid utforma ett förslag som, med bibehållande av nuvarande antal betygssteg, minskar betygsstressen i den gymnasiala utbildningen och skapar förutsättningar för en bättre helhetssyn på elevernas kunskapsutveckling. Kommittén skall även föreslå hur eleverna i gym- nasieskolan kan få information om sin kunskapsutveckling, t.ex. i form av utvecklingssamtal och skriftliga omdömen. För att stödja lärares bedömning av elevernas kunskaper föreslås i arbetsgruppens promemoria att bedömningskriterier införs på Kommittén skall pröva om detta förslag är förenligt med de förslag som kommittén lämnar i övrigt. Kommittén skall vidare, med utgångpunkt i kommitténs övriga överväganden och förslag, pröva förutsättningarna för att införa en gymnasieexamen i gymnasieskolan. Kommittén skall därvid analy- sera vilka effekter en gymnasieexamen kan ha på undervisningen i gymnasieskolan och vilka fördelar en gymnasieexamen kan ha, t.ex. för att underlätta övergången från gymnasieskolan till arbetslivet och för att underlätta en ökad rörlighet inom den europeiska unionen. Om kommittén finner det rimligt att införa en gymnasieexamen skall kommittén bl.a. redovisa vilka krav som bör ställas på en sådan examen, t.ex. i fråga om krav på betyg i ämnen och projektarbetet samt formerna för hur en gymnasieexamen skall dokumenteras. Arbetet skall redovisas i sin helhet . (U 2000:06) Beslut vid regeringssammanträde . 2000 (U 2000:06) får genom dessa tilläggs- direktiv ytterligare uppgifter. Kommittén skall utreda behovet av utökad möjlighet för kom- muner att samverka om delar av utbildningar i gymnasieskolan. Kommittén skall föreslå de författningsändringar som behövs med anledning av kommitténs förslag. I detta arbete skall samverkan ske med skollagskommitté (U 1999:01). Kommittén skall redovisa en strategi för ett genomförande av sina förslag. Slutligen ändras också tidpunkten för kommitténs slutliga redo- visning till . 2000 tillkallades enligt regeringsbeslut med uppdrag att bl.a. utreda och lämna förslag till en framtida utformning av gymnasieskolans studievägsutbud (dir. 2000:35). Kommittén fick genom regeringsbeslut i tilläggsdirektiv (dir. 2001:8) att föreslå bl.a. hur samverkan mellan skola och arbetsliv kan utvecklas samt hur ett ökat inslag av lärande i arbetslivet i gymnasieskolan bör utformas. Kommittén skall redovisa sitt uppdrag . skollagskommitté tillkallades enligt regeringsbeslut med uppgift att göra en översyn av skol- lagstiftningen. Kommittén skall bl.a. föreslå hur skollagen (1985:1100) kan moderniseras genom att förenklas och förtydligas samt bättre anpassas till ett målstyrt skolväsende och till den ansvarsfördelning som råder mellan stat och kommun (dir. 1999:15). Kommittén har fått förlängning till med att redovisa sitt uppdrag. Samordning av de två kommittéerna skollagskommitté och 2000 arbetar båda med frågor som rör gymnasieskolan, men de har utifrån sina direktiv olika utgångspunkter. skollagskommitté arbetar i första hand med skol- formsövergripande frågor, t.ex. hur en ökad rättssäkerhet för elever kan åstadkommas, analys och definition av termer som används i skollagen och förenkling och förtydligande av lagstiftningen. skollagskommittés förslag till ny skollag kommer att innehålla förslag som rör samtliga verksamhets- och skolformer. Uppdraget för 2000 omfattar enbart gym- nasieskolan. De förslag som 2000 lägger fram kommer sannolikt att kräva omfattande ändringar av nuvarande bestämmelser om gymnasieskolan i skollagen. Det gäller såväl gymnasieskolans inre struktur som terminologi och begrepp kopp- lade till denna, men kan enligt direktiven även beröra mottagande och intagning av sökande m.m. För att få kommittéernas två kommande betänkanden att harmoniera med varandra finns det skäl att samordna kommit- téernas arbete. Kommittén skall därför samverka med skollagskommitté så att de förslag till författningsändringar som kommittén lämnar stämmer överens med strukturen på det förslag till ny skollag som skollagskommitté lämnar. I propositionen Växa med kunskaper (prop.1990/91:85) beskriver regeringen hur samverkan mellan små och medelstora kommuner kan ge den bredd och kvalitet i utbudet av utbildningsvägar som kommunerna är skyldiga att erbjuda sina elever. I regeringens utvecklingsplan Samverkan, ansvar och utveckling (Skr. 1998/99:121) lyfter regeringen åter fram behovet av samverkan mellan kom- muner. Samverkansavtal ses som en väg att nå ett bredare utbud än vad en kommun kan erbjuda på egen hand. Nuvarande bestäm- melser om samverkansavtal mellan kommuner reglerar elevens rätt att genomgå en hel gymnasieutbildning i annan kommun. I den framtida gymnasieskolan uppbyggd med ny struktur, kan det finnas behov av att elever får delar av sin gymnasieutbildning förlagd till annan kommun. redovisar i rapporten av gymnasieskolan nr 187 de svårigheter som uppmärksammats med att genomföra den av beslutade reformens intentioner i skolans vardag. Gymnasiereformen syftade, då som , till att höja kvaliteten i undervisningen. Syftet var också att tydliggöra det lokala ansvaret och konstruera gymnasieskolan så att den skulle kunna omformas och förändras i den takt det var nödvändigt med hänsyn till omvärldsförändringar. Rapporten visar att skolorna lagt ner mycket tid och kraft på genomförandet av reformen, men att de orga- nisatoriska inslagen kom att stå i centrum för arbetet. Att strukturera innehållet i kurser och inordna dessa i en studiegång var tidskrävande. Detsamma gällde arrangerandet av det individuella valet och lokala tillägget. Intentionerna med reformen kom i skymundan och de organisatoriska förändringarna blev ett mål i sig. Syftet med decentraliseringen blev inte tydliggjort och i stället för att utveckla arbetssätt och metoder översattes invanda mönster till de nya kurserna. Fokusering på kursen gjorde att reformen kom att definieras utifrån verksamhetens minsta del och helhetsbilden gick, enligt , till stora delar förlorad liksom syftet med reformen. kvalitetsgranskningsnämnds rapport, Nationella kvalitetsgranskningar 2000, ger en liknande bild av det nya betygs- systemets tillämpning. Inspektörernas granskning visar att det finns betydande brister vad gäller rättvis och likvärdig bedömning. Nämnden pekar på orsaker som att såväl stat som kommun kraftigt tycks ha underskattat komplexiteten i det mål- och kunskaps- relaterade betygssystemet och den tid och kraft som var nödvändig för att genomföra det. Det tycks ha saknats reella förutsättningar för lärarna att sätta sig in i och förstå systemet från grunden. För att förbättra situationen har regeringen gett i uppdrag att planera för en kompetensutveckling om bedömning och betyg- sättning av lärare i , gymnasieskolan och den gymna- siala vuxenutbildningen. Båda rapporterna pekar på behovet av en genomtänkt plan och strategi för introduktion och genomförande av nationella reformer av detta slag. Inte minst måste syftet med reformen lyftas fram och tydliggöras för att genomförandet lokalt ska få önskad effekt. Mot den tecknade bakgrunden behöver uppdrag utvidgas. Utöver de uppgifter som anges i tidigare direktiv (dir. 2000:35 och dir. 2001:8), skall kommittén även utreda följande. Kommittén skall utreda behovet av utökad möjlighet för kommuner att samverka om delar av utbildningar i gymnasieskolan. Kommittén skall utreda vilka författningar som påverkas av kommitténs förslag om den framtida gymnasieskolan. Kommittén skall vidare lämna förslag till författningsändringar som är nöd- vändiga med anledning av kommitténs övriga förslag. I detta arbete skall samverkan ske med skollagskommitté (U 1999:01). Kommittén skall redovisa en strategi för genomförandet av sina förslag. Strategin skall bygga på de erfarenheter som gjorts av 1990- talets tidigare reformgenomföranden inom gymnasieskolan. Arbetet skall redovisas i sin helhet . Förändringar av den svenska gymnasiala utbildningens strukturen historik 1Från medeltiden till dominerades den gymnasiala utbildningen av kyrkans behov1 De första skolorna i kom till . Dom- kapitlens skolor hade i uppgift att utbilda präster och omfattade hela skolgången från nybörjarstadiet till vuxennivå. Den första skolordningen, , var en del av kyrkoordningen. Skolan omfattade tre eller fyra klasser – vardera – med undervis- ning i latin, kristendomskunskap och kyrkosång. 1611 utökades antalet årskurser och grekiska tillkom som ämne. Sekreterare i den grupp av präster som utarbetade denna skolordning var biskop , grundare av gymnasiet i . Genom skolordning avgränsades gymnasiet från trivialskolan men båda var delar av läroverket. Eleverna gick först i trivialskolan och därefter i gymnasiet. Efter gymnasiet kom akade- mierna. Gymnasiet, som kom att i väsentliga drag förbli oförändrat , dominerades liksom resten av läroverket av de teologiska ämnena men undervisning förekom också i fysik, logik, retorik, historia och matematik. infördes vad som senare kom att kallas studentexamen. skolordning introducerade geografi i form av kartkunskap. 1825 tillsattes en skolkommitté, den s.k. snillekommittén2, som föreslog en uppdelning av gymnasiet i två bildningslinjer, en klassisk och en modern. Den sistnämnda kan anses motsvara vad som senare kallades reallinjen. Detta var en milstolpe i utvecklingen av läroverket och det skedde vid av stora samhällsför- ändringar i övrigt, såsom representationsreformen, allmänna folk- skolans införande, industrialiseringen, införande av järnvägar, tele- 1 , S. (1987). Från reform till reform, Skolsverige 1950 1975, del 5 Läroplaner. 2 Bl.a. ingick , , och . graf och telefon. Efter riksdagsbehandlingen utfärdade regeringen ett kungligt cirkulär till domkapitlen om hur undervisnings- väsendet skulle organiseras. 2Gymnasiet 1849 1930; läroverken delas upp; latinherraväldet bryts Genom den första egentliga läroverksstadgan 1856 gjordes det klart dels att läroverket var en högre skola än den folkskola som till- kommit 1842, dels att läroverket hade en klassisk och en modern studieväg, som var lika långa. senare del inrättades vid sidan av läroverken olika skolor för teknisk utbildning, handelsutbildning och utbild- ning av vårdpersonal. klövs läroverket i en realskoledel och en gymnasiedel. Beslutet hade föregåtts av en omfattande debatt om skolans mål och medel, om latinherraväldet, om huruvida reallinjen haft avsedd effekt. Man diskuterade också behovet av en avstigningsstation, eftersom endast en tredjedel av läroverkets elever nådde fram till mogenhetsexamen. I centrum för den skolpolitiska debatten under slutet av 1800- talet och var bottenskolefrågan, dvs. om folk- skolan skulle vara starten för skolgången också för dem som senare skulle gå i läroverket. Frågan aktualiserades igen då realskolan skildes från läroverket 1905 och den kommunala mellanskolan infördes samt under enhetsskoledebatten . Denna fråga ligger dock utanför ramen för en historik om gymnasieskolan. Detsamma gäller de parallellskolor som fanns under gymnasienivån innan infördes, t.ex. flickskolorna. Gymnasiedelen av läroverket blev kvar oförändrat sedan real- skolan skilts av . Både latin- och reallinjen hade ett dussintal ämnen. lades förslag om ökad specialisering, om minskat antal ämnen samt om inrättandet av en nyspråklig linje. Förslagen utsattes för hård kritik. Gymnasiets latin- och reallinjer blev tre- eller fyraåriga (beroende på antalet år i realskolan). Antalet ämnen reducerades till fem utöver ett tilläggsämne. I gengäld utökades antalet valmöjligheter. 3Gymnasial utbildning 1960; yrkesutbildningen blir en offentlig angelägenhet Utredningarna avlöste varandra . skolkommission, som leddes av ecklesiastikministern, lade fram förslaget om ett treårigt gymnasium med tre linjer, en latinlinje som blev den språkliga linjen, en reallinje och en allmän linje med samhällsvetenskapliga ämnen. Kommissionen föreslog att student- examen skulle avläggas studier med stor ämnesbredd och att det tredje året skulle vara ett collegeår som förberedelse för universitetsstudier. Under detta år skulle den studerande ha högst sju ämnen. behandlade således det gamla problemet: skall gymnasiet ha många ämnen med kortare kurser eller få ämnen med större fördjupning. beslut innebar inga klara ställningstaganden i fråga om gymnasiet det viktigaste var ett genombrott för tanken på en enhetsskola som grund för gymnasiet. Detta ledde års skolkommission samt den s.k. Visbykompromissen om differentieringen i högre årskurser. Följande stycke är ett citat ur tredje del av verket Från reform till reform: Skolberedningen hade --- ett icke obetydligt material att beakta. I vart fall var det större än vad någon tidigare svensk skolutredning kunnat falla tillbaka på. Gav det något klart besked? Talade det för en tidig eller sen uppdelning av eleverna på olika studievägar? Och vilken form av differentiering var att föredra: på olika ämnen, linjer eller nivåer, en fast eller en rörlig elevgruppering? I am still confused, but on a higher level påstås amerikanska beslutsfattare säga i skarven mellan rapport- läsning och beslut. Skolberedningens ledamöter kunde ha sagt det- samma. Likväl torde ingen ha levat kvar i tron, att differentieringsfrågan kunde besvaras med forskning. Här tog de poli- tiska värderingarna över. Den viktigaste erfarenheten av 1950-talets omfattande försöksverksamhet var just, att differentieringsfrågan var en social, ekonomisk och kulturell fråga av stor allmänpolitisk be- tydelse. De som velat reducera den till enbart en pedagogisk eller organisatorisk fråga eller till en fråga om enbart kunskapsstandard hade tvingats vidga sitt synfält. 1962 fattade beslutet om . Detta inledde en rad reformbeslut på skolområdet, om gymnasiet och och sedan om yrkesskolan. På gymnasial nivå fanns utöver gymnasierna vid läroverken också handelsgymnasier, tekniska gymnasier och yrkes- Handelsgymnasierna hade ersatt de handelsutbild- ningar som tidigare funnits och som blev treåriga och där- med godkända som grund för universitetsstudier. De tekniska utbildningar som startat hade 1872 ersatts av treåriga tekniska gymnasier uppdelade på tre linjer, en mekanisk, en kemisk och en byggnadsteknisk. 1918 tillkom tvååriga tekniska fackskolor. var de tekniska gymna- sierna fyraåriga. Yrkesutbildning har funnits i sedan medeltiden inom ramen för skråväsendet. I mer skolmässiga former har yrkesutbild- ning anordnats men fristående yrkesskolor kom först under andra decenniet av . Centrala verkstadsskolor i landstingskommunal regi inrättades och alltfler kommunala yrkesskolor . Huvuddelen av utbild- ningen bestod av kvällskurser. Till betydande del anordnades yrkesutbildning i andra former såsom lärlingsutbildning inom företag, vid särskilda företagsskolor och vid industriskolor. Yrkesutbildningen var således länge helt fristående från övrig gymnasial utbildning. Det fanns heller ingen samhörighet mellan utbildningarna inom olika yrken. Yrkesskolan som begrepp i sin- gularform var ännu en ny företeelse. hade yrkesutbildningen kritiserats för att vara alltför hantverksinriktad och smal. Yrkesutbildningen hade då varit en integrerad del av arbetslivet och inte en del av skolans värld. Arbetsgivare och fackföreningar motsatte sig en utvidgning av yrkesutbildningen inom företag med statssubven- tioner. Industrins och hantverkets egen yrkesutbildning ansågs otillräcklig och hade dessutom en tendens att stagnera under låg- konjunktur när det ur samhällets synvinkel var som mest gynnsamt att yrkesutbilda. På grundval av förslag års skolkommission (SOU 1948:27) och yrkesutbildningssakkunniga (SOU 1954:11) fattade 1955 beslutet att samhället skulle ha huvud- ansvaret för yrkesutbildningens utveckling. Detta var ett mycket viktigt principbeslut, vars effekter kom att bli märkbara först senare i ljuset av snabb teknisk utveckling och lägre ekonomisk tillväxt. och -60-talen utvecklades yrkesutbildningen snabbt och en period av kraftig expansion inleddes. De centrala verkstads- skolorna var välutrustade centralskolor med stora upptagnings- områden ofta kombinerade med elevhem. ofta med ekonomisk utbildning som bas, växte upp över hela landet. Generellt blev tillgängligheten och åtkomsten betydligt större än för gymnasierna, där den statliga planeringen ställde betydande krav på elevunderlag för etablering. Antalet elever i yrkesskolans heltidskurser hade då expanderat från 9 1943 till 71 1964. 4Gymnasiereformen ; gymnasium och fackskola tillsattes med ett antal inom den dåtida utbildningsvärlden namnkunniga personer som ledamöter och sedermera ca 200 experter för bl.a. kursplanearbetet. lade fram dels ett antal expertutredningar, dels huvudbetänkandet Ett nytt gymnasium (SOU 1963:42) och betänkandet Läroplan för gymnasiet (SOU 1963:43). I samband med beslutet 1962 tog också principiell ställning för införandet av en tvåårig examensfri skola efter , nämligen den s.k. , som skulle komplettera de olika gymnasiala skolformerna och yrkesskolan. tillsattes med uppdraget att överarbeta vissa frågor. Utredningen lade fram betänkandet Fack- skolan (SOU 1963:50). Propositionen Reformeringen av de gymnasiala skolorna m.m. (prop. 1964:171) hade dessa båda utredningars förslag att utgå ifrån. Resultatet blev att det inrättades dels ett kommunalt gymnasium, som ersatte de dåvarande statliga och kommunala allmänna gymnasierna, de statliga tekniska gymnasier- na och de kommunala handelsgymnasierna, dels en gymnasial skola som kallades fackskola. aviserade rege- ringen i propositionen att denna reform skulle följas av en refor- mering av yrkesskolan och den gymnasiala vuxenutbildningen. Gymnasiet hade omfattat av årskullen och sedan successivt ökat till att med omfatta ca en fjärdedel av årskullen. Gymnasiet och förutsattes nu bli utbyggt till att omfatta av årskullen, varvid gym- nasiet skulle ha och . Att bereda fler ungdomar tillträde till gymnasial utbildning var ett av de viktigaste inslagen i reformen. En annan vägledande princip för reformen var att de olika studie- vägarna skulle bilda ett sammanhängande system inom vilket så långt möjligt de enskilda ungdomarnas anlag och intressen kan mötas som det tillgodoser samhällets behov av utbil- dade.3 Båda skolformerna blev examensfria. Centrala prov och gymna- sieinspektion infördes. Gymnasiet skulle organiseras enligt tillvalsprincipen med svag differentiering särskilt i första årskursen. Denna konstruktion skulle underlätta för eleverna att växla studieinriktning. Fem huvudstudievägar inrättades som fr.o.m. andra årskursen benämn- des linjer, nämligen humanistisk, samhällsvetenskaplig, ekonomisk, naturvetenskaplig och teknisk linje. De ekonomiska och tekniska linjerna uppdelades på grenar från tredje årskursen. Dessutom skulle det finnas varianter inom vissa linjer och grenar. Tekniska linjen blev fyraårig, de övriga treåriga. blev tvåårig med uppgiften4 att ge en jämförelsevis bred grundutbildning med relativt stora inslag av allmän utbildning. skulle emellertid vara klart målinriktad och snabbare än gymnasiet leda till yrkesverksamhet eller fortsatt mer specialiserad utbildning. blev differentierad på tre linjer redan från första årskursen, nämligen på social, ekonomisk och teknisk linje, som sedan delades på grenar från andra årskursen. Regeringen anslöt sig i propositionen till gymnasieutredningens formulering av gymnasiets mål, nämligen att bidra till elevernas personlighetsutveckling, ge allmänna studie- och arbetstekniska färdigheter, utveckla elevernas kommunikationsfärdigheter i vid mening, orientering om samhälle, teknik, naturvetenskap och kul- tur samt förbereda för kommande verksamhet. Regeringen fram- höll som nödvändigt krav att alla överväganden om gymnasiets mål och innehåll skulle utgå från en helhetssyn på gymnasiet och dess uppgifter. Slutsatser som grundas på enbart en viss grupp av krav på gymnasiet och negligerar andra är av föga värde. I princip gällde det regeringen angett om gymnasieskolans mål och innehåll också för . I det praktiska realiserandet måste speciella uppgift i utbildningssystemet uppmärk- sammas, vilket innebar att den yrkesförberedande uppgiften skulle tillmätas stor vikt både vid avvägningen mellan olika ämnen och vid ämnenas utformning. Regeringen underströk att praktiska, kon- 1964:171, s. 108. 1964:171, s. 3. kreta tillämpningar skulle ges betydande utrymme i på bekostnad av längre driven systematik och mer teoretiska problem- ställningar. Gränsen mellan allmän utbildning och yrkesförbe- redande utbildning är ofta svår att dra. Det måste särskilt obser- veras att den inte enbart eller främst går mellan olika ämnen utan i hög grad också betingas av hur kursinnehåll och undervisning i skilda ämnen utformas.5