sou · GQB398d2 · 2003-01-01 00:00:00 — De är mord, utrotning, förslavning, deportation eller tvångsförflyttning av befolkning, fängslande eller annat allvarligt berövande av fysisk frihet i strid med grundläggande folkrättsliga regler, tortyr, våldtäkt, sexuellt slaveri, påtvingad prostitution, påtvingat havandeskap, påtvingad sterilisering eller varje annan form av sexuellt våld av motsvarande svårighetsgrad, förföljelse av en identifierbar folkgrupp eller ett identifierbart kollektiv av politiska, rasmässiga, nationella, etniska, kulturella, religiösa, genusmässiga eller av andra skäl som univer- sellt är erkända som otillåtna enligt folkrätten (förföljelse dock en- dast i samband med en annan gärning i uppräkningen eller ett annat brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion), påtvingat för- svinnande av personer, brottet apartheid och, slutligen, andra omänskliga handlingar av liknande beskaffenhet som uppsåtligen förorsakar svårt lidande, svår kroppslig skada eller svårt själsligt eller fysiskt men. Någon koppling till väpnad konflikt finns inte i Romstadgans definition. Den ger således stöd till Jugoslavientribunalens anta- gande i Tadic att brott mot mänskligheten enligt etablerad sed- vanerätt kan begås i väpnade konflikter, såväl internationella som icke internationella, men också utan att någon sådan konflikt alls föreligger.10 Man kan konstatera att listan över gärningar som kan utgöra brott mot mänskligheten är betydligt utökad jämfört med tidigare stadgor. Det bör anmärkas att den, genom att andra omänskliga handlingar medtagits, lämnar utrymme för att inkludera även and- ra handlingar än de som uttryckligen nämns i stadgan. Inte heller grunderna för förföljelse är uttömmande angivna, och att den långa listan över sexualbrott också talar om andra former av sexuellt våld än de uppräknade. I artikel 7.2 kompletteras brottsbeskrivningarna med en rad de- finitioner av begrepp som använts i dessa. För definitionerna hänvi- sas till stadgetexten. Flera av dessa är nyskapande. De ger också en detaljeringsgrad åt brottsbeskrivningen som är långt större än i ti- digare instrument och de bör, tillsammans med de av stadgepart- 10 Se not 8. församlingen antagna Brottskriterierna (Elements of Crimes),11 kunna ge en god vägledning för den framtida rättstillämpningen. Det saknas särskilda bestämmelser om brott mot mänskligheten i svensk rätt. Det innebär inte att sådana gärningar som omfattas av Romstadgans definition av brott mot mänskligheten är straffria enligt svensk rätt. Tvärtom torde de i allmänhet utgöra allvarliga brott enligt svensk lag med tillämpning av olika straffbestämmelser i eller annan svensk straffrättslig lagstiftning. Exempel på straffbestämmelser som kan vara tillämpliga är de om mord, misshandel, olaga tvång, människorov och våldtäkt. Det är dock inte säkert att samtliga gärningstyper som omfattas av Romstad- gans definition alltid kan anses falla in under de normala svenska straffbestämmelserna. Det gäller naturligtvis särskilt i fråga om den öppna bestämmelsen i stadgan om andra omänskliga handlingar (art. 7.1 k). Men tveksamhet i detta hänseende får nog anses råda även i fråga om vissa av stadgans övriga regler, t.ex. dem om depor- tation eller tvångsförflyttning av befolkning, sexuellt slaveri och påtvingat havandeskap. I den mån som gärningarna har begåtts i en väpnad konflikt kan dock även bestämmelsen i 22 kap. 6 § BrB om folkrättsbrott vara tillämplig. Några särskilda jurisdiktionsbestämmelser finns inte för brott mot mänskligheten. I de fall som en gärning utgör folkrättsbrott eller faller under en straffbestämmelse med lägst fyra års fängelse i straffskalan (t.ex. mord, dråp och människorov) kan universell ju- risdiktion utövas med stöd av 2 kap. 3 § 6 eller 7 BrB. I artikel 8 i Romstadgan har ett stort antal brott med anknytning till väpnade konflikter samlats under rubriken krigsförbrytelser. Regler i folkrätten om förbud mot vissa former av krigföring, om behandling av krigsfångar, etc. har utvecklats successivt genom hi- 11 Se avsnitt 9.1.6. storien även om huvuddelen av reglerna har tillkommit . De viktigaste nu gällande instrumenten på området är framför allt de fyra () och deras två tilläggsprotokoll (TP I-II) . Av stor betydelse är dock även Haagkonventioner (särskilt lantkrigsreglementet i IV ) och flera instrument som förbjuder användandet av vissa vapentyper. Flertalet av de i Romstadgan upptagna brotten har ordagrant hämtats från de nämnda instrumenten. I några fall har bestäm- melser från olika artiklar i dessa instrument samlats till ett brott. Vidare har i ett par fall en vidareutveckling av den humanitära rät- ten skett genom förtydliganden och tillägg. Exempel på detta är sexualbrotten respektive angrepp mot personal m.m. i humanitära biståndsinsatser eller i FN:s fredsbevarande insatser. har ett mycket stort omfång; konventioner innehåller tillsammans mer än 400 artiklar och tilläggs- protokollen mer än 100 artiklar. Bland dessa finns bestämmelser om beivrande av konventionsöverträdelser. Det görs här en skillnad mellan vad som betecknas som svåra överträdelser (grave breaches) av konventionerna respektive andra, mindre allvarliga, konventions- stridiga handlingar. Medan konventionsstaterna har en uttrycklig förpliktelse att straffbelägga alla svåra överträdelser, skall man i frå- ga om andra konventionsstridiga handlingar vidta erforderliga åt- gärder för att de skall bringas att upphöra. Konventionsstaterna är skyldiga att, oavsett nationalitet, ställa en person som anklagas för att ha begått en svår överträdelse (enligt själva konventionerna eller enligt tilläggsprotokoll I) inför egen domstol eller överlämna denne till någon annan konventionsstat som har intresse av överträdelsen beivrande och har förebragt tillräckliga skäl för åtal. Att ålägger de enskilda staterna att kri- minalisera endast svåra överträdelser av konventionerna innebär inte något hinder mot att kriminalisera även andra överträdelser av konventionerna, så länge det sker i enlighet med folkrättsligt er- kända principer. T.ex. torde varje stat ha rätt att kriminalisera över- trädelser av artikel 3 som är gemensam för de fyra konventionerna, oberoende av var gärningen är begången och vilken nationalitet gär- ningsmannen har. Det har i den internationella humanitära rätten traditionellt gjorts skillnad mellan internationella och interna väpnade konflik- ter, på det sättet att endast vissa begränsade delar har ansetts vara tillämpliga i interna konflikter. Det gäller reglernas tillämplighet över huvud taget men även i fråga om enskilda individers ansvar för handlingar som strider mot den humanitära rätten. Denna åtskill- nad avspeglas i de båda FN-tribunalernas stadgor. Kriget på ansågs som utgångspunkt vara en internationell konflikt medan händelserna i betraktas som en i huvudsak intern konflikt. Jugoslavientribunalens domsrätt omfattar därför såväl svåra över- trädelser av som andra brott mot krigets lagar (art. 2 och 3 i tribunalens stadga) medan Rwandatribunalen endast har kompetens att döma över brott mot artikel 3 gemensam för Gènevekonventionerna och dess tilläggsprotokoll II (art. 4 i stadgan). Denna åtskillnad har av många ansetts konstlad och har kommit att ifrågasättas alltmer. Jugoslavientribunalen har genom sin dom i målet Tadic till stor del också brutit med denna syn. Enligt tribuna- lens överklagandekammare har sedvanerätten nu utvecklats därhän att stora delar av den humanitära rätten är tillämplig i såväl interna- som interna väpnade konflikter.12 I artikel 8 i Romstadgan finns inledningsvis en jurisdiktionsregel. Domstolen skall enligt denna ha jurisdiktion över krigsförbrytelser särskilt när de begås som en del av en plan eller en politik eller ut- gör en del av förövandet av sådana brott i stor skala (artikel 8.1). Formuleringen är en kompromiss mellan de länder som önskade en absolut tröskel liknande den för brott mot mänskligheten (del av ett vidsträckt eller systematiskt angrepp) och de som förespråkade att i princip alla krigsförbrytelser skulle kunna lagföras inför dom- stolen. Den återspeglar även att krigsförbrytelser kan vara av mycket skiftande art och straffvärde och att domstolen endast skall befatta sig med de mest allvarliga brotten som angår hela det inter- nationella samfundet.13 Själva brottsbeskrivningarna finns i artikel 8.2. De har grupperats under olika rubriker, nämligen svåra överträdelser av Genèvekon- ventionerna (punkt a), andra allvarliga kränkningar av lag eller sed- vanerätt i internationella väpnade konflikter (punkt b), allvarliga kränkningar i icke-internationella konflikter av Genèvekonven- tionernas gemensamma artikel 3 (punkt c) samt andra allvarliga 12Tadic jurisdiction decision 1995 p 79-94. 13Jämför i sammanhanget också bestämmelsen i artikel 17.1 d, enligt vilken domstolen skall avvisa en sak på grund av bristande processförutsättningar om saken inte är tillräckligt allvar- lig för att motivera andra åtgärder av domstolen. kränkningar av lag eller sedvanerätt i icke-internationella väpnade konflikter (punkt e). Punkterna a och b behandlar alltså brott i in- ternationella väpnade konflikter medan punkterna c och e behand- lar brott i icke-internationella väpnade konflikter. Det bör anmärkas att systematiken avviker från den normala inom internationell humanitär rätt, som skiljer på svåra över- trädelser (som bara kan begås i internationella väpnade konflikter) och andra allvarliga kränkningar (som kan begås i båda typerna konflikter), i det att sådana svåra överträdelser som upptas i Tilläggsprotokoll I återfinns i punkt b, medan begreppet svåra överträdelser i Romstadgan reserverats för svåra överträdelser av själva . Svåra överträdelser av och andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt (art. 8.2 a och b) Svåra överträdelser av , nämligen gärningar som riktar sig mot personer eller egendom som skyddas enligt be- stämmelserna i den tillämpliga , anges i art. 8.2 a. Följande brott upptas, hämtade från artikel 50 i GK I, artikel 51 i , artikel 130 i och artikel 147 i : ii.Tortyr eller omänsklig behandling inbegripet biologiska experi- ment. iii.Uppsåtligt förorsakande av svårt lidande eller svår skada till kropp eller hälsa. iv.Olaglig och godtycklig förstörelse eller tillägnelse av egendom i stor omfattning som inte rättfärdigas av militär nödvändighet. v.Tvingande av en krigsfånge eller en annan skyddad person att tjänstgöra i en fientlig makts stridskrafter. vi.Uppsåtligt berövande av rätten till opartisk rättegång i laga ordning för en krigsfånge eller en annan skyddad person. vii.Olaglig deportation eller förflyttning eller olaglig inspärrning. viii.Tagande av gisslan. I art. 8.2 b anges andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvane- rätt som är tillämplig i internationella väpnade konflikter inom, som det heter för att markera att man i allt väsentligt baserat sig på bestämmelser som är en del av sedvanerätten på området, den ve- dertagna folkrättsliga ramen. Den upptar en mycket stor mängd brott av skiftande karaktär.14 Det är fråga dels om brott mot perso- ner, egendom eller kännetecken som skyddas av TP I eller annars av sedvanerätten, dels brott som innefattar användande av otillåtna stridsmetoder eller stridsmedel. När det gäller användande av förbjudna stridsmedel (jfr Rom- stadgan art. 8.2 b xvii–xx), saknas förbud mot användande av vissa vapentyper. Ursprungligen var avsikten att ta med ett uttryckligt förbud mot användande av kemiska och bakteriologiska vapen. Länder i tredje världen insisterade emellertid på att i så fall också ta med förbud mot användandet av kärnvapen, något som i sin tur var oacceptabelt för kärnvapenmakterna och deras allierade. Det gick heller inte att nå enighet om att få med förbud mot vapentyper som omfattas av konvention om särskilt inhumana vapen (se prop. 1981/82:206) eller mot anti-personella landminor (se prop. 1997/98:175). Lösningen blev att de uttryckli- ga referenserna till massförstörelsevapen och andra specifika vapen- typer ströks och ersattes med ett på generella kriterier uppbyggda brott, som kan fyllas med innehåll beträffande specifika vapen och stridsmetoder i samband med framtida ändringar av stadgan. Kränkningar av gemensamma artikel 3 och andra brott i icke-internationella väpnade konflikter (art. 8.2 c och e) I art. 8.2 c, som gäller i fall av väpnad konflikt som inte är av inter- nationell karaktär, upptas kränkningar av den för de fyra Genève- konventionerna gemensamma artikel 3, nämligen följande gärning- ar som begåtts mot personer som inte deltar aktivt i fientligheterna, däribland medlemmar av de väpnade styrkorna som har lagt ned vapnen och personer som försatts ur stridbart skick genom sjuk- dom, sårskada, fångenskap eller av annat skäl: i.Våld mot liv och person, i synnerhet mord i alla dess former, stympning, grym behandling och tortyr. ii.Kränkande av den personliga värdigheten, i synnerhet föröd- mjukande och nedsättande behandling. iii.Tagande av gisslan. iv.Utdömande av straff och verkställande av avrättningar utan föregå- ende dom avkunnad av i laga ordning tillsatt domstol vars rättskip- ning erbjuder de garantier som allmänt erkänns som oumbärliga. 14 En detaljerad uppräkning med angivande av bakomliggande traktatbestämmelser finns i prop. 2000/01:122 s 23 ff. Under punkt d klargörs att punkt c gäller icke-internationella väp- nade konflikter och inte i situationer som har uppkommit till följd av interna störningar och spänningar, såsom upplopp, enstaka och sporadiska våldshandlingar eller andra liknande handlingar. I art. 8.2 e upptas andra allvarliga kränkningar av lag eller sed- vanerätt som gäller icke-internationella väpnade konflikter inom den vedertagna folkrättsliga ramen, dvs. vad som bedömde som sedvanerättsligt etablerade krigsförbrytelser i denna typ av konflikt. Brottsbeskrivningarna är i allt väsentligt desamma som de som gäller för motsvarande brott i internationella konflik- ter, dock med anpassning till karaktären av konflikten. Man kan notera att de upptagna brotten är betydligt färre än de i internatio- nella konflikter. Det fanns under förhandlingarna ett stort mot- stånd från vissa länder att över huvud taget låta brott i icke- internationella konflikter ingå i Internationella brottmålsdomsto- lens jurisdiktion, och listan utgör en del av det förhandlingspaket som slutligen antogs. Under punkten f återfinns samma bestämmelse som under punkten d. Det tilläggs där att gärningarna under e gäller väpnade konflikter som utspelas inom en stats territorium när det före- kommer en långvarig väpnad konflikt mellan regeringsmyndigheter och organiserade väpnade grupper eller mellan väpnade grupper. Tillägget kan sägas ersätta bestämmelsen i artikel 1.1 i TP II som gör protokollet tillämpligt endast vid konflikt mellan en stats stridskrafter och väpnade grupper som under ansvarigt kommando utövar sådan kontroll över en del av statens territorium att de kan utföra sammanhängande och samordnade operationer samt tilläm- pa protokollet. Effekten av att denna begränsning inte medtagits i stadgan är att brotten kan lagföras också när de begås i en väpnad konflikt mellan olika grupper, vilket också påtalas i punkt f, samt att kravet på ansvarigt kommando och kontroll över territorium sänkts väsentligt. I 22 kap. 6 § BrB finns en bestämmelse om straff för folkrättsbrott. En sådan bestämmelse infördes ursprungligen i strafflagen i sam- band med strafflagsreformen . Bestämmelsen ändrades ge- nom lagstiftning och fick då i sak den lydelse som vid tillkomst upptogs i dess 22 kap. 11 §. stiftning år 198615 flyttades bestämmelsen till dess nuvarande plats och erhöll den lydelse den nu har. Den ändringen innebar bl.a. att tillämpningsområdet för bestämmelsen snävades in till att omfatta bara de allvarligaste överträdelserna av folkrätten.16 Den som gör sig skyldig till en svår överträdelse av något sådant avtal med främmande makt eller någon sådan allmänt erkänd grundsats, som rör den internationella humanitära rätten i väpnade konflikter, skall enligt bestämmelsen dömas för folkrättsbrott till fängelse i högst . Om brottet är grovt, skall dömas till fäng- else i högst eller på livstid. I bestämmelsen anges ett antal exempel på vilka de svåra över- trädelser som kan föranleda straffansvar är. 1att använda stridsmedel som är förbjudna enligt folkrätten, 2att missbruka kännetecken, kännetecken som avses i lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella sjukvårds- beteckningar m. m., parlamentära flaggor eller andra internationellt erkända kännetecken eller att med hjälp av förrädiskt förfarande av något annat slag döda eller skada en motståndare, 3att anfalla civilpersoner eller den som är försatt ur stridbart skick, 4att inleda ett urskillningslöst anfall med vetskap om att anfallet kom- mer att förorsaka synnerligen svåra förluster eller skador på civilper- soner eller civil egendom, 5att inleda anfall mot anläggningar eller installationer som åtnjuter sär- skilt folkrättsligt skydd, 6att tillfoga av folkrätten särskilt skyddade personer allvarligt lidande, att tvinga krigsfångar eller civilpersoner att tjänstgöra hos deras mot- parts väpnade styrkor eller att i strid mot folkrätten beröva civilper- soner friheten, 7att, i andra fall än som anges i 1–6, godtyckligt och i stor omfattning förstöra eller tillägna sig egendom som åtnjuter ett särskilt folkrätts- ligt skydd. Av förarbeten framgår att bestämmelsen utformats med syfte att uppfylla förpliktelser enligt i första hand de fyra Genève- konventionerna och deras tilläggsprotokoll, lantkrigsreglementet och de olika överenskommelserna om förbud mot vissa typer av vapen. De folkrättsliga regler som åsyftas i bestämmelsen, är emel- lertid inte endast de som är upptagna i traktaterna. Som framgår av lagtexten, kan även svåra överträdelser av allmänt erkända grund- 1985/86:9; bet. 1985/86:JuU24. satser (sedvanerätt) som rör den internationella humanitära rätten i väpnade konflikter beivras med stöd av bestämmelsen. På detta sätt finns inbyggt en möjlighet att beakta den ständigt pågående ut- vecklingen inom den folkrättsliga sedvanerätten. I bestämmelsen tredje stycke upptas en bestämmelse om för- mans ansvar för underlydandes handlingar. Bestämmelsen – som infördes vid lagändring och föranleddes av en föreskrift i första Genèveprotokollet (art. 86.1) – anger att, om ett folkrätts- brott har begåtts av den som är krigsman, även dennes förman skall dömas i den mån förmannen haft möjlighet att förutse brottet men inte gjort vad som ankommit på honom för att förhindra detta. Som har nämnts, finns i 22 kap. 6 a–c §§ BrB vissa be- stämmelser om straff för brott som alla har bakgrund i konventio- ner om förbud mot utveckling eller användning av vissa typer av vapen. Det gäller olovlig befattning med kemiska vapen (6 a §), olovlig befattning med minor (6 b §) och olovlig kärnsprängning (6 c §). För samtliga dessa brott är straffet fängelse i högst eller, om brottet är grovt, fängelse i högst eller på livstid. Be- stämmelserna är subsidiära till bestämmelsen i 22 kap. 6 §, dvs. de skall inte tillämpas om den aktuella gärningen är att bedöma som folkrättsbrott. Folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen och olov- lig befattning med minor är enligt 2 kap. 3 § 6 BrB underkastade universell jurisdiktion. I artikel 5 i Romstadgan anges vilka brott som skall omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion. Bland dessa finns, förutom de brott som behandlats tidigare i detta kapitel, ag- gressionsbrott. Det framgår dock av art. 5.2 att domstolen skall utöva sin jurisdiktion över aggressionsbrott först sedan en be- stämmelse har antagits som definierar brottet och fastställer villko- ren för utövandet av jurisdiktion över det. Aggressionsbrott är brott som innebär att krig förbereds eller in- leds på ett folkrättsstridigt sätt. I Nürnbergtribunalens stadga (art. 6 a) kallades sådant brott brott mot freden och definierades som planering, förberedelse, igångsättande eller utförande av ett an- fallskrig eller av ett krig i strid med internationella fördrag, över- enskommelser eller försäkringar, eller deltagande i en gemensam plan eller sammansvärjning för åstadkommande av något av det En mera utförlig definition finns i den resolution som antogs i år 1974.17 Enligt den är aggres- sion användandet av vapenmakt av en stat mot en annan stats suve- ränitet, territoriella integritet eller politiska oberoende på ett sätt som står i strid med och som närmare definieras i reso- lutionen. Det slås också fast att ett aggressionskrig är ett brott mot internationell fred och att det ger upphov till internationellt ansvar. Bakgrunden till inskränkningen i Romstadgan när det gäller ut- övandet av jurisdiktion över aggressionsbrottet är att man under förhandlingarna inte kunde enas om en definition av detta och om vilken roll som skulle ha att spela i förhållande till Domstolen i fall av aggressionsbrott. Den definition av aggres- sion som återfinns i FN:s generalförsamlings resolution gäller förhållandet mellan stater och bedömdes av vissa som alltför vid och otillfredsställande för utkrävande av individuellt straff- ansvar. Andra menade att den definition av brott mot freden som återfinns i stadgan för Nürnbergtribunalen är alltför snäv. Diskus- sionen komplicerades av olika syn på säkerhetsrådets roll. Enligt artikel 39 är det säkerhetsrådet som har att avgöra förekomsten av en aggressionshandling. Vissa ansåg därför att Domstolens behandling av aggressionsbrott måste föregås av ett sådant avgörande av säkerhetsrådet. Andra fann det stötande att det politiska organ som säkerhetsrådet är skulle kunna binda Dom- stolen i detta avseende. På grund av oenigheten blev således lös- ningen att en markering gjordes i stadgan av att aggressionsbrott skall kunna lagföras inför Domstolen, men att detta inte kan ske innan en stadgeändring vidtas. 17 Resolution 3314 (XXIX). 11Andra internationellt reglerade brott Straffrätten har av tradition setts som en rent intern angelägenhet för varje stat där varje försök till påverkan från en annan stat upp- fattats som ett intrång i statens suveränitet. Med samhällslivets in- ternationalisering har det emellertid blivit alltmer uppenbart att staterna har ett gemensamt intresse av att motverka de möjligheter att undgå straffansvar som kan uppstå till följd av bristande samar- bete och skiftande regleringar mellan olika stater. Detta har lett till ett alltmer utvecklat internationellt samarbete på det straffrättsliga området. Ett inslag i det samarbetet har varit internationella över- enskommelser om att vissa gärningar i viss närmare angiven om- fattning skall omfattas av nationell kriminalisering och vara under- kastade nationell jurisdiktion. Överenskommelserna är i sig bin- dande endast för de stater som tillträtt dem. I många fall är dock anslutningen till överenskommelserna mycket stor och överens- kommelserna har också inriktats på sådana allvarliga brott som kan sägas vara en internationell angelägenhet. Det kan därför diskuteras om inte brotten i vart fall i viss utsträckning är eller är på väg att utvecklas till internationella brott i den meningen att enskilda sta- ter i enlighet med universalitetsprincipen har rätt att utöva jurisdik- tion även om brottet saknar direkt anknytning till staten. I det följande lämnar vi en redogörelse för några av de interna- överenskommelser som finns och som innehåller förplik- telser att kriminalisera och beivra brott på olika områden. 1 Se även bilaga 5 och, såvitt avser jurisdiktion, avsnitt 2.4. Andra internationellt reglerade brott Av art. 2 i FN:s konvention av mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller be- straffning (tortyrkonventionen)2 framgår att varje konventionsstat skall vidta olika åtgärder för att förhindra tortyrhandlingar inom dess territorium och att inga som helst omständigheter får anföras för att rättfärdiga tortyr.