sou · GQB3105d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Det innebär att vattendistrikt skulle gå ned till och med huvudavrinningsområde 76 Det södra distriktet skulle då gå från område 77 Ljungbyån till Råån, inklusive sydvästra . Min utgångspunkt för indelningen i stort är att hålla samman landområden och havsbassänger, med hänsyn även till grundvatten- förekomster. Med den utgångspunkten är det svårt att föreslå en gräns i södra , även om grundvattnets intressen skulle tala för det. Däremot skulle man kunna dra gränsen i , och då behålla sambanden med havsbassängerna och inrymma hela den för grundvattnet viktiga mellansvenska sänkan i ett distrikt. En sådan gränsdragning skulle emellertid göra det svårare att uppnå det övergripande syftet med att dela distriktet, dvs att få en rimligare situation när det gäller län, kommuner och andra aktörer. Det skulle innebära ett mycket stort distrikt som omfattar /och områdena ned till södra , och ett förhållandevis litet distrikt med huvuddelen av , och södra . Min slutsats är att gränsen bör dras enligt grundförslag, dvs att det norra sträcker sig ned till Trosaåns huvudavrinningsområde. Det innebär den mest rimliga avvägningen mellan naturvetenskapliga hänsyn – som är utgångspunkten – och möjligheterna att få en bra hantering av vattenfrågorna med hänsyn till folkmängd, län, kommuner och andra intressen. Jag vill framhålla att den mellansvenska sänkan är så viktig för grundvattenförekomsterna att man oavsett distriktsindelning lär få utveckla en samverkan med detta område som bas. Det kan handla om både analys, miljömål och åtgärdsprogram. De berörda vatten- myndigheterna bör se till att ett sådant samarbete kommer till stånd och att de resultat som uppnås inordnas i åtgärdsprogram och förvaltningsplaner. Mitt förslag till indelning i fem vattendistrikt framgår av kartan i bilaga 2. Avgränsningen i detalj framgår av förordningen (2003:000) om förvaltning av vattendistrikt (bilaga 4). I de synpunkter som inkom på utredningens lägesrapport 2002-06- 03 behandlas två frågor om gränsdragningen mellan vatten- distrikten Det gäller gränsen mellan distrikt och distrikt i norra och gränsen mellan distrikten och vid . föreslår att gränsen mellan vatten- distrikten och Egentliga läggs vid . Det förslag som anges i lägesrapporten innebär att vattendragen i upplandskommunerna förs dels till distrikt , dels till distrikt . Det anses inte bra, eftersom vattendragen har väsentligen samma karaktär. förslag innebär att vattendragen i de nämnda kommunerna förs till distrikt . anser att gränsen mellan distrikten och Egentliga gräns bör följa södra avrinningsområdesgräns hela sträckan till kusten. Huvudavrinningsområdena 54–57 Tämnarån, Forsmarksån, Olandsån och Skeboån samt mellanliggande kustvattendrag bör tillföras Egentliga distrikt, vilket innebär att gränsen för det distriktet läggs något längre norrut jämfört med utredningens förslag. Det är enligt förbundet motiverat med hänsyn till naturgeografi, hydrologi, upprättande av åtgärdsprogram och administration. Kuststräckan i hela ingår i förbundet. kommun anser att det finns argument för att möjligen flytta gränsen mellan distrikten och Egentliga upp till , vilket innebär att kommunen tillhör distrikt . Härigenom kan man lättare behålla samarbetet inom . Vidare har kommunen i praktiska avseenden mer gemensamt med än med kusten till . anser att sydgränsen för distrikt bör flyttas till den södra gränsen för och huvudavrinningsområden. Skälet för detta är bl.a. att Kvarken utgör ett sammanhängande område med ett omfattande utbyte mellan och , och att det ekologiskt är ett sammanhållet tröskelområde. Jag har bett om och synpunkter när det gäller Kvarkenområdet och norra . menar beträffande Kvarken att det är svårt att flytta och angränsande huvudavrinningsområden till distrikt eftersom de dränerar till . Gränsdragningen har tagits fram på hydrologiska och oceanografiska grunder, och då blir den enligt utredningens förslag. Dessutom anser att det inte behöver vara någon nackdel att båda vattendistrikten är intressenter i projekt som rör Kvarkenområdet. sker t.ex. internationell rapportering och marin miljöövervakning enligt utredningens gränsdragning. Vad gäller norra har hydrologiskt grundade invändningar mot att flytta gränsen för distrikt norrut, eftersom de berörda huvudavrinningsområdena dränerar till . SGU anser att det finns intresse att få med stora sammanhängande grundvattenförekomster i den nordligaste delen av distrikt , med hänsyn till den ringa tillgången på på vattenresurser för orterna längs . Om man flyttar gränsen norrut inryms emellertid ändå inte de stora grundvattenförekomsterna i samma distrikt. Från marin- geologisk synpunkt finns dock motiv för att flytta gränsen norröver. När det gäller den geografiska avgränsningen av vattendistrikten är min principiella utgångspunkt att den skall ske på naturveten- skapliga grunder. Det är en viktig dimension i ramdirektivet, där det mycket klart framgår att vattenadministrationen skall byggas upp utifrån vattnets avrinning. Här ingår även hänsyn till grundvattenförekomsternas lokalisering. Det innebär inte att andra grunder för avgränsningen saknar betydelse. Näringslivs- och bebyggelsestruktur och befintligt samarbete är exempel på sådana. Men jag anser det olyckligt att redan från början göra avsteg från den naturvetenskapliga indelningsgrunden, och innan den ens testats i praktisk verksamhet. Det måste finnas starka skäl för att gå ifrån huvudprincipen. Jag har förståelse för de synpunkter som framförts både vad avser Kvarkenområdet och norra , där en strävan är att hålla ihop befintligt samarbete. Jag vill dock understryka att det är fullt möjligt att bedriva samarbete, t.ex. i projektform över administrativa gränser. Det finns mängder av sådant samarbete i snart sagt varje verksamhet. Vad gäller Kvarken används t.ex. de i lägesrapporten föreslagna gränserna både vid internationell rapportering och marin miljöövervakning. Dessutom är det inget som hindrar att man längre fram, när erfarenhet vunnits av hur arbetet i en naturvetenskapligt grundad indelning fungerar, göra avsteg där det kan visa sig nödvändigt. Min slutsats är således att distriktens avgränsning bör grundas på vattnets förhållanden i all möjlig utsträckning. De gränsfrågor som aktualiserats under utredningsprocessen vill jag alltså bedöma mot den bakgrunden. Beträffande Kvarken anser jag att den naturvetenskapligt grundade gränsdragningen enligt förslag bör gälla tills vidare. För norra del är situationen att det från naturvetenskaplig synpunkt inte finns någon homogen gräns, om man tar hänsyn till både ytvatten och grundvatten. Skulle de stora sammanhängande grundvattenföre- komsterna kunna föras till ett distrikt skulle det kunna vara ett motiv för att flytta gränsen, så som jag föreslagit för . Detta är emellertid inte möjligt och har inte heller förordats av någon av de berörda. Kvar står då att det vad gäller ytvattenförekomsterna finns starka skäl, såsom framhållit, för att låta den gräns gälla som tidigare diskuterats. Sammanfattningsvis anser jag därför att mitt ursprungliga förslag bör gälla. Jag vill än en gång under- stryka att indelningen totalt sett, med de gränser som förordas, innebär att det är naturens egen struktur som blir vägledande. Fem vattendistrikt innebär att antalet berörda län i varje distrikt varierar mellan två och tio. Genom att avgränsningen grundas på vattnets förhållanden kommer flera distrikt att innehålla mycket små delar av vissa län, vilket gör att antalet län ökar. Flera län ingår i två distrikt, i tre (den största delen av länet finns dock i ett distrikt). För samtliga distrikt gäller att de omfattar avrinningsområdena för vattendragen samt landområdena vid kusten mellan dessa vattendrag. Dessutom tillkommer kustvattenområdet intill en nautisk mil utanför baslinjen. Först några övergripande geografiska fakta. Statistiken har hämtats från SCB:s och regionala analys- och prognos- system med tillhörande databaser. Tabell 1 Vattendistrikten – geografiska fakta Distriktens struktur i kulturgeografiska hänseenden skiljer sig ganska påtagligt, även om det finns distrikt som sinsemellan uppvisar likheter. Det gäller både befolknings- och näringslivs- struktur. Bottenviks- och Bottenhavsdistrikten är varandra mest lika. Typiskt för distrikt är den starka inriktningen på skogsbruk, mineralutvinning, sågverk, massaindustri och stålverk. av antalet förvärvsarbetande i landet i utvinning av och av de arbetande i sågverks- och massaindustri finns i området. har en liknande struktur med stor andel sysselsatta inom skogsbruk, sågverk, massaindustri och stålverk. Området har nästan förvärvsarbetande i landets massaindustri. Storföretagsberoendet är påtagligt. Befolkningen har en tydlig tyngdpunkt i kustområdena i båda distrikten. Område innefattar landets huvudstadsregion med och och har en helt annan struktur. Här finns på av landets yta nästan en tredjedel av folkmängden. Befolkningstätheten är över 100 personer/km2, vilket ligger nära det europeiska genomsnittet och det är mer än dubbelt så mycket som i områdena och . Tjänstesektorena dominerar med av alla förvärvs- arbetande. Tillverkningsindustrin är klart underrepresenterad. I distrikt södra är andelen förvärvsarbetande större än i riket inom tillverkningsindustri, jordbruk och forskning och utveckling. I området finns både industriregioner och profilerade jordbruksområden i och . I dessa områden finns även de befolkningsmässiga tyngdpunkterna. I Västerhavsdistriktet har exportinriktad tillverkningsindustri en stark ställning, bl a inom fordon, kemi, papper och läkemedel, men där finns även de utpräglade jordbruksområdena i och . Den norra delen, , har betydande industriell prägel. svarar för en tredjedel av befolkningen i distriktet. Distrikten och är ganska lika befolkningsmässigt. Båda distrikten har ca 2,4 miljoner invånare och befolkningstätheten ligger på drygt 40 inv/km2. Här finns också det största antalet kommuner – 79 respektive 89. Det kan jämföras med distrikt som har 18 kommuner. Tätortsboendet dominerar kraftigt i alla fem distrikten – från i Bottenvikenområdet till i området (). Vidare dominerar kustboendet i alla distrikten. Distrikten och svarar tillsammans för drygt hälften av landets befolkning, medan knappt en tredjedel finns i område och i /Bottenhavsdistrikten. Distriktet omfattar avrinningsområdena för de svenska huvud- vattendrag som mynnar i , dvs. från och med till och med Dalkarlsån mellan och . Naturgeografiskt består distriktet av Fjällområdet och slättområden i väster, Mellersta och norra skogsområdet i de inre delarna samt Norra Norrlands kust- och slättområden i öster. Vattendrag skär igenom distriktet främst i nordvästlig till sydostlig riktning. Skogen finns på av ytan medan fjäll och glaciärer upptar . Jordbruket svarar för . Försurningsläget i sjöar och vattendrag är relativt bra bortsett från kustregionen i distriktets södra delar. Regionen är dock försurningskänslig på grund av svårvittrad berggrund. Kalkning av sjöar förekommer endast i liten omfattning. Kring en del större metallindustrier och gruvor uppträder förhöjda metallhalter i mark och i vatten. Vattnets sammansättning styrs i stor utsträckning av läckage från skogar och myrar. Vattnet är överlag näringsfattigt med stor andel organiskt bundet kväve och fosfor. Den stora andelen humus påverkar vattnets pH. Markläckaget av kväve- och fosfor per ytenhet till vattendragen och vidare till havet är lågt. Den totala kvävetransporten via vattendrag och direkta utsläpp vid kusten till uppgår till kväve/år (medelvärde 1985–1999). Det motsvarar av den totala kvävetransporten från till havet. Hänsyn har tagits till den retention (avskiljning) som sker i sjöar och vattendrag. Fosforbelastningen i distriktets avrinningsområde (brutto) utan hänsyn till eventuell retention uppgår till fosfor/år (medelvärde 1985–1999). Detta motsvarar av den totala fosforbelastningen från . Fjällområdet har den högsta årsnederbörden i landet. Avdunstningen i distriktet är låg, särskilt i fjällområdet. Den största delen av nederbörden bildar därför avrinning. De högsta flödena genereras av snösmältningen och sker i de oreglerade vattendragen. Distriktet innefattar både reglerade och oreglerade älvar. De två stora reglerade älvarna i distriktet är och . De stora älvarna och är oreglerade. Även är i stort sett oreglerad. De reglerade vattendragen karakteriseras av starkt utjämnade flöden. Suorvamagasinet i är landets näst största kraftverksmagasin. I de starkt reglerade älvarna är höga vårflöden relativt ovanliga. Höga flöden kan uppkomma när regleringsmagasinen är fyllda och eventuella stora regnmängder måste släppas förbi dammarna. De oreglerade vattendragen har en kraftig vårflod i samband med snösmältningen och låga flöden . Höga flöden på grund av regn kan uppkomma framför allt . uppvisar den högsta medelhögvattenföringen bland landets vattendrag. Översvämningsrisker föreligger främst i kust- och skogslandskapet längs de stora älvarna. Den genomsnittliga avrinningen är /år. Distriktets yta inklusive kustvatten är ca 135 300 km2 varav av avrinningsområde ligger i . Utflödet till havet utgör av det totala utflödet från . Sjötätheten i distriktet varierar. Kust- och slättområdena har relativt få sjöar. I skogsområdet mellan kust- och fjällområdet finns många små sjöar. I fjällområdet hittar man många små och medelstora sjöar. I distriktet finns 1 781 sjöar som har en yta större än . De största vattendragen i distriktet är , och . De största sjöarna är Torneträsk, och . Bottenviksdistriktet delas upp i tre huvudområden med avseende på möjligheterna att utnyttja grundvattenförekomster i jord för vattenförsörjningen. I distriktets kustland finns gynnsamma förutsättningar för stora grundvattenuttag ur sand- och grusavlagringarna i älvdalarna. I mellan älvdalarna och i morän är grundvattentillgången betydligt sämre. I inlandet är sand- och grusavlagringarna glest förekommande och rullstensåsarna har ofta terränglägen m.m. som gör att de inte innehåller större grundvattenvolymer. I dalgångarna kan förhållandena vara bättre, liksom i de deltabildningar som uppträder vid högsta kustlinjen (högsta kustlinjen = den högsta nivå som havsytan nådde upp till under den senaste istiden). Inom kalfjällsområden är grundvatten- förhållandena mycket litet undersökta, med undantag för en del fritidsområden. Grundvattenbildningen uttryckt som den effektiva nederbörden (den del av nederbörden som bildar grundvatten och ytvatten) är extremt hög i västra kalfjällsområdet, runt /år, men avtar mot öster och är i allmänhet /år i kustlandet. Grundvattnet i distriktet har relativt låga salthalter på grund av låg vittringsbenägenhet i urbergsområdena. Det gör grundvattnet försurningskänsligt. I kustområdet kan grundvattnet vara antropogent försurat, men även naturlig försurning förekommer under högsta kustlinjen. Höga naturliga kloridhalter förekommer i kustnära områden och kvarvarande relikt saltvatten i jord- och berglager under högsta kustlinjen. Distriktet omfattar avrinningsområdena för de svenska huvud- vattendrag som mynnar i från Sävarån norr om till och med Skeboån i norra . Naturgeografiskt hör området i väster till och slättområden, varefter Mellersta och norra skogs- området tar vid fram till kusten. Den norra delen av kustområdet ingår i Norra Norrlands kust- och slättområden medan den sydligaste delen hör till De stora slätterna. Moränjordar dominerar, men i och Orsatrakten består berggrunden av kalksten, liksom längs kusten i den sydligaste delen av distriktet. Kring återfinns därför moränleror. I norra delen av distriktets kustland dominerar sand och lerjordar. Markanvändningen i distriktet domineras av skog (). Fjällarealen uppgår till och andelen jordbruksmark är . Försurningsläget i sjöar och vattendrag är relativt bra bortsett från delar av , i delar av kustregionen samt längs gränsen mot Bergslagen, där försurningen är måttlig till kraftig. Kalkning av sjöar har varit stor i , och i . Där skogs- och myrområden dominerar markanvändningen är sjöar och vattendrag näringsfattiga. I jordbruksmarker, kring samt längs kustens jordbruksområden ligger kväve- och fosforhalterna dock högre. Den totala kvävetransporten via vattendrag och direkta utsläpp vid kusten till uppgår till kväve/år (medelvärde 1985–1999). Detta motsvarar av den totala kvävetransporten från till havet. Hänsyn har tagits till den retention som sker i sjöar och vattendrag. Fosforbelastningen i distriktets avrinningsområde (brutto) utan hänsyn till eventuell retention uppgår till fosfor/år (medelvärde 1985–1999). Det motsvarar av den totala fosforbelastningen från . Nederbörden är störst i fjällområdet. Årsnederbörden når dock inte samma nivåer som i fjällområdet i distrikt . Kustområdet har relativt hög nederbörd. Avdunstningen är relativt låg. Älvarna i distriktet är, med få undantag, reglerade. Flödena är utjämnade med förhållandevis liten vårflod och med betydligt högre flöden jämfört med ett oreglerat vattendrag. De högsta flödena kan dock bli lika höga som under oreglerade förhållanden. De kan ofta komma eller hösten då regleringsmagasinen är fyllda och tillskott från kraftiga regn måste släppas förbi kraftverken. Vattenföringen i de få oreglerade vattendragen karakteriseras av en kraftig vårflod i samband med snösmältningen, medan höga flöden på grund av regn kan uppkomma framför allt under sensom- maren och hösten. Översvämningsrisker föreligger främst längs de stora vattendragen. Detta gäller även i delar av fjällområdet. Medelavrinningen är /år. Distriktets yta inklusive kustvatten är ca 190 300 km2. Utflödet till havet är av det totala utflödet från . Sjöfördelningen karakteriseras av många små sjöar i skogsområdet mellan kusten och slättområdena närmast fjällområdet. I slättområden vid fjällområdet finns relativt få och . Fjällområdet karakteriseras av många små och medelstora sjöar. I distriktet finns 2968 sjöar som har en area större än . De största vattendragen i distriktet är , och . De största sjöarna är , Siljan och Ströms . I mellersta Norrlands kustland kan stora grundvattenmängder tas ut ur sand- och grusavlagringarna i älvdalarna, men det är mindre gynnsamt i emellan dalgångarna och i moränerna är grundvattentillgången liten. Södra Norrlands kustland och östra kan se som en grundvattenregion. Här finns många stora sand- och grusavlagringar, en del som väl utbildade rullstensåsar med möjlighet till stora vattenuttag, t.ex. Ljunganåsen och Uppsala- och Badelundaåsarna. I Svealands- och inland är det gynnsamma förhållan- den för uttag av grundvatten ur sand- och grusavlagringarna i dalgångarna, liksom i deltabildningar som uppträder vid högsta kustlinjen, som t.ex. avlagringarna vid . Det är sämre i de glest förekommande i högre terränglägen. Grundvattenförhållan- dena i är mycket lite undersökta. Vattentill- gångarna i urberget är ringa till måttlig. Grundvattenbildningens storlek är ungefär som i det nordligaste distriktet. Den effektiva nederbörden är i fjällkedjan och avtar mot öster och är vid Bottenhavskusten Distriktet omfattar fyra regioner med avseende på grundvattnets kemi. Den ytmässigt största regionen är urbergsområden ovan högsta kustlinjen, som utmärks av svårvittrade bergarter, som ger låga salthalter i grundvattnet och liten motståndskraft mot försurning. under högsta kustlinjen utgörs också av svårvittrade bergarter. Kustregionen är mer utsatt för antropogen försurning än inlandet. Höga naturliga kloridhalter förekommer både till följd av saltvatteninträngning vid uttag i kustnära områden och på grund av kvarvarande relikt saltvatten i berggrund och jordlager. Höga kloridhalter förekommer i grundvattnet som relikt saltvatten och kan tränga in från havet i kustnära områden vid för stora brunnsuttag. Distriktet omfattar avrinningsområdena för de svenska huvud- vattendrag som dränerar till Södra och , dvs. huvudavrinningsområdena från och med Broströmmen till och med Tyresån. Dessutom tillkommer landområdena vid kusten mellan huvudavrinningsområdena samt kustvattenområdet intill en nautisk mil utanför baslinjen. Distriktets yta domineras helt av huvudavrinningsområdet , dvs och . Naturgeografiskt hör distriktet till De stora slätterna och till Mellersta och norra skogsområdena. Markanvändningen i distriktet utgörs av skog, medan jordbruksandelen är . Sjöarealen är av totala arealen. Moränjordar dominerar i skogsområdena, medan jordbruksområdena domineras av lera och finkorniga jordarter. I den östra delen av distriktet är jorden kalkhaltig och där är försurningen ringa eller liten. I den västliga delen existerar viss försurning. Den totala kvävetransporten via vattendrag och direkta utsläpp vid kusten till Egentliga uppgår till ca kväve/år (medelvärde 1985–1999). Detta motsvarar av den totala kvävetransporten från till havet. Hänsyn har tagits till den retention som sker i sjöar och vattendrag. Fosforbelastningen i distriktets avrinningsområde (brutto) utan hänsyn till eventuell retention uppgår till ca fosfor/år (medelvärde 1985–1999). Detta motsvarar av den totala fosforbelastningen från . Årsnederbörden är låg i den östra delen och högre i den västra delen. Årsavdunstningen är hög. Medelavrinningen blir därmed låg i den östra delen och jämförelsevis högre i den västra. Vattenföringen karakteriseras av låga flöden på grund av låg nederbörd och hög avdunstning. Höga flöden orsakade av regn och/eller snösmältning uppkommer oftast , men förekommer även . Vårfloden är mindre markerad än i landets nordliga distrikt och inträffar vanligen under senare delen av april. Regleringar finns i många vattendrag i distriktet. De flesta magasinen är dock små och inverkar därmed i mindre utsträckning på vattendragens flöden. Översvämningsrisker föreligger framför allt i distriktets flacka områden där även flöden i mindre vattendrag kan orsaka översvämningsproblem. Medelavrinningen är /år. Distriktets area inklusive kustvatten är ca 29 500 km2. Vattendragen i distriktet svarar för av det totala utflödet till havet från . En del av avrinningen från huvudavrinningsområdet leds via ut från distrikt norra delen genom distrikt södra delen till . Vid normal vattenföring motsvarar detta flöde 2– av totala flödet från huvudavrinningsområdet . I situationer med höga flöden är andelen . I distriktet finns 381 sjöar som har en area större än . De största vattendragen i distriktet är , och . De största sjöarna är , och Väsman. Distriktet, som till större delen ligger under den högsta kustlinjen, genomkorsas av många stora rullstensåsar, som håller stora, lättutnyttjade grundvattenförekomster. Exempel är Uppsalaåsen, Enköpingsåsen och Badelundaåsen. Endast små mängder vatten kan utvinnas ur moränerna. Sandstensakviferen i sedimentära berggrunds- område har goda uttagsmöjligheter. Grundvattenförekomsten i kalkstenen har däremot mindre betydelse för vattenförsörjningen. Urberget i öster och norr har mycket små uttagbara grundvatten- mängder, medan berggrundvattnet kan utnyttjas bättre i den centrala västra delen av distriktet. Grundvattenbildningen i större delen av distriktet är , men är större längst i väster. Grundvattenmagasinen fylls på ungefär lika mycket , men töms mer under den varma vegetationsperioden än . Fyra av landets nio regioner avseende grundvattnets kemi finns representerade i distriktet. Dominerande är Mellansvenska sänkan som karakteriseras av urbergsområden under högsta kustlinjen. Leror och andra finkorniga jordar ökar motståndskraften mot försurning. I kalkpåverkade område ökar motstånds- kraften genom kalkhaltiga jordar. Runt kan grundvattnet ha höga sulfathalter. Höga naturliga kloridhalter förekommer i kustnära områden samt från relikt havsvatten i berggrund och jordlager. Sedimentära berggrundsområdet i har lättvittrade berg- och jordarter som ger god motståndskraft mot försurning. Det är bara den nordvästra delen av distriktet med relativt svårvittrade berg- och jordarter, som är försurningskänsligt.