sou · GQB360d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Enligt vad som framgår av artikel 3.1 skall anmälda operatörer ha ett offentligt referenserbjudande om tillträde till sina accessnät och tillhörande faciliteter, vilket skall innehålla åtminstone de punkter som anges i bilagan till förordningen och vara utformat så att mot- tagaren inte tvingas betala för nätkomponenter eller faciliteter som inte är nödvändiga. Enligt artikel 3.2 skall anmälda operatörer bevilja rimliga fram- ställningar från berättigade tredje parter om tillträde till deras accessnät och tillhörande faciliteter på villkor som är klara och tyd- liga, rättvisa och icke-diskriminerande. Ansökningar får avslås endast på grundval av objektiva kriterier som hör samman med teknisk genomförbarhet eller nödvändigheten av att bevara nät- verksintegriteten. Av artikel 3.3 följer att anmälda operatörer skall fastställa avgif- terna för tillträdet till accessnäten och tillhörande faciliteter på grundval av kostnaderna. TV utan gränser-direktivet syftar till att säkerhetsställa fri rörlighet för TV-sändningar inom den Europeiska Unionen och ålägger därför medlemsstaterna att säkerställa fri mottagning och förbjuder dem att begränsa vidaresändning inom sina territorier av TV-sänd- ningar från andra medlemsstater. Det åligger också medlemssta- terna att säkerställa att alla TV-sändningar som sänds av program- företag inom medlemsstatens jurisdiktion överensstämmer med den nationella lagstiftningen för TV-sändningar avsedda för all- mänheten. I direktivet fastställs vissa minimikrav (se nedan) som måste uppfyllas av medlemsstaternas nationella lagstiftning. Direk- tivet genomförs i svensk rätt genom bestämmelser i radio- och TV- lagen. TV utan gränser-direktivet bygger på att det är endast en medlemsstat som har jurisdiktion över varje programföretag,45 i första hand den stat där programföretaget är etablerat, och det är den statens regler som tillämpas på programföretagets TV- sändningar (den s.k. sändarlandsprincipen, se nedan). De övriga medlemsstaterna i vilka TV-sändningarna kan tas emot har därmed i princip inte rätt att utöva någon egen kontroll huruvida programföretaget följer TV utan gränser-direktivets regler eller den nationella lagstiftningen i sändarlandet. I vissa fall ges dock mottagarlandet möjlighet att tillfälligt ställa in vidaresändningar av TV-sändningar som sänds av programföretag utanför medlems- statens jurisdiktion. Det gäller om sändningen uppenbarligen allvarligt och djupt överträder direktivets bestämmelser om skydd för barn och ungdom eller förbudet mot sändningar som uppmanar till hat grundat på ras, kön, religion eller nationalitet. Direktivet reglerar sådana TV-sändningar som är avsedda för mottagning av allmänheten oavsett med vilken teknik sändningen når allmänheten. Beträffande innebörden av begreppet TV-sänd- ning, se sammanställningen av definitioner i avsnitt 9.8.1. S.k. informationssamhällets tjänster, som definieras som any service normally provided for remuneration, at a distance, by electronic means and at the individual request of a recipient of services, omfattas inte av TV utan gränser-direktivets bestämmelser. 45 avses i direktivet den fysiska eller juridiska person som har det redaktionella ansvaret för sammansättningen av TV-program och som sänder ut eller låter sända ut dem genom tredje part. Enligt punkt 7 i ingressen till ändringsdirektivet (97/36/EG) skall varje föreskrift om nya audiovisuella tjänster vara förenlig med TV utan gränser-direktivets grundläggande mål, som är att skapa en rättslig ram för den fria rörligheten för tjänster. I den följande punkten anges vidare att medlemsstaterna skall vidta åtgärder med hänsyn till tjänster som är jämförbara med TV- sändningar för att motverka överträdelser av de grundläggande principer som måste vara vägledande för information samt för att motverka att det uppstår olikheter när det gäller fri rörlighet och konkurrens. Dessa påpekanden gäller alltså lagstiftning som ligger utanför direktivets tillämpningsområde,46 såsom de s.k. informationssamhällets tjänster. Enligt TV utan gränser-direktivet skall den ansvariga medlems- staten vara den som har programföretaget inom sin jurisdiktion. I den ursprungliga lydelsen av TV utan gränser-direktivet saknades en närmare definition av jurisdiktionsbegreppet. kom dock att pröva ett antal mål som gällde just frågan om hur jurisdiktion skulle tolkas på den audio- visuella sektorn. Av den anledningen ansågs det nödvändigt att precisera detta begrepp då TV utan gränser-direktivet var föremål för översyn. I överensstämmelse med praxis fastslås i ändringsdirektivet att programföretagets etablering skall vara huvudkriteriet för fastställande av en enskild medlemsstats jurisdiktion. Med etablering avses ett faktiskt utövande av ekono- misk verksamhet genom en fast anläggning under en obegränsad tid.47 Ändringsdirektivet innehåller emellertid vissa praktiska kriterier som i första hand skall vara avgörande för var program- företag anses etablerat. Dessa kriterier är platsen där huvud- kontoret är beläget, den plats där de redaktionella besluten om programsammansättningen fattas samt den plats där den betydande delen av arbetskraften är verksam. För det fall dessa praktiska kriterier inte är tillräckliga för att avgöra jurisdiktionsfrågan får i stället vissa tekniska kriterier tillämpas, vilken stat som upplåtit frekvensen för sändningen, satellitkapacitet eller platsen för satellitupplänken. De materiella reglerna i direktivet innehåller regler för samord- ning av medlemsstaternas regelverk på följande områden: 1997/98:184 Ändringar i radio- och TV-lagen (1996:844), m.m., s. 19. 47Se mål C-221/89 The Queen v The Secretary of State for Transport, ex parte , ECR 1991, s. I-3905. N Främjande av produktion och distribution av europeiska program; Medlemsstaterna skall, där så är praktiskt möjligt och på lämpligt sätt, säkerställa att programföretagen reserverar en övervägande del av sin sändningstid med undantag av tid för nyheter, sporteve- nemang, tävlingar, reklam, teletexttjänster och köp-TV för euro- peiska produktioner. N TV-reklam, sponsring och köp-TV; regler om omfattning, inplacer- ing och utformning av reklam, köp-TV och sponsring samt förbud mot tobaksreklam, särskilda regler för reklam för medicinska pro- dukter och alkoholhaltiga produkter samt regler till skydd för minderåriga. N Allmänhetens tillgång till viktiga (sport-)evenemang; möjlighet för medlemsstaterna att specificera att vissa evenemang som anses vara av särskild vikt för samhället skall vara tillgängliga för all- mänheten och därmed undvika att ägare av exklusiva rättigheter utestänger en väsentlig del av allmänheten från att följa sådana evenemang via TV-sändningar. N Skydd av underåriga och allmän ordning; regler om förbud mot program som kan allvarligt skada den fysiska, mentala och mora- liska utvecklingen hos underåriga. Program som endast anses skadliga får sändas antingen om det förläggs på sådana tider då underåriga normalt sett inte hör eller ser sändningarna eller om tekniska åtgärder förhindrar att underåriga kan ta del av sändning- arna. Vidare skall medlemsstaterna säkerställa att sändningarna inte innehåller något som uppammar hat grundat på ras, kön, reli- gion eller nationalitet. N Rätt till genmäle; Den som har fått sina legitima intressen, särskilt sitt goda namn och rykte, skadat av felaktiga påstående i ett TV- program skall ha rätt till genmäle eller motsvarande.48 48 TV utan gränser-direktivet kan sägas utgöra en av de två rättsakter som utgör grunden för det rättsliga ramverket för TV-sändningar i . Den andra rättsakten är konvention om gränsöverskridande television. Direktivet och konventionen togs fram parallellt i syfte att uppnå samordning och de innehåller således snarlika definitioner. Men till skillnad mot direktivet, som har till främsta syfte att säkerhetsställa fri rörlighet för TV- sändningar inom unionen, är målet med konventionen att säkerställa yttrandefriheten i gränsöverskridande TV-sändningar. beslutades att det s.k. MAC-direktivet49 skulle ändras som ett led i för att införa avancerade televi- sionstjänster. Ett förslag till ändrat direktiv lades fram av EG- kommissionen, COM (93) 556 COD 476. antog direktivet (95/47/EG) om tillämpning av standarder för sändning av televisionssignaler (det s.k. TV-standarddirektivet) den 24 okto- ber 1995. Syftet med direktivet kan kortfattat sammanfattas i föl- jande huvudpunkter: N Direktivet skall fastställa standarder för TV-sändningar och främja övergången till bredbildsformat. N Direktivet skall underlätta anslutningen av tillbehör till TV-motta- gare, bl.a. avkodare, genom fastställande av ett standardiserat gränssnitt mellan TV-mottagaren och avkodaren. N Direktivet skall skapa ett enhetligt regelverk för operatörer av digitala betal-TV-tjänster. Direktivet har genomförts till svensk lag genom lagen (1998:31) om standarder för sändning av TV-signaler. I artikel 1 åläggs medlemsstaterna att vidta lämpliga åtgärder för att främja en snabbare utveckling av avancerade TV-tjänster och att underlätta överföringen av befintlig bredbilds-TV till digitala överföringsnät som är öppna för allmänheten. Artikel 2 föreskriver vilka sändningssystem som skall användas (oavsett om fråga är om kabeldistribution, satellitsändning eller markbunden sändning) vid både digital och inte helt digital utsänd- ning av TV. För inte helt digitala utsändningar i bredbildsformat med 625 linjer gäller antingen att 16:9 D2-MAC-sändningssyste- met eller ett sändningssystem i 16:9-format som är helt kompati- belt med eller SECAM skall användas. För inte helt digitala sändningar med hög upplösning gäller att HD-MAC-sändningssy- stemet skall användas. Helt digitala sändningar skall använda ett sändningssystem som har standardiserats av ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan. Det anges även att helt digitala nät som är öppna för allmänheten bör vara utformade så att de kan överföra TV-tjänster i bredbildsformat. I artikel 3 uppställs krav på att alla TV-apparater som saluförs eller hyrs ut inom EU och som har en inbyggd bildskärm med en 49 Direktiv (92/38/EEG) om standarder för satellitsändning av televisionssignaler synlig diagonal skall vara utrustade med minst ett öppet gränssnitt (vilket standardiserats av ett europeiskt standardise- ringsorgan) som möjliggör enkel anslutning av kringutrustning, särskilt extra avkodare eller digitala mottagare. Artikel 4 innehåller de villkor som gäller för villkorad tillgång till digitala TV-tjänster som tillhandahålls publik i gemenskapen. Såle- des uppställs krav på all konsumentutrustning som saluförs, hyrs ut eller på annat sätt tillhandahålls i gemenskapen och som kan avkoda digitala TV-signaler. Sådan utrustning skall ha kapacitet att avkoda digitala signaler i enlighet med den gemensamma kodningsalgoritm som administreras av ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan och den skall kunna återge signaler som har sänts okodade. System för villkorad tillgång skall ha nödvändig kapacitet för att överfö- ringskontroll till låg kostnad skall kunna ske vid huvudcentralerna. Vidare innehåller artikeln bestämmelser om vad som skall iakttas när tjänster för villkorad tillgång erbjuds och vilka krav som i övrigt ställs på sådan verksamhet. Artikeln avslutas med regler rörande immateriella rättigheter, utrustningskrav för TV-mottagare med integrerad digital avkodare och tvistlösningsmekanismer. Artikel 5 säger att när TV-tjänster i bredbildsformatet 16:9 mottas och vidaresänds i kabel-TV-system skall vidaresändningen åtminstone ske i samma format. Artikel 6 behandlar fortsatta arbete med granskning av och rapportering om utvecklingen på det i direktivet behandlade området. Artiklarna 7 – 9 innehåller bestämmelser om det s.k. direktivets upphörande, om genomförandet av det nya direktivet och om dess ikraftträdande. 10 Överväganden och förslag inledde Europeiska gemenskapernas kommis- sion (kommissionen) en översyn av den samlade gemenskapslag- stiftningen på teleområdet – 1999 review. En av målsättningarna med översynen var att anpassa den gällande lagstiftningen till en mer konkurrensutsatt marknad. Detta önskemål föranleddes av att den monopolsituation som existerat på tele- marknaden till delar har ersatts av en allt hårdare konkurrens och att regelverket måste anpassas därefter. Översynen gällde inte endast den renodlade telemarknaden utan inkluderade också t.ex. konvergensfenomenet och frekvensfrågorna. Av denna anledning regleras inte endast telekommunikation utan det vidare området elektronisk kommunikation och tillhörande tjänster i det nya regelverket. Resultatet av översynen har hitintills blivit att fyra direktiv och ett beslut på området för elektronisk kommunikation trätt i kraft . Utöver dessa rättsakter är avsikten att ytterligare två direktiv med betydelse för området skall antas . I korthet innehåller det nya följande. och rådets direktiv /21/EG av om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunika- tionsnät och kommunikationstjänster (ramdirektiv) trädde i kraft den 24 april 2002.1 Detta s.k. ramdirektiv innehåller ett flertal grundläggande for- mella bestämmelser för tillämpningen av övriga direktiv i paketet. Bl.a. fastställer direktivet det nya regelverkets övergripande 1 EGT L 108 , 24.4.2002, s. 33, Celex 32002L0021. målsättning att åstadkomma ett harmoniserat regelverk för elek- troniska kommunikationsnät och elektroniska kommunikations- tjänster samt tillhörande faciliteter (artikel 1). Även de mål och principer som skall uppnå klargörs, dvs. att främja dels konkurrens, dels den inre europeiska marknaden, dels slutan- vändarnas intressen (artikel 8). Som ett led i harmoniseringssträvandena ålägger direktivet med- lemsstaterna att iaktta ett samrådsförfarande när vissa åtgärder skall vidtas som kan påverka marknaden på ett betydande sätt (artikel 6). I vissa för harmoniseringen speciellt viktiga frågor omfattar sam- rådsförfarandet även kommissionen och ansvariga myndigheter i övriga medlemsstater (artikel 7). Ramdirektivet anger även ett flertal grundläggande bestämmelser för tillämpningen av övriga direktiv i det nya . Av speciell betydelse är förfarandereglerna för definition av det nya marknadsinflytandebegreppet och för marknadsanalys. Enligt dessa skall de nationella regleringsmyndigheterna identifiera de markna- der på vilka det anses berättigat att införa sektorsspecifika skyldig- heter (artikel 15) samt analysera dessa för att avgöra om det råder effektiv konkurrens på marknaden eller inte (artikel 16). Dessutom föreslås en ny definition av när ett företag skall anses ha betydande marknadsinflytande och därmed kunna åläggas sådana skyldigheter (artikel 14). När ett företag bedöms ha betydande marknadsinfly- tande, s.k. SMP-status, skall de nationella regleringsmyndigheterna besluta om lämpliga metoder för att se till att tjänsterna tillhanda- hålls på kostnadseffektiva och affärsmässiga villkor och att priserna varken sätts för lågt eller för högt (artikel 16). De nationella regleringsmyndigheterna skall dock inte tillämpa någon form av priskontroll om effektiv konkurrens föreligger. Slutligen ger ramdirektivet vissa bestämmelser om reglerings- myndigheternas verksamhet (artikel 3) och om tvistlösningsförfa- randen (artikel 20 och 21). och rådets direktiv /20/EG av om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (auktorisationsdirektiv) trädde i kraft den 24 april 2002.2 2 EGT L 108 , 24.4.2002, s. 21, Celex 32002L0020. Syftet med auktorisationsdirektivet är att genomföra en inre marknad för elektroniska kommunikationsnät och kommunika- tionstjänster genom harmonisering och förenkling av de bestäm- melser och villkor som gäller för auktorisation av sådana nät och tjänster, så att dessa lättare kan tillhandahållas inom gemenskapen (artikel 1). Med detta avses att direktivet skall ge en rättslig ram för att säkerställa friheten att tillhandahålla elektronisk kommunika- tion och elektroniska tjänster och begränsa de administrativa hind- ren för inträde på marknaden till ett minimum. Förbehåll får därför endast göras i enlighet med de villkor som fastställs i direktivet och eventuella begränsningar i enlighet med artikel 46.1 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EG-fördraget), särskilt åtgärder med hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet och folk- hälsa (artikel 3.1). Särskilda tillstånd att bedriva verksamhet inom området för elektronisk kommunikation skall, som en följd av direktivet, inte längre få förekomma. En medlemsstat kan dock införa anmälnings- plikt (artikel 3.2). Vidare gäller enligt direktivet att särskilda nytt- janderätter, dvs. tillstånd till radiofrekvenser och till adresser, inte skall krävas om det är möjligt att avstå från det (artikel 5). Skall särskilda nyttjanderätter eller tillstånd till radiofrekvenser eller adresser ändå beviljas skall det ske genom ett öppet och icke- diskriminerande förfarande med god insyn. I direktivet ges en begränsning av den informationsskyldighet för företag som slås fast i ramdirektivet (artikel 11). För att infor- mationsskyldigheten skall inträda skall de av regleringsmyndig- heten efterfrågade uppgifterna stå i proportion till syftet och vara sakligt motiverade för vissa angivna åtgärder, t.ex. systematisk kontroll av att skyldigheter som ålagts ett företag följs. Utöver till- delningsregler ger direktivet regler om under vilka förutsättningar tillstånd får ändras eller återkallas och om förfarandet för detta (artikel 14). Direktivet öppnar en möjlighet att ta ut avgifter för nyttjande- rätterna till radiofrekvenser och nummer samt för tillstånd att installera faciliteter på annans egendom, varvid avgifterna skall beakta behovet av en optimal användning av dessa begränsade resurser. Medlemsstaterna skall säkerställa att avgifterna är sakligt motiverade, öppet redovisade, icke-diskriminerande och propor- till det avsedda syftet, och att de tar hänsyn till de mål som avses i ramdirektivet (artikel 13). och rådets direktiv /19/EG av om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommuni- kationsnät och tillhörande faciliteter (tillträdesdirektiv) trädde i kraft den 24 april 2002.3 Tillträdesdirektivet skall i ramdirektivets anda harmonisera det sätt på vilket medlemsstaterna reglerar samtrafik och andra former av tillträde till elektroniska kommunikationsnät och tillhörande faciliteter. Syftet är att i enlighet med den inre marknadens princi- per upprätta ett regelverk för förhållandet mellan leverantörer av nät och tjänster, vilket skall leda till hållbar konkurrens och sam- verkan mellan elektroniska kommunikationstjänster samt gynna konsumenterna (artikel 1). Direktivets bestämmelser är huvudsakligen teknikneutrala eller teknikoberoende. De kan tillämpas på specifika produkt- eller tjänstemarknader i vissa geografiska områden för att lösa mark- nadsproblem mellan leverantörer av tjänster för tillträde och leve- rantörer av tjänster för samtrafik. Vissa av direktivets bestämmelser är endast riktade mot företag med betydande inflytande på mark- naden för elektronisk kommunikation. Direktivet innehåller en i princip uttömmande förteckning över de typer av skyldigheter som regleringsmyndigheterna skall ha möjlighet att ålägga (artiklar 9 – 13). Dessa skyldigheter skall säkerställa transparens, icke-diskrimi- nering, åtskild kostnadsredovisning, tillträde till andra operatörers nät samt priskontroll och kostnadsbaserade priser. Motsvarande bestämmelser återfinns i det nu upphävda samtrafikdirektivet (97/33/EG). Vidare fastställs i direktivet begränsningar för skyldigheter när det gäller samtrafik och andra former av tillträde. Direktivet säker- ställer även marknadsaktörernas behov av rättslig säkerhet genom att fastställa kriterier för, och begränsningar av, regulatoriska ingrepp. Detta framgår av de närmare förutsättningarna för rättig- heter och skyldigheter (artiklarna 3 och 4) och för regleringsingri- panden (artikel 5, 6 och 8). De skyldigheter som kan tillgripas för att säkerställa direktivets syfte skall tillämpas på specifika produkt- eller tjänstemarknader i vissa geografiska områden för att lösa marknadsproblem mellan operatörer. Bestämmelserna omfattar bl.a. tillträde till fasta nät och mobilnät liksom till digitala radio- eller TV-nät. De omfattar även system med villkorad tillgång och 3 EGT L 108 , 24.4.2002, s. 7, Celex 32002L0019. annan tillhörande utrustning, såsom elektroniska programguider (EPG) och gränssnitt för tillämpningsprogram (API). De behöriga nationella myndigheterna får genom tillträdes- direktivets bestämmelser relativt sett stort handlingsutrymme för att de på ett effektivt sätt skall kunna ta itu med befintliga eller nya marknadsproblem som utgör hinder för en effektiv konkurrens (artiklarna 6 – 13). och rådets direktiv /22/EG av om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikations- tjänster (direktiv om samhällsomfattande tjänster, USO-direktivet) trädde även det i kraft den 24 april 2002.4 Direktivet om samhällsomfattande tjänster (nedan USO-direkti- vet) avser att överföra befintliga bestämmelser angående dessa tjänster samt uppdatera dem med erforderliga ändringar till följd av den tekniska och marknadsrelaterade utvecklingen. Målet med direktivet är att genom effektiv konkurrens och valmöjligheter säkerställa dels att det i hela gemenskapen finns tillgång till allmänt tillgängliga tjänster av god kvalitet, dels hantera situationer där slutanvändares behov inte tillgodoses på ett tillfredsställande sätt av marknaden (artikel 1). Direktivet fastställer särskilda användar- och konsumentrelaterade rättigheter där så behövs och medger de nationella tillsynsmyndigheterna rätten att vidta åtgärder för användarnas och konsumenternas räkning. Dessa rättigheter mot- svaras av skyldigheter för företag. Direktivet definierar vilka tjänster som skall anses vara samhälls- omfattande tjänster (artikel 3 – 7 och 9). Dessa omfattar bl.a. till- handahållande av tillträde i en fast nätanslutningspunkt (artikel 4) samt nummerupplysningstjänst och abonnentförteckning (artikel 5). Tillhandahållandet skall ske till överkomliga priser. Direktivet innehåller även bestämmelser som innebär att finansieringen av kostnaderna för tillhandahållande av de definierade samhällsom- fattande tjänsterna skall ske på det mest konkurrensneutrala sättet (artikel 12 –13). Genom direktivet skall bl.a. säkerställas driftskompatibiliteten hos digital TV-utrustning för konsumenter (artikel 24) samt till- 4 EGT L 108 , 24.4.2002, s. 51, Celex 32002L0022 handahållandet av vissa obligatoriska tjänster, t.ex. förhyrda för- bindelser (artikel 18) och val och förval av nätoperatör (artikel 19). I direktivet erkänns medlemsstaternas rätt att fastställa att vissa radio- och TV-sändningar skall vara obligatoriska att vidaresända via vissa nät (must-carry) för att säkerställa den allmänna till- gången till ett bestämt programutbud (artikel 31). Vidare säker- ställs i direktivet att nätoperatörer kommer att koppla samtal till det nya prefix "3883" som Internationella teleunionen (ITU) har tilldelat det europeiska telefonnummerområdet (ETNS) (artikel 27). Direktivet ställer också upp krav på att operatörerna förser de nationella larmtjänsterna med lokaliseringsuppgifter om varifrån nödsamtal kommer (artikel 26). Direktivet medger de nationella tillsynsmyndigheterna även rätten att vidta åtgärder för användarnas och konsumenternas räk- ning utöver vad som framgår av direktivets definition av samhälls- omfattande tjänster m.m. (artikel 28). Detta gäller dock endast under förutsättning att det inte krävs någon kompensationsmeka- nism som drabbar specifika företag, operatörer eller tjänsteleve- rantörer. och rådets beslut nr 676/2002/EG av om ett regelverk för radiospektrumpolitiken i Europeiska gemenskapen (radiospektrumbeslut) trädde i kraft den 24 april 2002.5