sou · GQB367d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Regnet hängde i luften och det var ganska kallt denna höstdag . Vi drog upp axlarna och tram- pade på stället, där vi stod och rökte utanför i . Några av folkhögskoleeleverna hade bildat en liten cirkel, de pratade och skrattade. Själv hade jag dragit mig lite åt sidan och lutade mig mot väggen. Jag behövde vila både huvud och stämband efter att ha föreläst för teatereleverna i om det jag sett och hört när jag rest genom den moderna fattigdomens . Kanske blundade jag också, kanske var det därför jag blev så överraskad när en ung kvinna plötsligt tilltalade mig. Jag vet precis vad du menar, sa hon. Jag blinkade till. Det där med stövlarna. Hur det är att inte ha råd med vinter- stövlar. Jag tittade på hennes fötter. De slitna gymnastikskorna var en bekräftelse. Det här var definitivt en tjej som visste vad det hand- lade om. Ändå hade hon suttit tyst inne i föreläsningssalen när jag hade pratat om den nutida fattigdomens halvt osynliga tecken. Nötta gymnastikskor mitt . Hår som skulle behöva klippas. Och bakom denna yta en vag känsla av skam hos dem som drabbats värst, en känsla som antingen kunde ut- tryckas i sorg och stukad tystnad eller döljas bakom galghumor, vrede eller det öppna förakt som är självföraktets första känne- tecken. Plötsligt kände jag mig skyldig, som om jag hade blottat en hemlighet. Man blir så trött, sa hon och drog ett djupt bloss. Man blir så fruktansvärt trött av att aldrig ha några pengar. Har du barn? Hon log lite. En kille, han går i sjuan. Och genom honom ser man ju att det kunde vara värre. Det kunde det? Hon drog upp axlarna. Jag har ju haft ett bra jobb så jag har ju a-kassa, i alla fall. Det finns ju andra som inte har någonting. Plötsligt blev hon ivrig: Han spelar gitarr, min kille. Och så skulle dom ha konsert , en riktig konsert här i Folkets hus. Alla skulle ha svarta byxor, så det var ju bara att ta ett djupt tag i plånboken och köpa ett par Det gick ju, om än med ett nödrop. Men det värsta var hur hans bästa kompis reagerade. Hans mamma har ju ingen a- kassa, hon går på socialen eller något, och när kompisen fick höra att min kille hade fått nya byxor till konserten så sa han: Wow, ni måste ju vara miljonärer. På fullt allvar. Det är ju inte klokt! Nej, sa jag. Det är inte klokt. Det var bättre . Hon drog ett sista bloss, fimpade sedan mot skosulan och log ett snett leende. Ju förr dess bättre. Det blev full fart på diskussionen efter rökpausen, vi förenades i gemensam häpnad över hur fort förvandlingen hade gått. hade vi trott oss leva i trygghet. var allt annor- lunda. I verkade det dessutom vara värre än på andra håll. Här hade det länge varit som i många andra svenska brukssamhällen: folk var mer religiösa i sin tro på bruket än i sin tro på . När det första beskedet om nedläggning av stålverket kom skakade de äldre arbetarna på huvudet. I gjorde man ju bättre stål än någon annanstans. Företaget skulle helt enkelt inte klara sig utan just det här verket – hur flotta och multinationella direktörerna än ville låtsas vara. De var lika övertygade när de lämnade verket efter sin sista arbetsdag. skulle bolagsledningen inse att man hade gjort ett misstag. skulle fabriksportarna öppnas på nytt. Tron på stålverkets uppståndelse levde kvar ända tills kineserna kom. Då – efter nedläggningen – blev det plötsligt mycket tyst i . Om förmiddagarna samlades arbetslösa män utanför staketet och stirrade på det obegripliga: hela verket höll på att monteras ner. Balk efter balk. Mutter efter mutter. skulle mycket riktigt återuppstå, men inte i utan på andra sidan planeten. Det hade sålts till och skulle det monteras ner och skeppas iväg. Å andra sidan hade det på andra håll i kommunen börjat hända saker som pekade i en annan riktning. I (där värdshuset redan var en framgångssaga) hade än en gång lyckats med det omöjliga. skulle Restauranghögskolan och något som kallades Måltidens Hus öppnas. Den frivilliga musik- skolan hade – tack vare , en ovanligt målmed- veten ordförande i bildningsnämnden – förvandlats till en obliga- torisk kulturskola, där eleverna fick ägna i taget åt dans, teater, bildkonst och musik. därefter hade märkliga beslut fattats i det kommunala bostadsbolaget, beslut som snart skulle göra tre trista bostadsområden till sevärdheter. Dessutom hade fått en folkhögskola, allra yngsta, och genom dess teaterlinje höll det på att utvecklas ett teaterliv i kommunen. En ny tid hade börjat. En annan tid. Ett industrisamhälle är ett samhälle där rationell produktion är det överordnade intresse som styr varje beslut. Ingenting är viktigare. Inte ens miljön och människors hälsa. I den meningen var fortfarande ett utpräglat industri- samhälle och är så än , trots att allt färre människor är direkt sysselsatta inom industrin. Man må montera ner fabrikerna och skeppa dem till andra delar av världen, trots det är vi fortfarande så djupt präglade av industrialismens värderingar om effektivitet och rationalitet att vi inte kan föreställa oss ett annat sätt att tänka. Industrins sätt att organisera arbetet har kommit att prägla hela samhället, vår bygg- nadskonst, vårt sätt att organisera offentlig förvaltning, vård och undervisning och – inte minst – vårt sätt att utforma vardagsliv och hem. Vi har kanske lämnat fabriken. Men fabriken har inte lämnat oss. Industrialismens starka prägling tycktes mig uppenbar när jag gick genom regnet mot min bil. Det jag sett av var helt igenom tidstypiskt: ett grått Folkets hus, ett torg med parkeringsplatser, ett kommunalhus . Det verkade inte så muntert. Så var det verkligen bättre förr, tänkte jag när jag backade ut från parkeringsplatsen. Var det förflutna verkligen värt att sörja? Visst, den utsatthet som följde på den ekonomiska krisen var naturligtvis förfärlig. Den sociala nedrustningen likaså. Men fabrikslivet i sig? Tvånget och ofriheten? Kontrollen och övervakningen? Bullret, dammet och oljedimmorna? visste jag ju att min åsikt var en outsiders åsikt. Jag hade ju aldrig jobbat på fabrik, däremot hade jag levt tätt intill fabrikslivet. då teko-krisen rasade som värst var jag chefredaktör för beklädnadsarbetarnas tidning och lärde mig åtskilligt om de känslostormar som varje nedläggning väckte. Till och med de mest militanta arbetarna, de som hade svurit glödheta eder över tvång och låglöneliv, blev vidöppna av förtvivlan när beskedet om nedläggning kom. Det tog tid att förstå att det varken var fabriken eller arbetet de sörjde. Det var gemenskapen, iden- titeten och den långa raden av vardagar. Ett liv med struktur och innehåll. Tvång och instängdhet är en sanning om fabrikernas tid. Gemen- skap och identitet är en annan. Vilken av dessa bilder man väljer att se, beror på vem man är. Det inser jag när jag kommer tillbaka till . Insikten drabbar mig i en av salongerna på Gästgiveri. Vi, dvs. Delegationen för Industrisamhällets kulturarv (som det fjärilslätta namnet lyder), har ätit lunch och ska snart vidare på studiebesök i några av nysatsningarna i kommun, men hinner vi sitta och småprata över kaffet. Jag hamnar vid samma bord som en skäggig man i sina bästa år och för- står snart att detta är starke man, kommunalrådet . En man vars liv är en roman, en . Han tycks ha varit med om allt: krig, flykt, fabriksliv, universitetsstudier och politik. I hans liv gestaltas dess- utom övergången från det gamla industrisamhället till det nya som håller på att förvandla både och . berättar han om sina föräldrar, de som var ingermanländare och alltså tillhörde en finsktalande minoritet i . Mamman hade fött tre barn i det arbetsläger där de hamnade , men bara ett av dessa barn var vid liv när andra världs- kriget bröt ut. När hennes man tvingades in i trodde hon att hon aldrig skulle få se honom mer och flydde till , utan att veta att han hade allvarliga planer på att desertera. I krigets slutskede lyckades han med Röda Korsets hjälp hitta sin fru och vid den lyckliga återföreningen koncipierades blivande kommunalrådet . När han föddes visste ingen att familjen skulle tvingas fly igen, eftersom hade börjat skicka tillbaka ingermanländarna till . Så kom det sig att Supponens första minne skulle bli bilden av en järnvägsbro över älv, en bro där hela familjen småsprang genom skymningen för att så snabbt som möjligt komma över till . i flyktingläger, sedan fick farsan jobb på järnbruket i , säger och det blir ett litet tomrum i hans berättelse medan vi begrundar hur det kunde komma sig att man kunde integrera flyktingar med en sådan fermitet . Sedan drar han efter andan: Men han stod inte ut. Stod han inte ut? Nej, han ville inte jobba i industrin, han ville ha det som i . Ett litet torp. Och fick han ett utanför och så blev han skogsarbetare. Han beskriver sin egen uppväxt helt utan affekt, konstaterar bara lugnt att han inte kunde ett ord svenska när han började första klass, men att det gick över . Med samma lugn konstaterar han att han inte hade en aning om vad en realskola var och därför blev mycket häpen när halva klassen plöts- ligt försvann. Inte ens när han berättar om hur hans pappa vägrade gå till doktorn för lite magont och därför dog i brusten blindtarm när han själv var , blir han särskilt känslosam. Enga- gemanget kommer först när han beskriver hur han och hans kam- rater i sjunde klass fick gå på studiebesök på Stål- möbler. Då lyser han upp och ser närmast förälskad ut. Jag glömmer det aldrig, säger han. Det var fantastiskt. Gubbarna formade det glödgade järnet med bara händerna Det här, tänkte jag, är ett riktigt arbete. Så ska det vara. Samma ställe att gå till , inte en massa spring hit och dit ute i skogen. Han hann knappt sluta fortsättningsskolan förrän han stod på trappan utanför fabriken och tiggde om jobb. Men han var för ung, fick han veta. Han borde gå hem och växa till sig, Stålmöbler anställde inte folk som var . Först gjorde jag som jag blev tillsagd, säger han. Men jag stod inte ut med att vänta, det var ju min dröm att få jobba där. Så jag gick tillbaka och tjatade. Det lönade sig. Han fick börja, trots att han bara var . Hans berättelse fascinerar mig till den grad att jag åker tillbaka till för att få höra den igen. Jag vill försöka förstå vad det var som var så underbart med att jobba på Gryt- Var det lönen? Att tjäna nästan som en vuxen? Nej, säger över lunchen på . Det var inte pengarna, även om jag tyckte att jag tjänade fantastiskt bra. Redan från början bar jag hem en hel hundralapp till morsan och fick jag påökt. Men det var inte det viktigaste. Vad var det då? De äldre jobbarna. Deras lugn, detta att de var så trygga, det gjorde ett djupt intryck på mig. Och så deras över- tygelse. Allt var politik i deras värld och de tvekade inte ett ögon- blick om var de stod. Bara en sådan sak som om man skulle på eller på ICA. Antingen handlar du demokratiskt, sa dom. Annars kan du göda privatkapitalet. De gav mig en världsbild. Och jag tyckte att det var så skönt att de tyckte lika allihop. Det gav mig en känsla för kollektivet. fick aldrig själv arbeta med det glödande järnet, men det gjorde ingenting. Det var inte själva arbetet som var det väsentliga. Det var gemenskapen och samtalen. Trots det kände han aldrig av någon klasskonflikt inne på fabriken. Samarbetet med arbetsgivaren var gott och det gjordes ingen skillnad mellan arbetare och tjäns- temän. Kanske var det typiskt för tiden: detta var tidigt sextiotal och arbetarna hade just befäst sin ställning som samhällsbärande klass. Ordet samarbete hade fortfarande en positiv laddning. Dess- utom hade industriarbetarna just börjat avnjuta den individuella frihet som man – paradoxalt nog – hade tilltvingat sig som kollektiv. På Stålmöbler var det kvinnorna som visade den unge hur det nya livet skulle levas. De talade inte om samma saker som männen, säger han. De talade om sina hem och om allt de gjorde . En av dom var gift med en av gubbarna i verkstan och hon berättade ofta om deras resor till . Jag tänkte mycket på det där, att det faktiskt skulle kunna hända att man skulle kunna åka till . Men hennes man talade aldrig om . Vad talade han om? Har du åkt till ? Nej, säger och ler. Jag har faktiskt aldrig varit på . Vi sitter tysta . Utanför fönstret är det försommar. Den där fabriken var mitt universitet, säger till slut. Varför slutade du? För att jag hade en dröm till. Jag ville flyga. Hur gick det då? Jag snodde värvning, men det gick inget vidare. Jag stod inte ut med det auktoritära systemet. Ändå var det när han senare gjorde lumpen som började sin vandring mot det riktiga universitet. När det blev dags att öva närstrid med bajonett släppte han sitt vapen och vägrade. Han fick sitta på luckan och vänta medan befälen funderade på vad man skulle ta sig till med honom. En kompis som hade hamnat på sjukan bad honom om en tjänst. Kunde inte gå till och låna några böcker? Och eftersom killen ifråga hade gjort intryck på genom att vara lika självklar i sina ställningstaganden som gubbarna på fabriken, så ställde han upp. På väg över kaserngården öppnade han en dikt- samling och så var han fast. Plötsligt visste han vad han ville ha. Det blev folkhögskola först, därefter på . Folkhögskolan verkar ha gjort djupast intryck på honom, han talar länge om hur imponerad han blev av lärarna, men halkar hastigt förbi åren på . Det där med nationalekonomi var ju inte så kul, men å andra sidan ville han ju veta vad de hade för sig i den akademiska världen. Ändå ville han inte stanna kvar. Han hann knappt ta sin examen förrän han var tillbaka på folkhögskolan, den här gången som lärare. Dessutom var han aktiv i . fortsatte han att vara politiskt aktiv hemma i . Det kunde naturligtvis bara sluta på ett sätt. Han blev kommu- nalråd, en i raden av den handfull ovanliga män som har förvandlat från industrisamhälle till något annat. Men vad ska man kalla detta nya? Ett K-samhälle, säger han själv. Ett samhälle som satsar på kunskap, kreativitet, kommunikation och kultur. I synnerhet kultur. Hans röst har fått en ny ton. är han nästan lika engagerad som när han talade om gubbarna på Stålmöbler. Jag vill inte ha ett instrumentellt förhållande till konst, säger han och spänner ögonen i mig. Men man måste ändå medge att kultur är en av våra viktigaste kunskapskällor. Påverkar människor på ett djupare sätt än något annat. Jag nickar stumt. Vi var verkligen slagna till marken här i när kineserna kom. Socialbidragen ökade och befolkningsmängden sjönk, villa- priserna rasade och hyreshusen stod tomma. Allt det vi hade levt på var borta: trä, skog och stål. Och där satt vi i kommunen och frågade oss vad vi skulle göra. Vad skulle vi göra? Det finns åtskilliga patentsvar på den frågan, patentsvar som dock förlorade sin mening under krisåren. Det fanns inga ersätt- ningsindustrier och utlokaliseringar att hoppas på. Dessutom är frågan uppenbart retorisk, alltså avstår jag från att svara. Vi bestämde oss för att satsa på kulturen, säger . Mitt i krisen bestämde sig alltså kommun för att skapa en obligatorisk kulturskola. fanns det en frivillig musikskola precis som i de flesta andra svenska kommuner, men skulle alla få pröva på dans, musik, teater och bildkonst. Nästa steg blev att ta itu med allmännyttans nedslitna bostads- områden. Det fanns hus där det bara bodde en eller ett par hyres- gäster, andra hus stod helt tomma. Det var alldeles nödvändigt att riva. Bostadsbolaget tyckte först att det var bäst att bara låta gräv- maskinerna schakta bort de hus som stod tomma, men stads- arkitekten suckade och konstaterade att det skulle innebära att snart skulle se ut som ett nybombat . Den lösning man till slut valde är både berömd och fler- faldigt prisbelönt. Under ledning av VD:n har man mycket medvetet valt att bryta med industrisamhällets över- rationella syn på boendet och bostäder, den likgiltighet för männi- skors behov av mer än mat och sömn, som kom att förvandla en stor del av de bostäder som byggdes till sov- fabriker. Hälften av allmännyttans bostäder har rivits, men de åter- stående tre bostadsområdena har rustats upp och förvandlats till något helt nytt. Det var inget fel på lägenheterna, men den yttre miljön var trist. satsade man på att göra områdena vackra. äger något som med all sannolikhet är den största privata samlingen i av skulptur från 1700- talet och framåt. Här finns ett helt område med verk av , ett annat med verk av bl.a. , och , ett tredje med skulpturer och reliefer av bl.a. och . Totalt har skulpturerna kostat bolaget , men eftersom deras värde har mer än för- dubblats på mindre än har det ändå blivit en lönsam affär. Dessutom är nästan varenda lägenhet uthyrd – och de som flyttar in i de 3 bostadsområdena väljer numera att stanna kvar. har satsningen på att göra till centrum för svensk måltidskultur blivit en stor framgång. Måltidens Hus drar numera mer än 80 000 besökare och på restauranghögskolan bedrivs inte bara undervisning utan också forskning. kommer dessutom att få första måltidsmuseum. Den senaste satsningen handlar om form och design. Ett av de tomma hyreshusen har fått stå kvar, nu ska det blåsas ut och förvandlas till Formens Hus. Redan nu finns det en fast utställning i 2 lägenheter i huset, där man har fryst ett stycke femtiotal genom att inreda 2 lägenheter i tidens stil. Kommunen har dessutom fått pengar av EU för att köpa in – och kanske världens - största samling av industridesign . Samlingen, som kostade , ska bli en fast utställning. I huset kommer det också att finnas plats för utbild- ning och gästande formgivare. Därutöver har man skapat 2 utbildningar för blivande formgivare, en i förberedande industri- design och en designlinje på folkhögskolan. Båda har blivit mycket framgångsrika. Till en början möttes de nya satsningarna av mycken misstänk- samhet. Det blev gott om ilskna insändare i lokaltidningen när det satsades på konst i allmännyttans områden. Och bland de arbetslösa stålverksarbetarna odlades ett stillsamt förakt för det som pågick i . Vin och mat, skulle det vara något att satsa på? börjar attityderna förändras, även om det gamla samhällets värderingar fortfarande lever kvar. Ungdomar som, likt den fjortonåring en gång var, vill ha jobb i indu- strin får rådet att först skaffa sig en ordentlig utbildning. är fortfarande ett industrisamhälle (bl.a. med 650 anställda i vals- verket), men det blir ändå aldrig som förr, då man kunde komma in direkt från gatan. Även i industrin handlar det om kvalificerade jobb med spetsutbildning. Men valmöjligheterna är rikare, fram- tiden handlar inte enbart om trä, stål och skog. Konst och design, måltider och utbildning är minst lika viktigt. Vi har pratat i och dess- förinnan har han varit värd åt en minister på hastigt besök. Det är så han har det numera, den ena besökaren avlöser den andra, alla vill höra om förvandlingen i . Ändå är det inte bara en fram- gångssaga, många problem återstår. Större delen av de som blev arbetslösa när stålverket lades ner har gått i pension. Ändå är arbetslösheten fortfarande hög, även om kommunen är noga med att se till att ingen får gå öppet arbetslös alltför . hamnar man i åtgärder, vare sig man vill eller inte. Detta för att hålla socialbidragen nere. gnuggar sig om tinningarna där han sitter vid sitt skrivbord i kommunalhuset, ändå kan han inte låta bli att fort- sätta att lägga ut texten. Det handlar om framtidstro, säger han. Det är det viktigaste. Och framtidstron skapas av hur vi ser på oss själva och av hur andra ser på oss. Även om det kan vara lika ekonomiskt kärvt att vara ensam mamma i som , så gör hoppet stor skillnad. Allt ligger som bekant i betraktarens öga. Därför kan också det som ter sig som ett fängelse för den ene, vara vägen till frihet för den andre. är författare och journalist med ett förflutet framför allt i fack- förbundspressen, fri författare . Bland hennes böcker kan nämnas Aprilhäxan och Slumpvandring. Ledamot i Delega- tionen för industrisamhällets kulturarv. Våra svenska kulturhistoriska museer är barn av industrisamhället. När de skapades var det i protest mot det nya som industrialiseringen hade fört med sig. Museibyggarna ville rädda minnet av ett samhälle vars konturer blev allt vagare. är det, ironiskt nog, bevarandet av detta industrisamhälle och dess kulturarv som sysselsätter museerna. Kan vi mobilisera samma glöd för den minnesinsamlingen som våra företrädare gjorde i museernas barndom? På andra sidan jordklotet finns ett ungt museum som använder minnet som sitt främsta redskap i sådant arbete. Erfarenheterna från detta lilla museum har inspirerat till en nyorientering vid museer i studiet av industristaden . Första gången jag kom till var 1996. Mitt uppdrag var att etablera ett museisamarbete mellan District Six Museum och inom ramen för det svensk afrikanska musei- programmet. District Six i kampen mot apartheid Redan på vägen in från flygplatsen kunde museichefen , berätta om och peka på arvet efter apartheidregimen. kantas långa sträckor av svarta townships, med namn som Gogoleto, Crossroads och Khayelitsa, kåkstäder, squatter- camps, slumbostäder utan el eller vatten, byggda av plåt, papp eller plankor. Finansiärer av motorvägsbygget har försökt dölja eländet bakom höga staket, men här och där när vägen höjer sig kan vi se rakt in i dem. Det var till sådana områden som de svarta från District Six tvångsförflyttades. Detta skedde långt innan området utplånades. District Six fick sitt namn 1867 då indelades i sex administrativa delar, districts. Från början beboddes det av befriade slavar – slaveriet avskaffades 1834 – köpmän, hantverkare, arbets- folk, immigranter, spelare och prostituerade. District Six har ett attraktivt läge nära stadskärnan och hamnen. hade tvångsförflyttningar och marginaliseringar börjat. De första som utlokaliserades var svarta afrikaner, som tvingades iväg från District Six . De bättre beställda flyttade sam- tidigt till stadens förorter och området blev en försummad del av . Kvar bodde de färgade. Rasterminologin under apart- heidtiden var mycket komplicerad. Sydafrikanerna sorterades efter en 15-gradig rasskala med helvita i toppen och helsvarta i botten. Däremellan fanns ett intrikat klassificeringssystem med och andra delar av svart och vitt. District Six var en livfull, överbefolkad, mångkulturell stadsdel i , belägen på Taffel- bergets sluttningar med en hänförande utsikt över . Området representerade allt som apartheidregimen fruktade – ett icke- rasistiskt, kosmopolitiskt levnadssätt. Musiken – kanske främst jazzmusiken – men också en rikhaltig kyrklig körtradition – var något av områdets särmärke. En årlig karneval den s.k. coon carnival med människor utklädda i färgsprakande dräkter marsche- rade genom området till sång och musik. proklamerades District Six, i enlighet med apart- heidregimens Group Areas Act, som ett vitt område. Sextiotusen människor fördrevs från sina hem. Schaktmaskiner jämnade stads- delen med marken. kördes människor ut till dammiga sandslätter, de s.k. Cape Flats flera mil från stadens centrala delar. Den totala utraderingen av området ingick i apart- heidregimens strategi för att krossa det samhälle som varit ett ras- blandat oppositionsfäste . Här verkade poli- tiska ledare som senare skulle få framträdande poster i det post- apartheidska , liksom tongivande oppositionella konst- närer: musiker, författare och skådespelare. Namnet District Six ströks från stadskartan och området döptes i stället till Zonnenbloem, efter en vingård som låg där långt tidi- gare. Symboliken var glasklar. Till den totala förödmjukelsen hörde att de nya ickeplatserna dit invånarna förpassades döptes efter gamla gator i District Six: och Lavendel Street blev och Lavender , platser som senare gjort sig kända som mest belastade av våld och kriminalitet. Trots enorma protester genomfördes tvångsförflyttningarna. När området var utraderat, återstod bara moskeerna och kyrkorna. Församlingarna fortsatte dock att hålla sina gudstjänster och vägrade att sälja sina tomter. Människor fortsatte att till fots ta sig tillbaka för att delta i gudstjänsterna.