sou · GQB387d2 · 2003-01-01 00:00:00 — 142HPM 533, 6.11.1985, Säk/U HPM, och HPM 1025, 10.12.1986, Utg HPM, MUST:s ar- 143HPM 158, , Utg HPM, hotbild avses här hotbilden som den kommit till uttryck i säker- hetstjänsternas kontakter med andra myndigheter, t.ex. regeringen och åklagare, dvs. den hotbild som säkerhetstjänsterna uppgett sig ha. Med faktisk hotbild avses naturligtvis den hotbild som säker- hetstjänsterna verkligen haft. Dessa hotbilder kan, men behöver inte, vara sammanfallande. I vissa fall skulle en säkerhetstjänst kun- na tänkas ha haft intresse av att framställa hotbilden som mer alar- merande än vad man i själva verket ansåg den vara, t.ex. i anslutning till anslagsäskanden eller i samband med telefonavlyssningsärenden. I praktiken är det dock svårt att i efterhand fastställa om så har skett. I det följande utgår därför kommissionen från att dessa teo- retiskt åtskilda hotbilder sammanfallit. Den officiella uppfattningen vid krigsslutet var att det svenska inte utgjorde något hot mot rikets säkerhet. Sä- kerhetspolisen ägnade fram till Pragkuppen inte heller kommunisterna någon större uppmärksamhet. På mili- tärt håll ansåg man visserligen att flertalet svenska kommunister var nationellt pålitliga. Men SKP:s tidigare officiellt proklamerade håll- ning att partimedlemmarnas uppgift främst var att kämpa för arbe- tarklassens och partiets intressen ledde till uppfattningen att vissa kommunister vid ett krig med inte skulle delta i för- svaret av riket utan tvärtom understödja angriparen med spioneri och sabotage. Vid denna bedömning kunde man stödja sig på fin- ländska kommunisters förrädiska uppträdande under vinterkriget. På militärt håll bedömde man också att i fredstid bland kommunistiska sympatisörer i kunde värva agenter för underrättelseuppdrag. Under hade också av- slöjats att ett antal svenskar med anknytning till den kommunistis- ka rörelsen bedrivit underrättelseverksamhet i och mot för räkning. Också i hade före och under kri- get ett stort antal kommunister gripits för spioneri. Det fanns, en- ligt den militära bedömningen, skäl att tro att kommunister för räkning sökte infiltrera från försvarets synpunkt viktiga anläggningar i syfte att skaffa upplysningar. Det framhölls att som agenter sökte anlita personer som inte var registrerade medlemmar av SKP för att undvika att kompromettera partiet. Det utbrott och sovjetblockets homogenisering gav nytt liv åt uppfattningen att den globala kommunismen sträva- de efter världsherravälde. Antikommunistiska stämningar och rysskräck växte i det polariserade debattklimat och under intryck av Berlinblockaden och och senare Ung- ernrevolten och Kubakrisen. Den militära säkerhetstjänstens be- dömningar av kommunisterna som potentiella landsförrädare fick genomslag också inom säkerhetspolisen. Avslöjanden om kommu- nistiskt spioneri för räkning utomlands och i (och ) liksom rapporter om an- nan kriminell och/eller subversiv verksamhet bidrog till att befästa denna bild. SKP:s återkommande förlustval ansågs inte minska par- tiets subversiva effektivitet, eftersom partiet därigenom bedömdes ha blivit en homogen och fast disciplinerad enhet. Polisens inställ- ning till rapporter om landsförrädisk verksamhet var dock inte okritisk. Men det förekom att polisen utnyttjade alarmerande upp- gifter om kommunistisk kriminalitet för att underbygga t.ex. fram- ställningar om tvångsmedel, trots att man internt ställde sig ganska skeptisk till uppgifternas sanningshalt. En möjlig förklaring till detta kan vara att man i byråkratisk ex- pansionsiver önskade motivera den egna existensen och ökade an- slag. En annan och troligare förklaring är att man i brist på mera bärkraftiga belägg för en landsförrädisk verksamhet, om vars före- komst man var övertygad, kände sig tvingad att söka skrapa ihop de, låt vara skakiga, bevis som man hade. Dessa kunde utgöra medel att få gehör för framställningar om författningsändringar, tvångsmedelsanvändning och ökade resurser, som skulle göra det möjligt att förhindra och avslöja brott mot rikets säkerhet. Ännu en bit in fanns misstankar om att SKP förbe- redde att, för det fall partiet förbjöds eller en krissituation uppstod i landet, övergå till illegalt arbete. Endast en liten grupp inom parti- et bedömdes vara informerad om dessa planer. Säkerhetstjänsterna misstänkte särskilt sådana partimedlemmar som undergått utbild- ning i kommunistiska länder för att höra till denna grupp. Uppfatt- ningen var att de vid sidan av ideologisk skolning och undervisning i vanliga ämnen också bibringades kunskaper i underrättelse- tjänst, sabotage och subversiv verksamhet. Några säkra belägg för riktigheten av denna uppfattning fanns inte. Till uppfattningen bi- drog emellertid det hemlighetsmakeri som omgav utbildningarna. Tydligen fäste säkerhetspolisen inte någon vikt vid de inte alltför långsökta förklaringar till hemlighetsmakeriet, som meddelare inom partiet lämnat. Dessa förklaringar gick ut på att partiet ansåg att utbildningen, om den blev allmänt känd, kunde utgöra en opi- nionsmässig belastning för partiet och även ha en negativ inverkan på deltagarnas utsikter på den svenska arbetsmarknaden. Ett ytter- ligare skäl skulle vara att sekretessen i första hand tillkommit på sovjetisk begäran för att skydda elever som kom från länder där kommunistiska partier var förbjudna.144 Den omständigheten att åt- skilliga av dessa kommunister efter återkomsten till inte ägnade sig åt någon offentlig partiverksamhet skärpte misstankar- na. Möjligheten av att mötet med realsocialismen fått entusias- men hos deltagarna att svalna togs tydligen inte i beaktande. Säkerhetstjänsterna hyste också misstankar om att Sovjetunio- nen ekonomiskt bidrog till SKP:s och den kommunistiska parti- pressens finansiering och att företrädare för partiet således gjorde sig skyldiga till brottet tagande av utländskt understöd. Trots stora ansträngningar fann man emellertid inte några bindande bevis för detta. forskning har dock gett belägg för att SKP regelbundet fick bidrag från via den s.k. Rumänska fackföreningsfonden med belopp som i dagens penning- värde uppgått till årligen.145 Kommunistiska affärsmän torde också ha getts tillfälle att göra förmånliga affärer med öststater mot att de levererade en del av vinsterna till partiet. Också andra former av subventioner förekom, som t.ex. stödpre- numerationer på och stödannonsering i kommunistisk press. SKP arbetade också genom s.k. front- eller täckorganisationer. Därmed avsågs ideella rörelser utan formell partianknytning, vilka fungerade som täckmantel för kommunistisk politik och som sökte manipulera den allmänna opinionen i för gynnsam riktning. Genom dessa kunde partiet vidga kontaktytorna mot ra- dikalt och idealistiskt sinnade personer. Regelmässigt var ordföran- den i organisationer av dessa slag en icke-kommunist men den verkliga makten låg hos sekreteraren som var en kommunistisk par- tifunktionär. Medlemmarna bedömdes av säkerhetstjänsterna med- vetet eller omedvetet ställa sig i den sovjetiska propagandans tjänst och även utgöra rekryteringsunderlag för sovjetisk underrättelse- verksamhet. Exempel på sådana organisationer var vänskapsför- bunden med olika öststater, t.ex. – Sovjetunio- nen, och . Säkerhetstjänsterna ansåg att SKP försökte infiltrera även andra ideella organisationer, såsom Svenska freds- och skiljedomsföre- ningen, anti-kärnvapenrörelsen och . Till in- täkt härför tog man det förhållandet att organisationerna ibland drev uppfattningar som sammanföll med partiets (och Sovjetunio- 144Denna förklaring vinner stöd i : Praise for Learning. Finnish Communists in from 1950s to 1970s, i and (ed. ): Communism. , s. 317. 145Lars : Russisk guld i svensk kommunisme, i (red. ): Guldet fra . Finansieringen af de nordiske kommunistpartier 1917-1990. Otvivelaktigt förekom det kommunister i dessa samman- hang men beläggen för en av partiet styrd infiltration är svaga. SKP hade visserligen bekänt sig till en nationell linje och uttalade att en fredlig revolution var möjlig och att varje förändring i landets inre förhållanden måste ske i enlighet med folkets uttryckta vilja. Men partiet hade fortfa- rande täta kopplingar till kommunistdiktaturerna i och avvisade all kritik av sovjetsystemet. Höga partiföreträdare hade frekventa kontakter med tjänstemän vid dessa länders beskickning- ar i , personer som säkerhetstjänsterna, sannolikt på goda grunder, i stor utsträckning bedömde vara underrättelseofficerare. Kommunistiskt sinnade personer hade avslöjats som spioner för räkning. Säkerhetstjänsternas bedömning att det inom SKP och bland dess sympatisörer i ett skymningsläge fanns en betydligt större potential till förrädisk verksamhet än inom and- ra grupper i samhället framstår, enligt kommissionens uppfattning, i vart fall mot denna bakgrund natur- lig. Ett slutligt svar på frågan om denna hotbild var korrekt kan måhända aldrig ges. Viktiga pusselbitar för denna bild torde finnas i de alltjämt sekretessbelagda, tidigare sovjetiska arkiven. De interna motsättningar om den framtida vägen till socialismen som kom till uttryck inom SKP efter äg- nades föga uppmärksamhet från säkerhetstjänsternas sida. Då Hil- ding efterträddes som partiordförande av bedömdes detta endast som en taktisk förnyelse, syf- tande till att ge partiet bättre möjligheter att tjäna den subversiva krigföringens syfte. Först började man inom säkerhetspo- lisen, bl.a. mot bakgrund av en , att ta till sig uppfatt- ningen att skiljelinjen mellan de nationella demokraterna och de proletära internationalisterna inte gick mellan SKP och de övriga partierna utan inom det . Men även program med dess principiella bekännelse till den parla- mentariska demokratin och efter de tydliga avståndstagandena från den existerande socialismen tycks inom delar av säkerhetstjänsterna en stark misstro mot SKP/VPK ha fortlevat. Man kan säga att VPK officiellt avfördes som ett hot mot rikets säkerhet . Utfärdandet av personalkontroll- kungörelsen innebar att ingen fick registreras i säkerhetspolisens register enbart på grund av sin politiska åskådning. Och som senare kommer att framgå beslöt regeringen att engagemang i VPK inte längre skulle utgöra något hinder mot placering i säkerhetskänsliga befattningar. Striderna inom partiet hade emellertid inte upphört i och med antagandet av 1967 års inte upphört i och med antagandet av program. Att de le- dande maoisterna bröt sig ur partiet och bildade KFML var inte nog för att skapa enighet. De mer traditionellt inriktade medlem- marna, främst inom Norrbottensfalangen, stod alltjämt för en pro- sovjetisk linje. Säkerhetstjänsterna släppte därför inte helt VPK ur blickfånget förrän , då flertalet av stalinisterna lämnat partiet och bildat APK. En möjlig förklaring till säkerhetstjänsternas – åtminstone fram – mycket begränsade intresse för den livliga debatt som kommunisterna förde om vägen till socialism, proletariatets dikta- tur och den proletära internationalismen kan vara att man tänkte sig att de farligaste individerna hade sin inställning klar, oberoende av att partiets program ändrades i en mer demokratisk riktning. Dessa fanatiker utgjorde en fara för landet, även om partiet som helhet inte var det. En annan förklaring till ointresset kan vara före- ställningen om partiet som en fasad för en hemlig, illegal verksam- het; föreställningen att precis som partiet arbetade genom täckor- ganisationer som SFK och vänskapsföreningarna, så var det självt en täckorganisation för den dolda, Moskvastyrda kommunismen. Den bristande kunskapen om partiets interna debatter ledde till att man negligerade den anpassning till demokratiska principer som kom till uttryck i åsikterna om vägen till socialismen och proletari- atets diktatur. skedde en radikalisering av det allmänna opinionsläget i västvärlden, särskilt bland studenter och yngre aka- demiker. En viktig utgångspunkt härför var att drogs allt dju- pare in i inbördeskriget i . Men det förelåg även ett missnöje med det sätt på vilket kommunismen kommit att förverk- ligas i och dess europeiska vasallstater. Som ett ideal kom i stället att betraktas utvecklingen i där genom kulturrevolutionen de gamla hierarkierna raserades och er- sattes med ett föregivet antiauktoritärt samhälle. Dyrkan av förenades med ett engagemang för det vietnamesiska folket och dess lidanden, trots den traditionella fientligheten mellan och och trots att ideologiskt stod Kreml närmare än och fick materiellt stöd främst från Sovjetunio- nen. I bröt sig som nämnts den Kinavänliga falangen ut ur VPK och bildade KFML. Detta utgjorde början till den splittring av den programmatiskt revolutionära vänstern som kom att prägla utvecklingen under det närmaste årtiondet. Trots att det genomgående var fråga om numerärt begränsade rörelser (det sammanlagda antalet sympatisörer kan som mest ha uppgått till några tiotusental), kom de genom sin revolutionära iver och det stöd som de åtnjöt bland radikala opinionsbildare i massmedier och kulturliv att sätta sin prägel på den offentliga debatten. En bidra- gande orsak till framgångarna var att flera av dessa rörelser utnytt- jade sig av den klassiska, kommunistiska enhetsfrontsmetoden. Genom att fånga upp och ge uttryck åt olika opinioner skapade man kontaktytor gentemot ofta idealistiskt sinnade personer och grupper, vilka knappast var intresserade av revolutionära teorier men vars uppfattningar man hoppades kunna radikalisera. Det främsta exemplet härpå var FNL-rörelsen, vars ledning i stor ut- sträckning utgjordes av personer med anknytning till KFML (sena- re SKP) men i vars breda lager fanns såväl socialdemokrater som folk- och centerpartister. De vänsterrevolutionära organisationerna sökte även och inte utan framgång att kanalisera arbetares missnöje med löner och arbetsvillkor, vilket ledde till en våg av vilda strejker . På liknande sätt arbetade flera av organisationerna bland värnpliktiga under grundutbildning med tendenser till disci- plinupplösning vid de militära förbanden som följd. KFML/SKP – och inledningsvis även KFML(r) – misstänktes erhålla ekonomiskt stöd från . Flera av organisationerna hade kontakter med före- trädare för utländska terroriströrelser. För många inom säkerhetstjänsterna framstod denna radikalise- ringsvåg som närmast obegriplig. De tolkade den som en ny kon- spirativ strategi från den kommunistiska världen som gick ut på att genom subversiva medel söka skapa kaos i samhället och därigenom undergräva den liberal-kapitalistiska samhällsordningen och försva- ga västmakternas militära kapacitet. Måltavlorna för revolutionä- rerna konstaterades främst vara det statsbärande socialdemokratis- ka partiet och dess fackliga gren, storföretagen (vilda strejker), po- lisen (våldsamma konfrontationer i samband med demonstratio- ner) och det militära försvaret (först vapenvägran senare politisk värnplikt), dvs. väl i linje med det program som Komintern lagt fast . Den omständigheten att revolutionärerna för- dömde kommunismen i påverkade endast marginellt detta synsätt. Motsättningarna mellan och an- sågs vara, om inte fiktiva så dock underordnade ett gemensamt in- tresse, nämligen krossandet av den västerländska, parlamentariska demokratin. Mot denna bakgrund betraktade säkerhetstjänsterna de vänster- revolutionära rörelserna som hot mot rikets säkerhet. fram till omkring var det hotet om en inre omvälvning som stod i förgrunden. Det fanns dock de inom säkerhetstjänsterna som intog en mindre alarmistisk attityd till situationen. Sålunda hävdade en befattningshavare vid säkerhetspolisen att i utvecklingshänse- ende utgör engagerade ungdomar en större tillgång för ett land än mängder av oengagerade, håglösa och likgiltiga. I efterhand har det gjorts gällande att vänsterextremisterna en- dast ägnade sig åt revolutionsromantik och att de saknade såväl vilja som förutsättningar för att hota den bestående samhällsord- ningen. Kommissionen finner det också sannolikt att säkerhets- tjänsterna och över- skattade organisationernas styrka och risken för att de revolutionä- ra tankegångarna skulle förverkligas. Organisationerna lyckades aldrig etablera någon verklig kontakt med de arbetande massorna utan sågs tvärtom med misstro av flertalet medborgare, som av- skräcktes av t.ex. KFML(r):s militanta hållning. Misstankarna att värnpliktiga sympatisörer saboterade militär materiel tycks ha varit ogrundade. I efterhand har det visat sig att KFML/SKP visserligen mottog ekonomiskt stöd från , men att det av allt att döma rörde sig om tämligen obetydliga belopp. Redan organisationernas programmatiskt revolutionära karaktär motiverade emellertid enligt kommissionens uppfattning säker- hetstjänsternas uppmärksamhet. Vuxna människor har rätt att bli tagna på orden och här rörde det sig ofta om begåvade, välutbildade och engagerade personer, vilket gjorde att de framstod som särskilt farliga. Några konkreta belägg för misstankarna om brottsliga för- beredelser för en våldsam omstörtning av samhället, t.ex. i form av vapenutbildning eller vapenlager, kunde visserligen inte påträffas. Men uppmaningarna till medlemmarna att fullgöra värnplikt som mönstersoldater gav vid handen att organisationerna tänkte i dessa banor. Organisationernas strävanden att skapa oro på arbetsmark- naden kunde uppfattas som ett sätt att åstadkomma ett kaos ur vil- ket en revolutionär situation kunde uppstå. Och i ett mer långsik- tigt perspektiv fanns risken för att en kris- eller krigssituation skul- le utnyttjas för revolutionär verksamhet. Också säkerhetstjänster- nas oro för att svenska vänsterextremister skulle hjälpa utländska terrorister, t.ex. med passhandlingar, framstår som befogad. Sär- skilt KFML(r) intog en ambivalent inställning till terrorn som me- del. undergick säkerhetstjänsternas hotbild såvitt avsåg de vänsterextremistiska organisationerna en viss förskjutning. Risken för att de under fredsförhållanden skulle söka skapa kaos och iscensätta en revolution tonades ned. jämt bedömdes de kunna bli farliga i krig. SKP:arna bedömdes nog vara beredda att delta i rikets försvar vid ett krig med Sovjetunio- nen, men då angreppet avvärjts förutsågs de, i enlighet med partiets uttalanden, söka utnyttja situationen för en revolution. SKP miss- tänktes också för att systematiskt bedriva underrättelseverksamhet inom försvaret. KFML(r) hade alltmer närmat sig och man tvivlade på partiets nationella pålitlighet. Detsamma gällde den dominerande trotskistiska organisationen /KAF. För säkerhetstjänsterna var det därför angeläget att söka förhindra att vänsterextremister placerades i säkerhetskänsliga befattningar, så mycket mer som man ansåg sig ha indikationer på infiltrationsförsök. Kommissionen finner inte heller skäl att invända mot rimlighe- ten i denna hotbild. Den byggde väsentligen på organisationernas egna uttalade syften. Det kunde också, som senare skall framgå, konstateras att framför allt värnpliktiga SKP:are visade intresse för befälsutbildning och i några fall anställdes som reservofficerare. Den nu angivna hotbilden bestod ända sena- re del. Och detta trots att de vänsterextremistiska organisationerna under detta decennium förde en tynande tillvaro. En ändring in- trädde i spåren av att SKP antog ett nytt partiprogram, val- de en ny partistyrelse och ändrade namnet till Solidaritetspartiet. Partiet sade sig arbeta för en demokratisk revolution och framstod närmast som ett vänsterradikalt missnöjesparti. Säkerhetspolisen menade inledningsvis att partiet även fortsättningsvis borde vara föremål för övervakning och åberopade som skäl härför bl.a. att partiet inte tagit klart avstånd från kommunismen. Som säker- hetspolisen konstaterade i en PM hade emellertid partiet första hälft strävat efter att uppnå ett socialistiskt styre genom användandet av demokratiska meto- der och inom ramen för de regler som gäller för vårt demokratiska statsskick. Först efter ytterligare begärde RPS att re- geringen skulle avföra partiet från förteckningen över de organisa- tioner som det ålåg säkerhetspolisen att ägna särskild uppmärk- samhet. Rimligtvis borde en fortlöpande bearbetning och analys av uppgifterna om partiet ha kunnat leda fram till en sådan framställ- ning i varje fall . KPML(r) bedömdes inte längre utgöra något revolutionärt hot. Faran låg i stället i att medlemmar och sympatisörer antogs kunna uppträda illojalt i ett skymningsläge el- ler då en militär konflikt utbrutit. framhölls KPML(r) som en subversiv organisation som söker och kan skapa oro i samhället genom att organisera vilda strejker och annan oro i med nedskärningar och därmed skapa svårigheter för den borgerliga regeringen. framhöll säkerhetspolisen att partiet ofta misskreditera- de den svenska demokratin och dess institutioner, använde sig av osaklig argumentation, faktaförvrängning samt personangrepp och smutskastning. påpekades att inom ramen för ett öppet demokratiskt samhälle kan det dock vara problematiskt att dra gränsen mellan å ena sidan subversion och å andra sidan legitim po- litisk agitation. Säkerhetspolisen bedömde att inte heller SP (tidigare RMF/KAF) längre utgjorde något hot mot rikets sä- kerhet. Trots detta och ehuru partiet antagit ett nytt parti- program som enligt säkerhetspolisen inte innehöll något som di- rekt talar för att de metoder partiet förespråkar för att uppnå socia- lismen strider mot vår nuvarande lagstiftning, motsatte sig säker- hetspolisen ett initiativ från regeringens sida att avföra SP från för- teckningen över de organisationer som polisen skulle ägna särskild uppmärksamhet. Först ansåg sig säkerhetspolisen kunna konstatera att utomparlamentariska aktioner inte förekom- mit i någon ökad utsträckning, varför partiet kunde avföras från förteckningen. Enligt kommissionens mening ger säkerhetspolisens egna be- dömningar vid handen att varken KPML(r) eller SP under 1990- talet utgjorde några hot mot rikets säkerhet. Det är därför förvå- nande att de ända fram fanns kvar på den förordning över organisationer som säkerhetspolisen hade att ägna särskild uppmärksamhet. En annan sak är att enskilda medlemmar av och sympatisörer med dessa organisationer kunde och alltjämt kan vara beredda att begå brott. Det kan noteras att konstaterade att säkerhetspolisens verksamhet inom kontra- subversionsområdet alltmer fått karaktär av en rutinmässig politisk registrering som var av tvivelaktigt värde för säkerhetsskyddet. Han föreslog därför att den hemliga förordningen skulle upphävas. Säkerhetspolisen skulle därmed ges möjlighet att koncentrera sina resurser på att finna de personer som verkligen utgjorde ett hot mot säkerheten.146 Det moskvatrogna APK, som bildades som en utbrytning ur VPK , kom inte att tas upp i den hemliga förordningen, trots en programmatiskt revolutionär inställning. 146 SOU 1989:18 s. 55 f. kontakter med öststatsdiplomater föranledde emellertid misstankar om brott mot rikets säkerhet. Säkerhetspolisen antog också, sanno- likt på goda grunder, att partiet åtnjöt ekonomiskt stöd från Sov- jetunionen. APK ansågs också ha tagit över SFK som tillsammans med andra fredsorganisationer drev frågor om nedrustning, kärnvapen- motstånd och stöd till befrielserörelser. Säkerhetstjänsterna uppfat- tade att detta var ett uttryck för en sofistikerad sovjetisk subversionsverksamhet. Några säkra belägg för detta kunde man dock inte finna. I och med samman- brott ansågs naturligtvis risken för att de svenska fredsrörelserna skulle utnyttjas av främmande makt drastiskt ha minskat. Anarkistiska grupper bedömdes av säkerhetspolisen inte som något hot mot rikets säkerhet. Då svenska anarkister visade sig vara inblandade i förberedelser för att kidnappa statsrådet och annan allvarlig kriminalitet, blev säkerhetspolisen uppmärksam på risken för att vissa anarkistiska grupper kunde vara beredda att ta till våld för att uppnå politiska syften liksom på deras kopplingar till utländska terroristorganisationer.