sou · GQB33d2 · 2003-01-01 00:00:00 — De ökade möjligheterna att döma psykiskt störda lagöverträdare till skyddstillsyn med kontraktsvård och andra icke frihetsberövande påföljder för brottslighet som inte är så allvarlig eller av så integritets- kränkande slag liksom möjligheterna till verkställighet av kortare fängelsestraff genom elektronisk kontroll bör ha en gynnsam effekt när det gäller att förebygga ny brottslighet. Forskningen visar nämligen att prognosen när det gäller återfall i brott blir sämre ju mer frihetsberö- vande påföljder som döms ut, eftersom den dömde då i högre utsträck- ning förlorar kontakten med sina anhöriga och sitt övriga sociala nätverk. Rättspsykiatrisk vård som påföljd bör i detta hänseende mera jämställas med fängelse än med psykiatrisk vård i samband med t.ex. skyddstillsyn. En viss säkerhetshöjning under själva verkställigheten blir också följden av att fler dömda i det reformerade systemet kommer att vistas på s.k. godkända enheter. Vid dessa enheter är risken för t.ex. rymning betydligt mindre än på en allmänpsykiatrisk vårdenhet. Dessutom är personalen på dessa enheter ofta mer vana och har en högre kompetens att hantera psykiatriska patienter som också är lagöverträdare. I övrigt bedömer vi att våra förslag inte i någon nämnvärd utsträck- ning kommer att påverka brottsligheten. 360 Genomförandet av reformen 15.4Övriga konsekvenser av våra förslag 15.4.1Konsekvenser för den kommunala självstyrelsen När det gäller konsekvenserna av våra förslag för den kommunala självstyrelsen innebär den förstärkta statsbidragsmodellen naturligtvis ett ökat inslag av statlig styrning av en del av hälso- och sjukvården som i sig är en landstingskommunal angelägenhet. motiveras detta utifrån ståndpunkten att rättspsykiatrisk vård enligt vårt synsätt utgör en verkställighet av en straffrättslig reaktion, vilket i sig är en statlig angelägenhet. Dessutom kombineras detta med att staten övertar det fulla ekonomiska ansvaret för den rättspsykiatriska vården, medan det huvudsakliga organisations- och driftsansvaret alltjämt ligger kvar hos landstingen och andra sjukvårdshuvudmän. Vi menar därför att förslagen inte leder till några olämpliga konsekvenser för den kommu- nala självstyrelsen. 15.4.2Konsekvenser för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet Många av de rättspsykiatriska specialenheterna är, liksom många kriminalvårdsanstalter med högre säkerhet, belägna utanför storstads- områdena. Vi tror att en konsekvens av våra förslag är en ökad efter- frågan på specialkompetens och erfarenhet avseende rättspsykiatriska patienter. Denna finns i stor utsträckning på de regionpsykiatriska klinikerna som är belägna i t.ex. , , och . Krav på flera godkända enheter leder också till att patienterna i det reformerade systemet oftare kommer att åtminstone inledningsvis placeras på en mera specialiserad enhet. Dessutom ökar behovet av samverkan mellan psykiatrin och kriminalvårdsanstalterna. Vi bedömer därför att våra förslag inte kommer att leda till några negativa konse- kvenser för sysselsättningen och den offentliga servicen i dessa orter, utan snarare bör efterfrågan på vård på dessa vårdinrättningar öka. Vi föreslår att det skall inrättas en central av den rättspsykiatriska vården på riksnivå. Med dagens kommunikations- och informationsteknologiska möjligheter är det i och för sig sannolikt möjligt att placera denna myndighet utanför . Genomförandet av reformen 361 15.4.3Konsekvenser för personlig integritet Våra förslag innebär vissa ändringar i lagen om belastningsregister och andra registerförfattningar. Ändringarna är emellertid huvudsakligen konsekvensändringar som en följd av ändringar i det straffrättsliga påföljdssystemet. Möjligen kan man utifrån integritetssynpunkt disku- tera den föreslagna möjligheten att registrera domar där det fastställts att den tilltalade begått den åtalade gärningen utan att vara straffrätts- ligt ansvarig, se närmare avsnitten 13.3 och 13.4. Vi menar dock att det likväl är rimligt att en sådan registrering sker. Vi pekar också på att den centrala verk- samhet bör ha tillgång till någon form av rättspsykiatriskt vårdregister. Ett sådant register skulle naturligtvis komma att innehålla känsliga personuppgifter. Fördelarna som går att vinna med registret, t.ex. en förbättrad samordning och kvalitetssäkrade behandlingsmetoder, är emellertid enligt vår bedömning långt större än de nackdelar som kan finnas för de enskilda patienterna. Det får ankomma på organisations- kommittén att närmare överväga hur ett tillräckligt skydd för den enskilde patientens integritet skall kunna uppnås i ett sådant vårdregis- ter. 15.4.4Konsekvenser i övrigt samt prövning av offentliga åtaganden Vi bedömer att våra förslag inte har några konsekvenser för jämställd- heten mellan män och kvinnor, för små företag eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Eftersom våra förslag rör utformningen av det straffrättsliga syste- met och utövandet av offentligrättsligt tvång, som är en obligatorisk offentlig angelägenhet, finns det inte skäl att pröva några offentliga åtaganden. 16.1Förslaget till lag om ändring i Allmänt om bestämmelsens uppbyggnad. Paragrafen, som är ny, har tidigare behandlats i den allmänna motiveringen (se kapitel 8). Den innebär att tillräknelighet eller ansvarsförmåga åter blir en brottsförut- sättning enligt svensk rätt. Bestämmelsen har placerats i 1 kap. BrB. Förutsättningarna för an- svarsfrihet kan delas upp i två huvudkomponenter, grundtillstånd och effekter av detta grundtillstånd. I andra stycket görs undantag för den situationen att gärningsmannen i anslutning till gärningen själv vållat sin bristande förmåga genom rus eller på något annat liknande sätt. Av bestämmelsens lydelse framgår att det rör sig om ansvarsfrihet som beror på gärningsmannens subjektiva förhållande till gärningen. Denna är därför i sig otillåten (rättsstridig). Det innebär att andra som såsom medgärningsmän, anstiftare eller medhjälpare medverkar till gärningen enligt 23 kap. 4 § och som uppfyller kravet på tillräknelighet kan dömas för brott, oberoende av om gärningsmannen eller någon av medgärningsmännen går fria från ansvar med stöd av denna paragraf. Närmare om grundtillstånden. Det första grundtillståndet som anges i paragrafen är allvarlig psykisk störning. Enligt förarbetena till reform avses därmed följande1. Till allvarlig psykisk störning bör i första hand räknas tillstånd av psy- kotisk karaktär, således tillstånd med störd realitetsvärdering och med symtom av typen vanföreställningar, hallucinationer och förvirring. Till följd av en hjärnskada kan vidare en psykisk funktionsnedsättning av allvarlig art (demens) med störd realitetsvärdering och bristande förmå- ga till orientering i tillvaron uppkomma. 1 Se prop. 1990/91:58 s. 364 Författningskommentar SOU 2002:3 Till allvarlig psykisk störning bör också räknas allvarliga depressio- ner med självmordstankar. Vidare bör dit föras svårartade personlig- hetsstörningar (karaktärsstörningar), exempelvis vissa invalidiserande neuroser och personlighetsstörningar med impulsgenombrott av psykos- karaktär. Tvångsvård bör vidare kunna aktualiseras när en krisreaktion är så- dan att påverkan på den psykiska funktionsnivån blir så uttalad att den är av psykotisk art. Till allvarlig psykisk störning bör hänföras också alkoholpsykoser- na, såsom delirium tremens, alkoholhallucinos och klara demenstill- stånd. Detsamma gäller de psykoser som kan drabba narkotikamiss- brukare. Även i andra situationer när en missbrukare har kommit in i ett allvarligt förvirringstillstånd och det är uppenbar fara för hans fysiska hälsa eller liv, skall tvångsvård kunna tillämpas. I vissa fall kan vidare ett abstinenstillstånd vara så svårartat att det måste betecknas som allvarlig psykisk störning. För att undvika oklarhet bör slutligen framhållas att bedömning av om en psykisk störning är allvarlig måste ske utifrån både störningens art och dess grad. En del typer av psykiska störningar är allvarliga till såväl art som grad. Vissa psykiska störningar, t.ex. schizofreni, får alltid anses som allvarliga till sin art men behöver däremot inte vara allvarliga till sin grad och kan ha ett tämligen lindrigt förlopp. Åter andra psykiska störningar såsom depressioner är inte alltid av allvarlig art, utan här måste betydelsen av störningens grad bli mera avgörande för bedömningen. En sammanvägning får göras i varje särskilt fall av ar- ten av störningen och de symtom och yttringar i övrigt som belyser gra- den av störningen. I samband med prövningen måste hänsyn tas till växlingar i tillstån- det och risken för återfall om vården och behandlingen avbryts för ti- digt. Den psykiska störningen är av allvarlig art så länge påtaglig risk föreligger för att de psykiska symtomen återkommer om behandlings- insatserna avbryts. I enstaka undantagsfall kan detta innebära att den fortlöpande medicinska bedömningen resulterar i att vården sträcker sig över avsevärd tid. hänvisar i sitt betänkande2 till socialministerns vägle- dande uppräkning över vilka tillstånd som bör falla in under begreppet allvarlig psykisk störning. Utskottet framhåller emellertid att uppräk- ningen inte är avsedd att vara uttömmande och att en bedömning av om störningen är allvarlig alltid måste göras utifrån både störningens art och dess grad. 2 Se 1990/91:JuU34 s. 28 f. Enligt senaste allmänna råd3 bör som allvarlig psy- kisk störning räknas psykoser4, depression med självmordsrisk, svår personlighetsstörning med impulsgenombrott av psykotisk karaktär eller annan psykotisk episod och svår psykisk störning med starkt tvångsmässigt beteende. Det anges också att kleptomani, pyromani och sexuella perversioner (t.ex. pedofili) i vissa fall kan utgöra allvarlig psykisk störning. Om en psykisk störning är allvarlig eller inte bör bedömas utifrån både störningens art och grad. Med art avses sjuk- domstypen och grad syftar på den psykosociala funktionsnivån och på hur svåra symtomen är. De nu nämnda allmänna råden liksom Social- styrelsens rättsliga råds praxis vid överprövning av rättspsykiatriska undersökningar5 och föreskrifter och allmänna råd om rättspsykiatrisk undersökning6 är inte bindande för domstolarna, men är självklart av stor betydelse för vilken avgränsning av begreppet som görs i rättstillämpningen. I ett rättsfall från senare år, NJA 1998 s. 162, har HD berört frågan, om vad som skall betecknas som allvarlig psykisk störning. HD anslöt sig i sitt resonemang nära till förarbetena till lagändringen vid reform, dock bara genom hänvisningar till propositionen. I själva rättsfallet bedömdes en svår personlighetsstörning med impulsgenom- brott av gränspsykotisk karaktär vara av sådan grad att den utgjorde en allvarlig psykisk störning. gjordes uttalanden av innebörd att rättsliga rådets yttranden i enskilda fall regelmässigt är mer tillförlitliga än uttalandena i den prövade undersökningen och att domstolen bör vara försiktig med att lägga egna iakttagelser om den tilltalades uppträ- dande under rättegången till grund för bedömningen.7 I NJA 1995 s. 48 (Flink-fallet) ansåg HD att ett tillfälligt tillstånd av psykotisk karaktär, utlöst av alkoholberusning, inte utgör allvarlig psykisk störning vid tillämpning av 30 kap. 6 § BrB. Således har allvarlig psykisk störning enligt nu gällande rätt ibland en delvis annan innebörd vid tillämpning av regler om fängelseförbud i förhållande till vad som gäller för själva överlämnandepåföljden och i 3Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård (SOSFS 2000:12) 3 kap. 4Psykoser anges som tillstånd med störd verklighetsuppfattning och med något av symtomen förvirring, tankestörning, hallucination eller vanföreställning 5Jfr avseende fall rapporten av rättspsykiatriska utlåtanden i rättsliga råd, Information 2– 1999 (förf. ) 6SOSFS 1996:14 (M) 7Innebörden av detta kan bli att rättsliga rådets yttranden blir av större vikt I propositionen8 och särskilt i föreskrifterna och allmänna råden om rättspsykiatrisk undersökning betonas också vissa särdrag för begreppet allvarlig psykisk störning. Särskilt betonas att svårare former av utvecklingsstörning och annat tillstånd med intellek- tuell funktionsnedsättning (t.ex. till följd av demens eller hjärnskada) kan utgöra en allvarlig psykisk störning enligt 30 kap. 6 § BrB, även om de inte utgör allvarlig psykisk störning enligt 31 kap. 3 § BrB eller enligt LRV eller LPT. Särskilda svårigheter för avgränsningen gäller vid självförvållade kortvariga psykotiska tillstånd i samband med drogintag. Det anförda visar att begreppet allvarlig psykisk störning inte alltid har en tillräcklig grad av precision och att det därför finns ett behov av tydligare gränser. måste förändringar när det gäller kunskap, diagnoser och synsätt tillåtas påverka begreppets närmare innebörd. En fråga som tilldragit sig en allt större uppmärksamhet är de s.k. neuropsykiatriska störningarna. Det är fortfarande oklart i vilken mån som neuropsykiatriska störningar skall bedömas som allvarlig psykisk störning, men lokutionen svår psykisk störning med starkt tvångsmässigt beteende i de senaste allmänna råden från Socialstyrel- sen utesluter inte att vissa former av neuropsykiatriska störningar genom rättstillämpningen mera regelmässigt än vad som sker kan komma att bedömas som allvarlig psykisk störning. Det andra grundtillståndet som anges i paragrafen är tillfällig sin- nesförvirring. Som tillfällig sinnesförvirring räknas kortvariga men höggradiga omtöcknings- eller personlighetsfrämmande tillstånd som inte beror på en svår psykisk sjukdom eller någon annan form av allvarlig psykisk störning. Exempel kan vara förvirring på grund av feber, chock eller slag mot huvudet samt omtöckning vid epilepsianfall, vid blodsockersänkning hos diabetiker eller på grund av medicinering enligt läkares anvisning. Vidare kan nämnas fall då någon använt alkohol, narkotika eller något annat främmande ämne utan att vara medveten om det och till följd härav företar personlighetsfrämmande gärningar. Olika typer av förvirringstillstånd som kan uppkomma i samband med uppvaknande ur sömn, narkos eller hypnos kan också omfattas av begreppet. Gärningar som begås i tillstånd som kan be- 8 Sådana kvalificerade former av utvecklingsstörning som tidigare betecknades som sinnesslöhet utgör allvarlig psykisk störning vid tillämpning av 30:6 BrB enligt författningskommentaren i prop. 1990/91:58 s. 531. Detsamma gäller andra former av intellektuell funktionsnedsättning som omfattas av begreppet psykisk störning och som kan likställas med sinnesslöhet tecknas som tillfällig sinnesförvirring (och som inte anses självförvål- lade) leder redan enligt gällande rätt normalt till frihet från ansvar.9 Ytterligare grundtillstånd som anges är svår utvecklingsstörning och allvarligt demenstillstånd. Det rör sig således om olika former av vad som ibland har kallats organiska tillstånd i hjärnan och där kognitiva funktioner är påtagligt påverkade. Tillstånden är som framgått ofta en- ligt gällande rätt att bedöma som allvarlig psykisk störning vid tillämp- ning av fängelseförbudet och bör därför också beaktas i en tillräknelig- hetsreglering. För tydlighetens skull bör de dock anges separat efter- som de som också har nämnts inte utgör allvarlig psykisk störning som grund för tvångsvård enligt LRV eller LPT. Det bör fram- hållas att det skall vara fråga om kvalificerade former av utvecklings- störning eller demenstillstånd där det är fråga om en global psykisk nivåsänkning som innebär att den psykologiska och sociala funktions- förmågan är avsevärt påverkad. Närmare om effekterna. Effekterna som beskrivs vilar på att dom- stolen gör en normativ bedömning av om gärningsmannens sinnestill- stånd vid utförandet av gärningen är sådant att det bör leda till ansvar- frihet. Ansvarsprövningen tar således sin utgångspunkt i en bedömning av om någon av effekterna föreligger. I realiteten blir det fråga om dels en rättslig kvalificering av de olika grundtillstånden, dels en till gär- ningen kopplad relevansprövning. Den första effekten (realitetsvärderingsrekvisitet) beskrivs i para- grafen som att gärningsmannen har saknat förmåga att inse innebörden av sin gärning. För att rekvisitet skall vara uppfyllt krävs att gärnings- mannen vid begåendet av gärningen i avsevärd grad har brustit i sin bedömning och föreställning av den situation i vilken gärningen begås. Domstolen skall med andra ord pröva om gärningsmannens psykiska tillstånd har inneburit att han i någon sorts rimlig grad har haft förmåga att förstå innebörden av sitt handlande. Den som företar en gärning utifrån en föreställning av verkligheten som är helt snedvriden eller på annat sätt väsentligt annorlunda än den som en person utan psykisk störning eller sinnesförvirring hade haft, har i vissa situationer en så verklighetsfrämmande bild av omvärlden vid sitt agerande att det inte ter sig rimligt att tillskriva honom ett straffrättsligt ansvar. Som ett exempel kan nämnas att den som till följd av sitt psykiska tillstånd tror att han befinner sig i krig, och utifrån denna vanföreställning skjuter mot andra personer som han i sitt psykotiska tillstånd ser som fiende- soldater, inte bör dömas för brott. Med ordvalet gärningens innebörd markeras att det därutöver skall finnas en relevant koppling mellan sinnestillståndet och den en- 9 Se SOU 1996:185 s. 552 och 558 f. Det räcker inte med ett tidsmässigt samband. Ett teoretiskt men illustrativt exempel är följande. Om någon attackerar och försöker döda en annan person i tron att denne är besatt av djävu- len kan realitetsvärderingsrekvisitet vara uppfyllt beträffande denna gärning. Men om samme gärningsman vid samma tillfälle också attackerar en utomstående, tredje person som kommer för att hjälpa det första offret och då inte föreställer sig hjälparen som någon annan än en människa som hindrar gärningsmannen i hans ursprungliga uppsåt, är det mer tveksamt om ansvarsfrihet skall föreligga också för denna gärning. Den andra effekten (kontrollrekvisitet) beskrivs som att gärnings- mannen har saknat förmåga att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. Denna effekt tar således sikte på situationer då gärningsmannen visserligen kan ha bedömt och värderat verkligheten på ett riktigt sätt, dvs. han har haft förmåga att inse gärningens innebörd. Till följd av sitt sinnestillstånd har han emellertid saknat förmåga att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt, eftersom förmågan till kontroll har saknats. Internationellt brukar man karakterisera dessa fall som irresistible impulse (oemotståndlig impuls). I vissa fall har gärnings- mannen sådana impulsstörningar eller driftsstörningar till följd av grundtillståndet att något straffrättsligt ansvar inte bör åläggas. Som exempel på tillstånd där frågan, om kontrollkriteriet är uppfyllt kan aktualiseras, bör nämnas schizofreni med starka imperativa hallucina- tioner (befallande röster). I enstaka undantagsfall kan även vissa former av personlighetsstör- ning, som yttrar sig i ett starkt tvångsmässigt beteende eller i starka sexuella drifter av perverterat slag, omfattas av kontrollkriteriet. Det rör sig i så fall t.ex. om gärningar utförda av pyromaner där själva eldsanläggelsen föregås av ett spänningstillstånd som kulminerar i intensiv upphetsning vid gärningen och som sedan ersätts av en lättnad efteråt. Även vissa gärningar utförda av pedofiler eller personer med andra sexuella perversioner kan i extrema fall ha en likartad innebörd10. En grundförutsättning för att tillräknelighetsregeln skall kunna tilläm- pas beträffande personlighetsstörda är dock att störningen uppfyller kravet på allvarlig psykisk störning. Det krävs inte att gärningsmannen i rent fysiologisk mening inte har kunnat kontrollera sitt handlande. I så fall föreligger ingen handling i straffrättslig mening, vilket utgör en brist på brottets objektiva sida. Regleringen syftar i stället till att omfatta bristande kontrollförmåga i 10 Jfr ang perversioner , S, Klinisk farlighetsbedömning i rapporten vid rättspsykiatrisk undersökning. Riktlinjer och reflektioner (2000:1) s. 75 mer rationell mening. Den som agerar under påverkan av ett starkt inre tvång, t.ex. i en föreställning att det är röster som befaller honom att utföra en viss typ av handlingar, har inte på samma sätt som andra rationella grunder för sitt beslut att företa gärningen. Denna påverkan kan ibland vara av sådant påtagligt slag att det inte går att straffrättsligt klandra den som så att säga faller för trycket och ändå företar gär- ningen. Det kan inte begäras av honom att han i den tvångssituatio- nen kontrollerar sitt handlande. En ytterligare avgränsning måste göras, nämligen den mellan upp- såtsrekvisitet och tillräknelighetsrekvisitet. Uppsåtsrekvisitet tar sikte på avsikt eller insikt i förhållande till de specifika gärningsrekvisit som framgår av den tillämpliga straffbestämmelsen, medan kravet på till- räknelighet avser förmågan till insikt rörande gärningen i mera vid be- märkelse (resp. förmågan till kontroll i förhållande till en sådan insikt). Ett exempel kan vara följande. Ansvar för häleri kräver normalt att gärningsrekvisitet frånhänt annan genom brott är täckt av uppsåt. Det innebär att gärningsmannen måste känna till eller i vart fall på det sätt som eventuellt uppsåt kräver ha haft uppsåt till att något som han be- fattar sig med, t.ex. en cykel som han förvarar på uppdrag av någon, är frånhänt annan genom brott. I det sammanhanget spelar det för uppsåtsprövningen ingen roll om gärningsmannen tar hand om cykeln i tron att han agerar på uppdrag av marsianer som stulit denna från människorna. Denna verklighetsfrämmande föreställning kan däremot ha betydelse för prövningen av tillräknelighetsrekvisitet. Närmare om undantaget för rus och liknande sätt. Som ett un- dantag anges i andra stycket att, om gärningsmannen i anslutningen till gärningen själv vållat sin bristande förmåga genom rus eller på något annat liknande sätt, ansvar ändå skall utdömas. Rus som beror på eget vållande (självförvållat rus) bör ses som en form av tillfällig sinnesförvirring. Med rus förstås inte endast berusning orsakad av alkoholhaltiga drycker utan också rustillstånd orsakade av narkotika eller mediciner. Gärningsmannen skall ha blivit berusad åtminstone av oaktsamhet. Berusningen torde nästan undan- tagslöst vara självförvållad när den är resultatet av en frivillig konsum- tion. Om någon däremot lurats att dricka alkohol i tron att drycken var alkoholfri, blir bestämmelsen inte tillämplig. Detsamma gäller t.ex. vid tillstånd av förvirring som har uppkommit efter medicinering enligt läkares ordination. Kraftigt avvikande alkoholreaktioner kan också i vissa andra fall leda till att ett förvirringstillstånd inte bedöms som självförvållat, även om själva alkoholförtäringen i sig har skett frivilligt och medvetet. Med något annat liknande sätt avses t.ex. situationer när någon fri- villigt tar mediciner i strid med läkarens ordination eller annars miss- brukar tabletter eller andra kemikalier som inte i sig ger upphov till rus, men som kan ge upphov till personlighetsfrämmande gärningar (t.ex. GHB eller motsvarande). Självförvållat rus eller tagande av andra medel kan i vissa fall utlösa ett psykosgenombrott som är att bedöma som en allvarlig psykisk stör- ning. Detta gäller främst vid olika former av toxiska psykoser, dvs. gift- utlösta förvirringstillstånd som t.ex. alkoholpsykoser eller paranoida psykoser utlösta av narkotika. Det kan också vara fråga om reaktiva psykoser där alkoholförtäring eller annan droganvändning är en starkt bidragande orsak.