sou · GQB33d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Här krävs alltså att det föreligger ett orsakssamband mellan den psykiska stör- ningen och brottet. Särskild utskrivningsprövning innebär bl.a. att läns- rätten beslutar om utskrivning. 1 Se prop. 1990/91:58 s. 458 2.1.5Närmare om begreppet allvarlig psykisk störning I förarbetena2 till reform angavs att begreppet allvarlig psy- kisk störning är avsett att ha en något snävare betydelse än begreppet psykisk sjukdom (som användes i den allmänna tvångsvårdslagstift- ningen) men en något vidare innebörd än uttrycket sinnessjukdom (som användes i BrB). Som exempel på tillstånd som kan utgöra allvarlig psykisk störning angavs i propositionen följande.3 Till allvarlig psykisk störning bör i första hand räknas tillstånd av psykotisk karaktär, således tillstånd med störd realitetsvärdering och med symtom av typen vanföreställningar, hallucinationer och förvirring. Till följd av en hjärnskada kan vidare en psykisk funktionsnedsättning av allvarlig art (demens) med störd realitetsvärdering och bristande förmåga till orientering i tillvaron uppkomma. Till allvarlig psykisk störning bör också räknas allvarliga depressioner med självmordstankar. Vidare bör dit föras svårartade personlighetsstör- ningar (karaktärsstörningar), exempelvis vissa invalidiserande neuroser och personlighetsstörningar med impulsgenombrott av psykoskaraktär. Tvångsvård bör vidare kunna aktualiseras när en krisreaktion är sådan att påverkan på den psykiska funktionsnivån blir så uttalad att den är av psykotisk art. Till allvarlig psykisk störning bör hänföras också alkoholpsykoserna, såsom delirium tremens, alkoholhallucinos och klara demenstillstånd. Det- samma gäller de psykoser som kan drabba narkotikamissbrukare. Även i andra situationer när en missbrukare har kommit in i ett allvarligt förvir- ringstillstånd och det är uppenbar fara för hans fysiska hälsa eller liv skall tvångsvård kunna tillämpas. I vissa fall kan vidare ett abstinenstillstånd va- ra så svårartat att det måste betecknas som en allvarlig psykisk störning. Självklart är att ett allvarligt missbruk som leder enbart till allvarliga kroppsliga komplikationer inte skall kunna medföra psykiat- risk tvångsvård. I propositionen framhölls vidare att en psykisk funktionsnedsättning som beror på åldrande och som tar sig uttryck i s.k. åldersdement bete- ende kan vara så kraftig att begreppet allvarlig psykisk störning är till- lämpligt. I exceptionella fall kan enligt propositionen tvångsvård bli aktuell också för personer som på grund av hjärnskada fått ett betydan- de och bestående begåvningshandikapp samt för personer med barn- domspsykos. För psykiskt utvecklingsstörda gäller däremot att enbart 2Se a. prop. 3Se a. prop. s. 86 f. och 453 hämning i förståndsutvecklingen inte skall kunna utgöra grund för psy- kiatrisk tvångsvård. Avslutningsvis anfördes i propositionen följande:4 För att undvika oklarhet bör slutligen framhållas att bedömningen av om en psykisk störning är allvarlig måste ske utifrån både störningens art och dess grad. En del typer av psykiska störningar är allvarliga till såväl art som grad. Vissa psykiska störningar, t.ex. schizofreni, får alltid anses som all- varliga till sin art men behöver däremot inte vara allvarliga till sin grad och kan ha ett tämligen lindrigt förlopp. Åter andra psykiska störningar såsom depressioner är inte alltid av allvarlig art, utan här måste betydelsen av störningens grad bli mera avgörande för bedömningen. En sammanvägning får göras i varje särskilt fall av arten av störningen och de symtom och yttringar i övrigt som belyser graden av störningen. I samband med prövningen måste hänsyn tas till växlingar i tillståndet och risken för återfall om vården och behandlingen avbryts för . Den psykiska störningen är av allvarlig art så länge påtaglig risk föreligger för att de psykiska symtomen återkommer om behandlingsinsatserna avbryts. I enstaka undantagsfall kan detta innebära att den fortlöpande medicinska bedömningen resulterar i att vården sträcker sig över avsevärd tid. hänvisade i sitt betänkande5 till propositionens vägle- dande uppräkning över vilka tillstånd som bör falla in under begreppet allvarlig psykisk störning men framhöll att uppräkningen inte är avsedd att vara uttömmande utan att en bedömning av om störningen är allvar- lig alltid måste göras utifrån både störningens art och dess grad. har utfärdat allmänna råd rörande tillämpningen av LPT och LRV.6 Också här ges anvisningar beträffande tolkningen av begreppet allvarlig psykisk störning. Det s.k. Flink-fallet, NJA 1995 s. 48, gällde frågan om den tilltalade begått gärningarna, sju mord och försök till mord i tre fall, under på- verkan av en allvarlig psykisk störning och om han vid domstillfället led av en sådan störning. I domskälen konstaterade HD att utredningen gav vid handen att den tilltalade när brotten begicks befann sig i ett tillstånd av psykotisk ka- raktär och att detta tillstånd utlösts av en kraftig alkoholberusning. 4Se a. prop. 1990/91:JuU34 s. 28 6Se föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård (SOSFS 2000:12) Trots att flera andra faktorer – såsom personlighetsstörning, hjärndys- funktion och depression – fick antas ha bidragit till tillståndets upp- komst, kunde utredningen inte, menade HD, med erforderlig tydlighet anses utvisa vare sig att den tilltalade led av en allvarlig psykisk stör- ning före uppkomsten av det psykosartade tillståndet eller att han vid domstillfället led av en sådan störning. HD anförde därefter följande: Vad gäller frågan huruvida 30 kap 6 § BrB är tillämplig när påföljd för brotten skall bestämmas förtjänar beaktas att lagrummet närmast års lagstiftning innehöll ett förbud mot att döma till annan påföljd än över- lämnande till särskild vård, böter eller skyddstillsyn för brott som någon begått under inflytande av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig abnormitet av så djupgående natur att den måste anses jämställd med sin- nessjukdom. Denna regel – som i sak överensstämde med den vid BrB:s tillkomst upptagna bestämmelsen i 33 kap 2 § – var principiellt sett inte av- sedd för tillfälliga och snabbt övergående abnormtillstånd. Med sikte på så- dana tillstånd hade i lagrådsremissen till BrB i stället föreslagits en särskild straffrihetsregel för fall då någon utan eget vållande tillfälligt råkat i sådant tillstånd att han var från sina sinnens bruk. Sistnämnda regel var, liksom 5 kap 5 § 2 st i den tidigare gällande strafflagen, avsedd för sådana tillfälli- ga omtöckningstillstånd som var så höggradiga att gärningsmannen fullstän- digt saknat herravälde över sin vilja och förmåga att inse handlingens bety- delse. Regeln fick emellertid utgå med anledning av kritik inom lagrådet (NJA II 1962 s 509 ff). I stället infördes ett tillägg i 1 kap 2 § 2 st BrB, där det föreskrivs att, om en gärning begåtts under självförvållat rus eller gär- ningsmannen på annat vis genom eget vållande var tillfälligt från sina sin- nens bruk, detta inte skall föranleda att gärningen inte anses som brott. Med hänsyn till det anförda får det antas att 30 kap 6 § BrB i dess lydel- se närmast inte skulle ha varit tillämplig på till- stånd då han förövade de nu aktuella brotten. Bedömningen enligt den nu gällande lagstiftningen kompliceras emellertid av att man vid dennas till- komst åsyftat att uppnå principiell överensstämmelse mellan kriterierna för psykiatrisk tvångsvård, för överlämnande till rättspsykiatrisk vård och för det förbud att döma till fängelse som innefattas i 30 kap 6 § BrB. Det är visserligen troligt att, om fråga om psykiatrisk tvångsvård av hade kommit upp då han natten till d befann sig i ett psykosartat tillstånd, förutsättningarna för sådan vård skulle ha ansetts uppfyllda. Trots vad som sagts om den åsyftade prin- cipiella överensstämmelsen mellan den psykiatriska tvångslagstiftningens och BrB:s regler bör detta förhållande inte utan vidare innebära att fängel- seförbudet i 30 kap 6 § BrB blir tillämpligt. Om detta förbud generellt skulle anses omfatta även tillfälliga psykosartade tillstånd utlösta av alko- hol- eller narkotikaberusning, skulle en ingripande förändring av den tidiga- re gällande ordningen ha åstadkommits, som inte närmare berörts i förar- betena till lagstiftningen och som inte rimligen kan ha varit åsyftad. Efter- som ett rusutlöst tillstånd av psykotisk karaktär som i fall kan avklinga snabbt, skulle konsekvensen kunna bli att varken fängelse eller rättspsykiatrisk vård kan komma ifråga som påföljd ens för synnerligen all- varliga brott. Det anförda innebär att någon fullkomlig parallellitet mellan kriterierna för fängelseförbudet och för psykiatrisk tvångsvård i vart fall inte bör upp- rätthållas med avseende på kortvariga rusutlösta tillstånd av psykotisk ka- raktär. Vid en samlad bedömning finner HD att inte skall anses ha begått brotten under inflytande av en allvarlig psykisk störning i den mening som avses i 30 kap 6 § BrB. Av det tidigare anförda följer att han inte nu skall anses lida av en sådan allvarlig psykisk störning som gör det möjligt att överlämna honom till rättspsykiatrisk vård. bör därför dömas till fängelse. Det förhållandet att till följd av det psykosartade tillståndet får förutsättas ha haft starkt nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande utgör en omständighet som i enlighet med 29 kap 3 § 1 st BrB skall beaktas som mildrande vid bedömningen av straffvärdet. Även med hänsyn tagen till detta och till omständigheterna i övrigt är det inte möjligt att för en brottslighet som omfattar sju mord och tre mordförsök tillämpa annan fäng- elsepåföljd än fängelse på livstid. HD fastställde hovrättens domslut på livstids fängelse. HD ansåg alltså att ett tillfälligt tillstånd av psykotisk karaktär, ut- löst av alkoholberusning, inte utgör en allvarlig psykisk störning vid tillämpning av fängelseförbudet. Den som har begått en gärning under påverkan av ett sådant tillstånd kan alltså dömas till fängelse, även om han skulle uppfylla kriterierna för psykiatrisk tvångsvård enligt LPT. I rättspraxis finns exempel på att Flinkfallet inte vunnit efterföljd, se t.ex. RH 2001:38 och Hovrättens över och , avd 2, dom 29.8.2001, DB 2109 (sistnämda dom överklagad av Riksåklagaren). I båda fallen har fängelseförbudet ansetts tillämpligt trots att situationer- na varit snarlika Flinkfallet. I det ena fallet förklarades den tilltalade fri från påföljd och i det andra bestämdes påföljden till skyddstillsyn. I ytterligare ett rättsfall, NJA 1998 s. 162, har HD berört frågan, vad som skall betecknas som allvarlig psykisk störning. HD anslöt sig i sitt resonemang nära till förarbetena till lagändringen vid reform. I rättsfallet bedömdes en svår personlighetsstörning med impulsgenom- brott av gränspsykotisk karaktär vara av sådan grad att den utgjorde en allvarlig psykisk störning. 2.2.1Krav på medicinsk utredning Enligt 3 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning är en förutsättning för att domstolen skall få bestämma att någon skall över- lämnas till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning att en rättspsykiatrisk undersökning (RPU) har gjorts i målet. En sådan undersökning behövs dock inte, om den misstänkte redan genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning och rätten har inhämtat utlåtande från den chefsöverläkare som är ansvarig för vår- den. Enligt 4 § lagen om rättspsykiatrisk undersökning är en förutsätt- ning för att domstolen skall få bestämma att någon skall överlämnas till rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning att det i målet har gjorts en rättspsykiatrisk undersökning eller har inhämtats ett s.k. § 7-intyg som omfattar de medicinska förutsättningarna för att döma till sådan påföljd. Om den misstänkte vårdas enligt LPT eller LRV, behöver rätten dock endast inhämta utlåtande om de medicinska förutsättningarna från den chefsöverläkare som är ansvarig för vården. Enligt 7 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. får domstolen när det finns skäl till det förordna en läkare att av- ge läkarintyg om en misstänkt, ett § 7-intyg. Att det finns skäl att göra en § 7-undersökning kan komma fram på olika sätt. I vissa fall framgår det av det yttrande från frivårdsmyndig- heten som domstolen inhämtat. begärs en läkarundersökning av åklagaren eller den tilltalade själv genom sin försvarare. Rätten kan också efter egna iakttagelser vid en häktningsförhandling besluta att en § 7-undersökning skall göras. Slutligen kan behovet av en läkarunder- sökning framgå av brottets karaktär eller personalian i tidigare mål. Om allmänt åtal inte har väckts, får beslut om § 7-undersökning meddelas endast under förutsättning att den misstänkte har erkänt gär- ningen eller det annars finns sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet. Om rätten särskilt anger det i förordnandet, skall intyget omfatta de medicinska förutsättningarna för att överlämna den misstänkte till rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning. genomförs omkring 1 900 läkarundersökningar för att ut- färda § 7-intyg. Enligt 1 § lagen om rättspsykiatrisk undersökning får rätten besluta om rättspsykiatrisk undersökning i syfte att kunna bedöma 1.om det finns medicinska förutsättningar att överlämna den miss- tänkte till rättspsykiatrisk vård, eller 2.om den misstänkte har begått gärningen under påverkan av en all- varlig psykisk störning. Ändamålet med undersökningen skall anges i rättens beslut. Avser be- slutet en undersökning enligt punkt 1 ovan, skall av beslutet framgå om undersökningen skall omfatta förutsättningarna för vård med särskild utskrivningsprövning. Beslut om rättspsykiatrisk undersökning får bara meddelas, om den misstänkte har erkänt gärningen eller övertygande bevisning har före- bragts om att han har begått den. Med gärningen förstås här gärningen i vad avser de objektiva rekvisiten. Det krävs alltså inte att det före un- dersökningen är klarlagt att den misstänkte uppfyller kravet på uppsåt eller oaktsamhet. Detta kan i stället vara en uppgift för undersökningen att klarlägga.7 Beslut om rättspsykiatrisk undersökning får inte meddelas, om på- följden för brottet bedöms kunna stanna vid böter. genomgår drygt 600 personer RPU, varav 450 är häktade. De som är häktade bor och vårdas på den rättspsykiatriska avdelningen för undersökningen. Denna tid får högst uppgå . Undersökningen av dem som är på fri fot skall genomföras in- . I undersökningsarbetet deltar läkare (rättspsykiater), psykolog och kurator samt vårdpersonal. 2.2.4Yttrande från Rättsliga rådet Om en domstol vill ha ett kompletterande yttrande över ett § 7-intyg eller en rättspsykiatrisk undersökning, kan den vända sig till Socialsty- relsens Rättsliga råd.8 Om det behövs, skall Rättsliga rådet i ett sådant fall komplettera utredningen. Rådet får då uppdra åt en viss läkare att utföra kompletteringen. 7Se Kommentaren till 31:68 8Se 8 § förordningen med instruktion för och 12 § lagen om rättspsykiatrisk undersökning 2.3Åtalsunderlåtelse och nedläggning av förundersökningen När ett brott har begåtts av en psykiskt störd gärningsman skall åklaga- ren på vanligt sätt göra en åtalsprövning. Det finns dock i dessa fall en särskild regel att ta hänsyn till. Enligt 20 kap. 7 § första stycket fjärde punkten RB får åklagaren besluta om åtalsunderlåtelse om psykiatrisk vård eller insatser enligt LSS kommer till stånd. En förutsättning för åtalsunderlåtelse är att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom att åtal inte väcks. krävdes enligt den aktuella regeln att den misstänkte led av en psykisk störning vid gärningstillfället, men detta krav togs bort vid reform. Departementschefen uttalade i samband härmed föl- jande:9 Självfallet gör sig intresset av att undvika att psykiskt störda personer inte onödigtvis utsätts för rättegångar gällande främst i de svårare fallen. Enligt min uppfattning bör det emellertid inte vara någon uttrycklig förutsättning för åtalsunderlåtelse att den misstänkte lider av en psykisk störning. Som jag ser det är det tillräckligt att i detta avseende som förutsättning ange att vård kommer till stånd. Det grundläggande rekvisitet för åtalsunderlåtelse enligt den aktuella paragrafen, dvs. att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts, utgör enligt min uppfattning också en spärr mot åtalsunderlåtelse i fall där den misstänktes psykiska tillstånd inte gör det motiverat att denne undgår rättegång och brottspåföljd. Vad gäller grundrekvisitet, att hinder inte möter av hänsyn till något viktigt allmänt eller enskilt intresse, sägs i förarbetena10 att sådana om- ständigheter som att brottet är mycket grovt eller att saken behöver ut- redas inför domstol bör föranleda åtal. Ovisshet om hur gärningen rättsligt bör bedömas kan också vara ett skäl för åtal, liksom intresset av att en särskild rättsverkan kommer till stånd. Även starka målsägan- deintressen kan påkalla åtal. Åklagaren skall vid prövningen av om åtal skall ske bedöma i vilken mån skyddsaspekterna blir tillgodosedda genom den vård som kan av- ses komma eller har kommit till stånd. Det gäller i synnerhet de lag- överträdare som under inflytande av psykisk störning begått brott mot någon annans personliga säkerhet. Detta följer av grundrekvisitet. Faktorer som är av betydelse är framför allt brottets art och svårhets- 1990/91:58 s. 483 10Se NJA II 1985 s. 19 grad och den misstänktes sjukdomstillstånd. Finner åklagaren att det saknas garantier för att skyddsaspekterna blir tillräckligt väl tillgodo- sedda genom den ifrågavarande vården, bör åtalsunderlåtelse inte komma i fråga.11 Åtalsunderlåtelse torde främst aktualiseras i de fall där den miss- tänkte redan när brottet begicks stod under vård eller när vård kommit till stånd efter brottet. Det är emellertid i och för sig inget som hindrar att åklagaren beslutar om åtalsunderlåtelse när vård börjar förberedas.12 Möjligheten till åtalsunderlåtelse kan komma i fråga också då det rör sig om öppen psykiatrisk vård, även om regeln då bör tillämpas med När det gäller frågan om åtal för bagatellförseelser av psykiskt stör- da personer erinrade departementschefen lagstiftningsärende om att föredragande statsrådet i samband med lagändringar uttalat att frågan om åtalsunderlåtelse i sådana fall ofta kan bedömas på samma sätt som när gärningsmannens beskaffenhet inte avviker från det normala. I sistnämnda lagstiftningsärende uttalades vidare att en viss hänsyn till själslig abnormitet ibland dock kan tas vid prövningen av frågan om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 eller 2 RB.14 Beslut om åtalsunderlåtelse får meddelas även sedan åtal har väckts, om det kommer fram sådana förhållanden som, om de förelegat eller varit kända vid tiden för åtalet, skulle ha föranlett åtalsunderlåtelse. Åtalsunderlåtelse får dock inte beslutas, om den tilltalade motsätter sig det eller om dom redan har fallit (se 20 kap. 7 a § RB). användes institutet åtalsunderlåtelse relativt frekvent vid brott där gärningsmannen var psykiskt störd. uppgick antalet sådana åtalsunderlåtelser till ungefär 400 . Under 1990- talet skedde en successiv nedgång. beslutades om åtalsunder- låtelse enligt 20 kap. 7 § första stycket 4 punkten RB i 169 fall. Dessa fall utgjorde av samtliga beslut om åtalsunderlåtelse.15 I 23 kap. 4 a § RB regleras olika fall då en förundersökning får läggas ned. Ett sådant fall är om det kan antas att åtal för brottet inte skulle 1990/91:58 s. 483 och riksåklagarens cirkulär RÅC I 124:20 ff 12Se NJA II 1985 s. 19 och RÅC I 124:21 1984/85:3 s. 38 1990/91:58 s. 485 och prop. 1984/85:3 s. 52 15Totalt beslutades om åtalsunderlåtelse i 20 124 fall (källa BRÅ) komma att ske till följd av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse i 20 kap., t.ex. om psykiatrisk vård eller insatser enligt LSS kommer till stånd. Förutsättningen är att något väsentligt allmänt eller enskilt in- tresse inte åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned. Här används alltså samma grundrekvisit som i 20 kap. 7 § RB. När detta rekvisit infördes uttalade departementschefen16 att vägledning kunde hämtas från vad som hade sagts rörande motsvarande uttrycks innebörd i samband med åtalsunderlåtelser. Lagrådet17 ansåg emellertid att det med hänsyn till att två skilda situationer föreligger inte är säkert att tillämpningen blir precis densamma. Det kan t.ex. av hänsyn till målsäganden vara större skäl att förundersökning genomförs än att åtal kommer till stånd. För åtalsunderlåtelse krävs i princip att klarhet råder i skuldfrågan. Något motsvarande krav finns inte uppställt för att en förundersökning skall få läggas ned vid förutsedd åtalsunderlåtelse.18 Om förutsättningar för att lägga ned en förundersökning föreligger redan innan en sådan har inletts, får det beslutas att förundersökning inte skall inledas. 2.4Upphörande av rättspsykiatrisk vård 2.4.1Rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning I LRV finns föreskrifter om tvångsvård beträffande den som efter be- slut av domstol genomgår rättspsykiatrisk vård. Här regleras bl.a. när vården skall upphöra. Rättspsykiatrisk vård utan beslut om särskild utskrivningsprövning får enligt huvudregeln pågå . Efter ansökan av chefsöverläkaren får länsrätten dock medge att den rättspsykiatriska vården skall fortsätta utöver . När förutsättningarna för rättspsykiatrisk vård inte längre föreligger skall chefsöverläkaren vid den enhet där patienten vårdas genast be- sluta att vården skall upphöra (se 12 § LRV). Frågan om den rättspsy- kiatriska vårdens upphörande skall övervägas fortlöpande. 16Se NJA II 1985 s. 23 17Se NJA II 1985 s. 25. På Lagrådets initiativ formulerades det aktuella rekvi- sitet om i båda lagrummen 18Se RÅC I 124:27 2.4.2Rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning Beträffande den som genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild ut- skrivningsprövning skall vården upphöra när 1.det inte längre till följd av den psykiska störning som föranlett be- slutet om särskild utskrivningsprövning finns risk för att patienten återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag och 2.det inte heller annars med hänsyn till patientens psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård som är förenad med fri- hetsberövande och annat tvång (se 16 § LRV). Frågan om upphörande av den rättspsykiatriska vården prövas av läns- rätten efter anmälan av chefsöverläkaren eller efter ansökan av patien- ten. Anmälan skall ske genast när chefsöverläkaren finner att den rättspsykiatriska vården kan upphöra. I annat fall skall anmälan göras senast räknat från den dag då domstolens beslut blivit verkställbart. Därefter skall anmälan göras inom var sjätte månad från den dag då rätten senast meddelade beslut i frågan. 2.5Psykiatrisk vård för fängelsedömda 2.5.1Rätten till psykiatrisk vård Den som är intagen i kriminalvårdsanstalt har enligt den s.k. normalise- ringsprincipen samma rätt som andra medborgare till samhällets stöd- och vårdinsatser. Detta gäller även öppen och sluten psykiatrisk vård. Kriminalvårdens egna möjligheter att ge psykiatrisk vård är dock be- gränsade. Några kriminalvårdsanstalter har tillgång till konsultpsykiater som besöker anstalten eller . Vid fem anstalter finns avdelningar med något större resurser för psykologiskt och psykiatriskt omhändertagande. () tjänstegör ingen fast anställd psykiater på dessa av- delningar. Vårdresurserna vid de aktuella avdelningarna anses motsva- ra vård vid öppna psykiatriska mottagningar inom den allmänna sjuk- vården. finns också s.k. stödavdelningar för in- tagna med psykiska problem vid anstalterna Fosie och . dessa avdelningar ges behandling som tar sikte på insikts- och motiva- tionspåverkan avseende drogmissbruk och relationsträning. Inom kriminalvården får endast frivillig psykiatrisk vård ges. Det saknas alltså möjlighet att ge psykiatrisk tvångsvård.