sou · GQB31d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Dessa innebär att skadeståndsskyldighet som är oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden kan jämkas efter vad som är skäligt, varvid även den skadelidandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter skall beaktas. Regressrätten har också samband med reglerna om fördelningen mellan flera som ansvarar solidariskt för samma skada eftersom någon av de ansvariga ofta har en ansvarsförsäkring som i första hand ersätter skadan varefter regresskrav kan riktas mot de medansvariga. Det saknas lagregler om fördelningen av ansvaret i sådana fall. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt 10. Ursprungligen var tanken att 25 § FAL skulle bli tvingande.6 motiverade inskränkningen av regressrätten vid skadeförsäkring till uppsåt och grov vårdslöshet med praktiska och sociala hänsyn som krävde att den ansvarige skyddades mot skadeståndsskyldighet när han bara gjort sig skyldig till ringa vårdslöshet. Då det ansågs vara svårt att avgränsa de fall som borde skyddas så uteslöts enkel vårdslöshet över hela linjen. Vid summaförsäkring ansågs att den skadelidande borde ha rätt att kräva skadestånd som han krävde försäkringsersättning. Av detta följde att försäkringsgivaren inte kunde inträda i rätten till skadestånd. Slutresultatet blev dock att 25 § FAL inte gjordes tvingande. Detta motiverades med att de föreslagna inskränkningarna i avtalsfriheten kunde medföra vissa olägenheter och att något missbruk av avtalsfriheten knappast kunde befaras.7 5Se NJA 1996 s. 118 och prop. 1972:5 s. 538. 6Förslag till lag om försäkringsavtal m.m., SOU 1925:21 s. 100 ff. 7Se NJA II 1927 s. 399. I regressammanhang är ansvarsförsäkringen av särskilt intresse. Ansvarsförsäkring innebär att försäkringstagaren har försäkrat sig mot risken att lida förmögenhetsförlust genom skadeståndsskyldighet.8 Om ett försäkringsbolag som utgett försäkringsersättning riktar regresskrav mot en skadevållare kan alltså denne i sin tur hänvisa till sin ansvarsförsäkring. Detta skydd har privatpersoner tillgång till genom att det ingår i villahem- eller hemförsäkringen (nedan hemförsäkringen). hade av befolkningen hemförsäkring.9 För före- tagens del gällde att i princip alla företag hade en företags- försäkring med ansvarsmoment.10 Vissa mycket stora företag är självförsäkrare. De allmänna villkoren för en ansvarsförsäkring innebär att för- säkringsbolaget åtar sig att betala det skadestånd, utöver självrisken, som den försäkrade är skyldig att utge vid person- eller sakskada. I både hem- och företagsförsäkringen finns dock undantag för vissa situationer. För hemförsäkringens del är villkoren likartade hos försäkringsbolagen. Ansvarsförsäkringen gäller t.ex. inte för skada som har samband med yrkes- eller förvärvsverksamhet (som i stället täcks av företagsförsäkring), för skada som uppkommit i följd av trafik med motorfordon (där i stället trafikförsäkringen gäller) eller för skada som uppstått i samband med att den försäkrade (eller medförsäkrad) utfört en uppsåtlig handling. Detta senare undantag kan emellertid inte göras gällande när skadan vållats uppsåtligen av barn eller av någon som är allvarligt psykiskt störd.11 I företagsförsäkringens ansvarsdel förekommer undantag för t.ex. förutsebar skada. Ansvarsförsäkringen har en självrisk som för hemförsäkringens del kan uppgå till 1 000 – . I företagsförsäkringen är en normal självrisk i ansvarsdelen för mindre företag av gällande prisbasbelopp medan självrisken i ansvarsförsäkring för större företag kan variera och uppgå till betydande belopp. Ansvarsförsäkringen är också begränsad till ansvarsbeloppet. I hemförsäkringen är beloppet ofta bestämt till per skadetillfälle och i företagsförsäkringen normalt . 8Se , Försäkringsrätt, 5 uppl. 1999 s. 78. 11Se 33 § konsumentförsäkringslagen, se även 32 §. Regressmöjligheterna från egendomsförsäkring mot en ansvarig som tecknat ansvarsförsäkring, dvs. vid egendomsskador, regleras av en regressöverenskommelse (RÖ). Många av de i verksamma bolagen har anslutit sig till RÖ, bl.a. de fyra största bolagen som bedriver de allra flesta verksamhetsgrenar inom skadeförsäkringsområdet.12 Syftet med RÖ är dels att främja en rationell regressverksamhet inom försäkringsbranschen genom att undvika regresskrav när detta inte är företagsekonomiskt försvarbart, dels att med korta preskriptionstider skapa förutsättningar för ett snabbare och effektivare regressystem. RÖ kan enbart åberopas om både egendomsförsäkringsbolaget och ansvarsförsäkringsbolaget anslutit sig.13 Den nu gällande överenskommelsen är och innebär att rätt till regress föreligger endast om utbetald skadeersättning för en och samma skada överskrider det basbelopp som gällde vid skadetillfället.14 Vidare gäller att regress mot fysisk person som om- fattas av ansvarsförsäkring inom konsumentförsäkring får utövas endast om denne ansvarar för skadan på grund av uppsåt eller grov vårdslöshet eller skadan uppkommit i samband med förvärvsverk- samhet. RÖ innebär också att egendomsförsäkringsbolaget inte har rätt att framställa regresskrav för annan utgiven skadeersättning än den som klart följer av försäkringsvillkoren. Detta medför att bolaget inte kan tillämpa en generösare skadereglering än vad villkoren medger och sedan återfå ersättningen genom regress. Den ansvarige är inte heller skyldig att betala regresskravet med högre belopp än vad han har rätt att få ersatt ur sin ansvarsförsäkring, dvs. RÖ kan inte åberopas för att kräva att den ansvarige skall betala ett högre belopp än vad som följer av hans skadeståndsskyldighet enligt gällande rätt. Detta har samband med att egendomsförsäkringen och ansvarsförsäkringen har olika skadevärderingsregler. Egendomsförsäkringen reglerar ersättningen enligt principen om nyvärde medan ansvarsförsäkringen tillämpar den skadeståndsrättsliga principen att den skadelidande skall försättas i samma ekonomiska situation som om skadan inte inträffat. 12På senare tid har en del överlåtelser skett inom försäkringsbranschen. Enligt uppgifter från har dessa fyra bolag tillsammans av marknadsandelarna för företags- och fastighetsförsäkringar och av marknadsandelarna för villahem- och hemförsäkringar. 13Se , Regressöverenskommelsen, En studie i försäkringsbolagens överenskommelse av , s. 5. är det fastställt till . orsaka en skillnad som inte kan ersättas enligt villkoren för ansvarsförsäkringen och som således inte heller kan utkrävas av den ansvarige.15 För att få till stånd en snabbare regresshantering innehåller RÖ också en bestämmelse om preskription som innebär att egendoms- försäkringsbolaget förlorar sin regressrätt om inte talan väcks eller skiljeförfarande inleds från den dag då egendomsför- säkringsbolaget mottog skadeanmälan. Denna regel anses ge mot- tagaren av ett regresskrav bättre förutsättningar att utföra behövliga utredningar och skaffa sig nödvändig bevisning inom rimlig tid efter det att skadan inträffat.16 Regressbestämmelserna i 25 § FAL har varit före- mål för översyn. Förslagen har dock inte lett till några lagstift- ningsåtgärder. Vi skall vid våra överväganden beakta dessa förslag. Frågan om försäkringsbolagens regressrätt behandlades av skade- ståndskommittén som lade fram ett förslag som byggde på uppfattningen att en inskränkning av regressrätten var motiverad både för att åstadkomma en fördelning av risken för sakskada och för att skydda vissa ansvariga, främst privatpersoner, mot betungande skadeståndskrav.17 För skadeförsäkringens del innebar förslaget att 25 § FAL skulle innehålla en regel om full regressrätt men skulle rätten till skadestånd vid egendomsskador inskränkas i den mån skadan var täckt av försäkring. Därigenom påverkades också regressrätten. Skadestånd skulle bara utgå när den som kravet riktades mot själv vållat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller svarade för skadan i vissa slag av offentlig eller yrkesmässig verksamhet, t.ex. vid grävnings- och sprängningsarbeten. Någon inskränkning av skadeståndsansvaret skulle dock inte gälla för skada på fartyg eller luftfartyg eller vid redar- eller transportöransvar. Vid ren förmögenhetsskada skulle regress vara möjlig utan inskränkningar. 15Se , a.a. s. 8 f. 16Se , a.a. s. 16. 17Försäkringsgivarens regressrätt m.m., SOU 1975:103 bl.a. s. 129 ff. och 147 ff. När den skadelidande var s.k. självförsäkrare, dvs. någon som underlåtit att försäkra sig med hänsyn till att hans omfattande verk- samhet innebar en tillräcklig riskfördelning, så skulle han inte ha bättre rätt än om egendomen varit försäkrad. Vidare föreslogs att skadeståndet för sakskada skulle kunna jämkas om den skadelidande försummat att ha en normal försäkring. Detta skulle dock inte gälla för privatpersoner. En fördel med den lagtekniska konstruktionen med inskränkt skadeståndsskyldighet enligt skadeståndslagen och oinskränkt regressrätt enligt försäkringsavtalslagen ansågs vara att ändringen inte skulle sätta svenska försäkringsbolag i sämre ställning än utländska vid motsvarande typer av försäkringsfall. Tanken bakom förslaget var således att man i större utsträckning än tidigare borde låta en skada stanna på försäkringen och därigenom fördelas på ett kollektiv i stället för att bäras av enskilda och att man skulle uppmuntra till tecknande av skadeförsäkring. Undantag gjordes för de fall där preventionen mot skador eller kostnadssynpunkter i övrigt ansågs motivera regress, t.ex. när skadan vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Vid personförsäkring föreslog kommittén en tvingande regel i 25 § FAL om att regressrätt inte skulle förekomma alls. Skälet för detta var att regressrätten vid personförsäkring hade ringa betydelse och i regel rörde obetydliga belopp. Kommittén betonade också att det var angeläget att hindra att bolagen ändrade inställning till regress vid personförsäkring och började regressa i ökad omfattning. Vid remissbehandlingen var förslagen föremål för kritik av varie- rande art. Vissa remissinstanser var kritiska därför att regleringen var för invecklad. En del ansåg att regressrätten borde inskränkas ännu mera än enligt förslaget genom att regressrätt vid uppsåt eller grov vårdslöshet endast borde medges efter skälighetsprövning och att detta skulle ske genom en ändring av 25 § FAL. Andra kritiserade förslaget för att den inskränkta regressrätten var tveksam ur preventionssynpunkt. , som tillsattes , hade i uppdrag att göra en total översyn av försäkringslagstiftningen. Dess arbete utmynnade slutligen i förslag om att konsumentförsäkringslagen och försäkringsavtalslagen skulle ersättas av en personförsäkringslag och en skadeförsäkringslag.18 För personförsäkringens del föreslogs en regel om att regresskrav mot ersättningsskyldig helt skulle förbjudas. Detta motiverades med att det var av stort värde om kostnaderna för personskador kunde fördelas på ett större kollektiv i stället för att flyttas till enskilda skadeståndsskyldiga med de negativa konsekvenser detta kunde medföra för oförsäkrade privatpersoner. Den omständighet som möjligen kunde motivera att regressrätten inte helt skulle uteslutas var hänsynen till preventionen. Kommittén konstaterade dock att det var speciellt ovanligt att försäkringsbolagen utnyttjade möjligheten att förbehålla sig regressrätt vid summaförsäkring och i de få fall där regressrätt utövades så hade den knappast någon större effekt eftersom den skadelidande kunde kräva skadestånd vid sidan av försäkringsersättningen. Man påpekade även att de flesta skadeståndsskyldiga skyddades genom egna försäkringar och att det straffrättsliga ansvaret kunde ha en preventiv effekt. Med hänsyn till dessa omständigheter ansågs en begränsning av regressrätten inte ha några negativa konsekvenser i fråga om preventionen mot skador. Beträffande skadeförsäkringen konstaterade kommittén att 25 § FAL inte stämde särskilt väl överens med försäkringsbranschens praxis och tankegångarna om att en skada i möjligaste mån borde stanna på försäkringen. Man hänvisade till skadeståndskommitténs arbete och instämde i att regressrätten mot privatpersoner borde inskränkas vilket kunde ske genom en minskning av skadestånds- rätten. Å andra sidan ansågs skadeståndskommitténs förslag vara alltför långtgående och komplicerat, bl.a. då en begräsning till regress vid uppsåt och grov vårdslöshet i mycket liten utsträckning skulle tillåta regress mot ansvarsförsäkrade. Vidare kunde det tänkas att det även i andra fall skulle bli angeläget att utöva regress av preventionshänsyn. I stället föreslog en annan lösning; om en sakskada som inte vållats i näringsverksamhet eller offentlig verksamhet omfattades av skadeförsäkring så skulle skadestånd utgå endast i den mån det förelåg synnerliga skäl. Med synnerliga skäl avsågs att det skulle vara möjligt att rikta regresskrav mot en privatpersons ansvarsförsäkring. Vidare föreslogs att vid självför- säkring skulle en skadelidande inte ha bättre rätt än om försäkring hade funnits. När det gällde försäkringsbolagens möjligheter att rikta 18 Personförsäkringslag, SOU 1986:56 s. 409 ff. och Skadeförsäkringslag, SOU 1989:88 s. 140 ff. regresskrav mot privatpersoner som vållat ren förmögenhetsskada liksom mot företagare och det allmänna som vållat sakskada eller ren förmögenhetsskada skulle rätten till regress prövas efter vad som var skäligt med hänsyn till försäkringsförhållandena på båda sidor. Reglerna om begränsad regressrätt skulle således tas in i skadeståndslagen så att försäkringsförhållandena skulle påverka själva skadeståndsskyldigheten. skulle dock skadeför- säkringslagen innehålla en huvudregel om att försäkringsbolagen hade regressrätt vid skadeförsäkring. Under remissbehandlingen fick förslagen ett blandat mottagande. De flesta remissinstanser instämde i att regressrätten vid person- försäkring borde avskaffas. Däremot gjordes invändningar beträffande skadeförsäkringen där vissa instanser menade att regressrätten inte alls borde inskränkas. Förslaget om att inskränka möjligheterna att regressa mot oförsäkrade privatpersoner godtogs dock av de flesta remissinstanserna. Departementspromemorian byggde på båda betänkanden.19 Den snabba utvecklingen på rättsområdet ansågs dock medföra att kommittéförslagen inte utan vidare kunde läggas till grund för en proposition till utan bearbetning. Såvitt avsåg regressrätten föreslogs att försäkringsbolagen både vid skade- och personförsäkring skulle ha möjlighet att utöva en obegränsad regressrätt, med undantag för summaförsäkring där regress ansågs sakna betydelse. Som skäl för att ha en obegränsad regressrätt hänvisades särskilt till förhållandena internationellt och att regress ofta kan bli aktuell över gränserna där det dessutom inte gäller några regressöverens- kommelser. Även en sådan mindre ändring som föreslogs av saknar motsvarighet i flertalet utomnordiska rättssystem där man på sin höjd brukar inskränka regressrätten mot vissa närstående till försäkringstagaren. Mot denna bakgrund tedde det sig mindre lämpligt att införa en regel om jämkning av skadeståndsansvar på grund av försäkringsförhållandena. Det ansågs vara oklart vilken betydelse en sådan regel kunde få för svenska försäkringsbolag i den internationella konkurrensen. Visserligen kunde en regel om jämkning i vissa fall vara till fördel för svenska 19 Ny försäkringsavtalslag, Ds 1993:39 s. 200 ff. ansvarsförsäkringsbolag men skulle den minska möjligheten att framställa regresskrav mot utländska svarande. Vad gällde frågan om inskränkt regressansvar för privatpersoner så konstaterades att den har mindre betydelse i den internationella konkurrensen men borde regeln i 6 kap. 2 § SkL om jämkning av oskäligt betungande skadestånd kunna utgöra skydd mot ruinerande regresskrav. Vidare var det tveksamt om man ens borde frita privatpersoner från följderna av deras egen vårdslöshet. Enligt promemorian stämde en sådan inställning också mindre väl med utvecklingen av lagstiftningen i liknande fall. Som exempel nämndes produktansvarslagens regel om medvållande som innebär att jämkning av skadeståndet kan ske redan vid vårdslöshet hos den skadelidande.20 Övervägande skäl talade därför för att inte heller ta upp denna bestämmelse i det nya förslaget. De få remissinstanser som berörde regressreglerna hade inga in- vändningar mot dessa. Kommittén sände ut en regressenkät till försäk- ringsbranschen. Enkäten hade avfattats i samråd med kommitténs försäkringsexperter och innehöll dels allmänna frågor om regress- praxis, dels vissa speciella frågor där olika svarsalternativ angavs. Enkäten har besvarats av samtliga tillfrågade vilka kan uppdelas i dels en grupp med de fyra största bolagen, som bedriver de allra flesta verksamhetsgrenar inom försäkringsområdet, dels en grupp om sex bolag med varierande storlek och verksamhet. Ett av de senare bolagen har, på grund av sitt begränsade verksamhetsområde, enbart lämnat vissa allmänna synpunkter utan att svara på de olika frågorna. Vissa bolag har bara besvarat en del av frågorna. Enkäten har i vissa fall kompletterats med ytterligare förfrågningar. Av svaren kan utläsas vissa allmänna tendenser i försäkringsbolagens regresspraxis. Några statistiskt säkerställda resultat är det emellertid inte fråga om och reservation får göras för senare ändringar i praxis m.m. Det har också skett vissa överlåtelser inom branschen. En närmare redogörelse för svaren finns intagen i bilaga 4.21 Jämkningsregeln är en följd av rådets direktiv /374/EEG. 21Svar har även inkommit från såvitt avser regress från trafik- försäkringen. I den delen hänvisas till bilaga 4. Vid egendomsförsäkring är det vanligt att försäkringsbolagen för- behåller sig full regressrätt. Ett bolag gör dock i villkoren undantag för krav mot privatperson som bara får framställas om denne vållat skadan med uppsåt eller genom grov vårdslöshet eller om skadan vållats i dennes förvärvsverksamhet. De flesta bolag som deltagit i enkäten har också anslutit sig till regressöverenskommelsen vilket medför en betydande inskränkning av regressrätten även om bolagen förbehållit sig full regressrätt. Av undersökningen framgår att försäkringsbolagen, när RÖ så tillåter, regelmässigt regressar från egendomsförsäkring när den ansvarige skyddas av en ansvarsförsäkring. Detta gäller oavsett om den ansvarige är en privatperson eller ett företag. När ansvarsförsäkring saknas är praxis annorlunda. Mot privat- personer regressar de flesta bolag sällan eller aldrig när det är fråga om vållande som inte är grovt. Bedöms skadan däremot ha vållats av grov vårdslöshet eller med uppsåt så utövas regress i regel men med skäligt belopp. Som typfall för regress mot privatperson utan gällande ansvarsförsäkring nämns olika typer av brottsliga gärningar. När företag utan ansvarsförsäkring har vållat skadan, oavsett om det skett med grovt vållande eller inte, så utövas regress i regel och för hela skadan. Ett av de mindre bolagen kräver dock endast ersättning med skäligt belopp. När staten är ansvarig för skadan, liksom kommuner, förefaller de flesta bolag alltid utöva regress och för hela skadan. Såvitt gäller regresskrav från ansvarsförsäkring mot en solidariskt ansvarig så innehåller villkoren överlag förbehåll om full regressrätt. Praxis är här densamma som vid regresskrav från egendoms- försäkring. För personförsäkringens del kan till en början konstateras att det är mycket ovanligt att bolagen i villkoren förbehåller sig regressrätt utöver 25 § FAL. Det bör i sammanhanget också erinras om att olycksfalls- och sjukförsäkringarna normalt är summaförsäkringar. De svar som lämnats om regresspraxis måste således vägas mot detta. Vid personförsäkring kan fastslås att intresset för regress inte är lika stort som vid egendoms- och ansvarsförsäkring. I den utsträckning regresser förkommer är det för kostnader vid sjuk- eller olycksfallsförsäkring som inte är summaförsäkring, framförallt då en ansvarsförsäkring kan göras gällande. Då utövas regress i regel när det är ett företag som är ansvarigt och när det är en privatperson. Om ansvarsförsäkring saknas framställs krav emellanåt när det ligger ett grovt vållande bakom skadan och det sker då oftare Regressrätt för försäkringsbolagen 2002:1 mot företag än mot privatpersoner. Vid summaförsäkring och livförsäkring utövar bolagen inte regressrätt. Vad gäller de hänsyn som påverkar regressrättens utövning så är det svårt att få någon samlad bild av bolagens uppfattningar. Regress utövas både av ekonomiska och preventiva skäl men det varierar mellan bolagen och från fall till fall. Även transaktionskostnaderna har betydelse. Det kan sägas att generellt gäller för bolagen att regresskrav framställs när det lönar sig. I frågan om regressrättens betydelse för premiens storlek tyder de flesta svaren på att regressrätten har liten eller ingen betydelse. Vad gäller önskemål om regressreglernas framtida utformning så förefaller bolagen vara tillfreds med nuvarande dispositiva ordning kombinerad med RÖ. Dessa resultat kan jämföras med den undersökning som företog hösten 1972.22 Denna gav vid handen att regress mot privatpersoner utan ansvarsförsäkring sällan förekom och närmast var aktuell vid allvarligt vållande. I övrigt föreföll bolagen regressa mot ansvarsförsäkring när detta inte hindrades av regressöverenskommelsen, mot stat och kommun samt mot större företag utan ansvarsförsäkring (s.k. självförsäkrare), medan det inte förekom så ofta mot oförsäkrade småföretagare. Avgörande för regressrättens utövande var närmast om det var ekonomiskt för- delaktigt och i mindre mån preventiva skäl. Dock förekom regress av preventiva skäl när det förelegat ett oförsvarligt risktagande i yrkesmässig verksamhet. konstaterade att något missbruk av regressmöjligheterna inte hade påtalats hos till- synsmyndigheten och såvitt känt inte heller i den offentliga debatten. Däremot framgick av undersökningen att praxis i viss mån varierade mellan de olika bolagen även om huvudtendenserna var desamma. Kommittén framhöll också att även om rättsläget inte stämde överens med vad som förutsattes vid tillkomsten av 25 § FAL så var försäkringsbolagens praxis i allmänhet ganska väl förenlig med tankegångarna bakom bestämmelserna; man utnyttjade inte de möjligheter till återkrav som försäkringsvillkoren medgav. De slutsatser som kan dras av den nu genomförda undersökningen jämfört med den är att försäkringsbolagen i de delar som vi har undersökt i princip utnyttjar sina möjligheter att regressa på samma sätt som . 22 Undersökningen är intagen som bilaga till betänkandet SOU 1975:103, se även s. 59 ff. och 71 f. 9.7Jämförelse med andra länder I har försäkringsbolaget enligt lag regressrätt i fall då den ersättningsansvarige har framkallat försäkringsfallet uppsåtligen eller av grov oaktsamhet eller enligt lag är skyldig att betala ersättning oberoende av eventuell oaktsamhet. Detta gäller dock inte transportförsäkring. Vid personförsäkring får bolaget inte med stöd av regressrätten hos den ansvarige yrka något annat än ersättning för sådana kostnader och förmögenhetsförluster som orsakats av sjukdom eller olycksfall. Bestämmelserna är emellertid dispositiva.23 har regler i skadeståndslagen som begränsar själva rätten till skadestånd när det finns en försäkring och därmed även försäk- ringsbolagets regressrätt. Om skadan täcks av en skadeförsäkring har den skadelidande rätt till skadestånd endast om skadan vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller om den vållats i yrkes- eller förvärvsverksamhet eller liknande verksamhet. Försäk- ringsbolaget har regressrätt i samma utsträckning som den skade- lidande har rätt till skadestånd. Dessa begränsningar gäller inte för transport-, sjö- eller luftfartsförsäkring när skadan har vållats i näringsverksamhet och inte heller vid kredit-garantiförsäkring. Vid personförsäkring har försäkringsbolaget regressrätt endast om den ansvarige vållat skadan uppsåtligen.