sou · GQB33d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Det gäller bl.a. argumenten som grundar sig på senare års utveckling för psykiskt sjuka eller på att mot- verka särbehandling och stigmatisering. Som framgått bygger det sena- re på rädslan att ett tillräknelighetsrekvisit skulle stämpla (stigma- tisera) alla psykiskt störda som ansvarslösa och att de därför också skulle ha mindre rättigheter än andra. Om tillräknelighetsregleringen kopplas till gärningsmannens ansvarsförmåga vid ett givet gärningstill- fälle och om tillfällig sinnesförvirring leder till ansvarsfrihet i samma utsträckning som för psykiskt störda, talar det argumentet inte mot utan snarare för en förändring. Man riskerar ju nämligen i annat fall att sär- behandla psykiskt störda lagöverträdare genom att de inte skulle om- fattas av samma grundkrav för straffrättsligt ansvar som andra gär- ningsmän. När det gäller det första argumentet – att det skulle stå i strid med senare års utveckling för psykiskt sjuka – kan knappast heller detta stå i konflikt med ett krav på tillräknelighet som brottsförutsättning. När det så gäller motargumentet att det straffrättsliga ansvaret har betydelse för behandlingen övertygar inte heller detta. Det avgörande i det hänseendet torde i stället vara själva gärningsmannaskapet. Om det i processen styrks att den tilltalade har begått den åtalade gärningen, torde incitamentet att undergå behandling väga lika tungt oberoende av utgången i den straffrättsliga ansvarsfrågan. Dessutom kan det ju finnas än starkare motiv (eller starkare skäl att försöka motivera den utan sjukdomsinsikt) att genomgå en behandling för en psykisk störning, om denna, såsom det ju visat sig, innebär risker för att patienten kommer i tillstånd där han begår straffbelagda gärningar utan verklighetskontakt. Dessutom är detta motargument i högsta grad etiskt diskutabelt. Det kan svårligen anses som mer etiskt försvarbart att skuldbelägga någon enbart i syfte att åstadkomma behandling än att i strid mot Hawaikon- ventionen och Madridkonventionen medicinskt behandla någon som inte är psykiskt sjuk. Inte heller argumentet att behandlingtanken av humanitära och brottspreventiva skäl bör ha fortsatt betydelse på domsnivå övertygar. Förutom de väldokumenterade svårigheterna för domstolen att göra prognostiska bedömningar av den brottspreventiva effekten av en viss påföljd på individnivå, kan man – med ett sådant mera utpräglat indivi- dualpreventivt synsätt – ifrågasätta om man inte i logikens namn i så fall borde tillämpa fängelseförbudet endast om ett faktiskt vårdbehov visas föreligga. Vårdbehovet och samhällsskyddsintresset borde kunna tillgodoses med samma eventuella brottspreventiva effekter på annat sätt utan att det ger upphov till konflikter med skuldprincipen. Gärningar som begås av personer vilkas sinnestillstånd är sådant att de inte har förmåga att bedöma gärningens innebörd eller kontrollera sitt handlande bör inte föranleda ett straffrättsligt ansvar. Kravet på tillräknelighet bör därför på nytt vara en brottsförutsättning i svensk rätt. 8.4.2Närmare om utformningen av tillräknelighetskravet Ett tillräknelighetskrav kan konstrueras på olika sätt. En avgörande frå- ga är vilken räckvidd kravet skall ha. Vi menar att övervägande skäl talar för att en gärning bör vara fri från ansvar på grund av otillräknelighet bara om det är uppenbart att gärningsmannen inte har kunnat ta ansvar för sin handling. Det kan därför förutses att det kommer att röra sig om ett mycket begränsat an- tal fall som kommer att leda till ansvarsfrihet på denna grund. I övrigt bör psykiskt störda lagöverträdare omfattas av de allmänna bestämmelserna om påföljdsbestämning. Den stora majoriteten av psy- kiskt störda lagöverträdare, som i dagens system omfattas av fängelse- förbudet, kommer därför i ett reformerat system att kunna dömas till fängelse eller andra påföljder enligt normala påföljdsbestämningsreg- Därigenom kommer principer om förutsebarhet, proportionalitet och rättslikhet att få ökad betydelse också för denna grupp av lagöver- trädare. Vårdbehovet bör ha stor betydelse för verkställigheten och skall kunna tillgodoses oberoende av vilken straffrättslig påföljd som väljs i det enskilda fallet22. Tillräknelighetskravet bör vara i huvudsak insiktsrelaterat. Först och främst bör det avse situationer när gärningsmannen till följd av en akut psykos eller motsvarande sinnestillstånd haft en bristande realitetsvär- dering av typen vanföreställningar eller konfusion (förvirring, medve- tandegrumling) som varit avgörande för hans förståelse av gärningen. Gemensamt för dessa kan sägas vara att gärningsmannen inte alls har kunnat bedöma sin gärning (i betydelsen handling eller underlåtenhet) och relatera den till dess faktiska socio-kulturella sammanhang. Med andra ord skall gärningsmannen befinna sig i en annan verklighet. Des- sa situationer kan beskrivas som att gärningsmannen har saknat förmå- ga att förstå gärningens innebörd. Även om gärningsmannen har förstått gärningens innebörd, kan hans sinnestillstånd medföra att han saknat förmåga att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. Som exempel kan anföras någon som lider av schizofreni med starka imperativa hallucinationer. Den som begår en straffbelagd gärning under påverkan av tvingande röster kan i vissa sådana särskilda fall inte rimligen klandras för sitt agerande. Något straffrättsligt ansvar bör då inte heller dömas ut. Vissa gränspsy- kotiska personlighetsstörningar med starka inslag av tvångsmässighet kan också i enstaka undantagsfall ge upphov till likartade situationer. De nu aktuella situationerna kan beskrivas som att gärningsmannen har saknat förmåga att anpassa sitt handlande efter sin förståelse (av gärningens innebörd). I detta sammanhang bör särskilt framhållas att en psykos i sig inne- bär att den sjuke har en störd verklighetsuppfattning med något av symtomen förvirring, tankestörningar, hallucinationer eller vanföre- ställningar. En psykosdiagnos leder enligt dagens regelsystem till att gärningsmannen bedöms ha en allvarlig psykisk störning. Detta är inte tillräckligt för att ansvarsfrihet skall följa enligt den före- slagna tillräknelighetsbestämmelsen. De angivna rekvisiten (effek- terna) medför att det skall göras en ytterligare kvalificering av gär- ningsmannens psykiska tillstånd. Det skall kunna sägas att gärnings- mannen till följd av en allvarlig psykisk störning har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en så- 22 Se kapitel 9 Däremot bör allvarlig psykisk störning vara ett av de grundtillstånd som anges i bestämmelsen. Någon skillnad i ansvarshänseende bör emellertid inte göras mellan å ena sidan psykoser och andra sådana tillstånd som utgör psykisk stör- ning i mer sedvanlig bemärkelse och å andra sidan tillfälliga förvir- ringstillstånd som har annan grund, t.ex. slag mot huvudet eller som beror på förhöjd eller sänkt sockernivå vid diabetes. Det avgörande bör i stället vara att gärningsmannens bristande förmåga att förstå gärning- ens innebörd eller att rätta sitt handlande efter denna förståelse varit av sådan art och grad att det inte är rimligt att ålägga ett straffrättsligt an- svar. Även tillfällig sinnesförvirring bör därför anges som grundtill- stånd i bestämmelsen. Genom att tillfällig sinnesförvirring behandlas på samma sätt i an- svarshänseende som allvarlig psykisk störning betonas ytterligare att tillräknelighetsregleringen gäller lika för alla lagöverträdare och inte bara för dem som har diagnosticerats ha en psykos eller något motsva- rande psykiskt sjukdomstillstånd. Det bör också understrykas att till- räknelighetsrekvisitet är gärningsrelaterat och att det därför mycket väl kan vara så att en tilltalad frias från straffrättsligt ansvar för vissa gär- ningar till följd av otillräknelighet medan han döms till ansvar för and- ra gärningar. Vissa ytterligare tillstånd bör kunna ligga till grund för prövningen av tillräknelighetskravet. Svår utvecklingsstörning och allvarliga de- menstillstånd kan i vissa specifika gärningssituationer medföra en så förändrad verklighetsuppfattning eller en sådan brist på kontrollförmå- ga att ansvarsfrihet bör bli följden. För tydlighetens skull bör dessa grundtillstånd anges särskilt och inte ingå i samlingsbegreppet allvarlig psykisk störning. För ansvarsfrihet bör också krävas att gärningsmannens bristande förmåga inte orsakats av självförvållat rus eller på något annat liknande sätt. Att någon i anslutning till gärningen frivilligt berusar sig genom att dricka alkohol eller ta andra droger och därigenom kommer i ett sådant sinnestillstånd som avses med tillräknelighetsregleringen skall med andra ord inte kunna leda till ansvarsfrihet. Vårt förslag till tillräknelighetsreglering ger anledning att överväga också om den nuvarande regleringen av straffansvar vid rus och annan tillfällig sinnesförvirring i 1 kap. 2 § andra stycket BrB, den s.k. rusbe- stämmelsen, bör vara kvar i oförändrat skick. Denna sistnämnda be- stämmelse har nämligen kommit att ses som ett undantag från täck- ningsprincipens krav att gärningen skall omfattas av gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet.23 Före tillräknelighetsregleringens avskaffande var frågan om självförvållat rus eller annan tillfällig sinnesförvirring, som uppkommit genom eget vållande, däremot något som endast hade betydelse för bedömningen av tillräknelighetsrekvisitet.24 Det vore där- för mest logiskt att nu upphäva regleringen i 1 kap. 2 § andra stycket BrB eller i vart fall göra om denna till en bevisregel. Frågan om hur självförvållat rus skall påverka uppsåtsbedömningen behandlades av i den delen av utredningens förslag som redan har varit föremål för regeringens prövning. Enligt vad vi har inhämtat har, i avvaktan på våra förslag, lagstiftningsärendet i den delen som avser förslag till ändringar och tillägg i rusbestämmelsen emellertid ännu inte slutbehandlats. Det får därför ankomma på regeringen att i samband med beredningen av våra förslag överväga om inte rusbestämmelsen borde förändras i den riktning som sagts. Sammanfattningsvis menar vi således att kravet på tillräknelighet enligt förslaget endast kommer att leda till ansvarsfrihet i ett begränsat antal fall . 8.4.3Fängelseförbudet och övriga inskränkningar i påföljdsvalet avskaffas Genom att ett tillräknelighetsrekvisit införs saknas tillräckliga skäl för att behålla såväl det nuvarande fängelseförbudet som institutet fri från påföljd, vilka i realiteten bygger på principerna bakom tillräknelig- hetsläran. Bestämmelsen i 30 kap. 6 § BrB bör således upphävas. En psykiskt störd lagöverträdare som döms för brott skall kunna dömas till samma påföljder som andra lagöverträdare med tillämpning av be- stämmelserna i 29 och 30 kap. BrB. En följd av detta blir att samhällstjänst, kontraktsvård med alterna- tivstraff samt fängelse som verkställs genom elektronisk övervakning skall kunna användas även för psykiskt störda lagöverträdare som döms för brott. Av våra överväganden och förslag i nästa avsnitt framgår att vårdbehovet skall tillgodoses på verkställighetsplanet oberoende av vilken påföljd som väljs. 23Se för en redogörelse för rättsläget betänkandet Straffansvarets gränser del I (SOU 1996:185) s. 147-173 24Se t.ex. Strahl, Straffansvar vid rus, SvJT 1965 s. 369-398 Påföljder och psykiatrisk vård i ett reformerat system 251 9Påföljder och psykiatrisk vård i ett reformerat system I föregående kapitel har vi föreslagit att tillräknelighet eller ansvars- förmåga åter skall vara ett krav för straffrättsligt ansvar. Detta innebär att en liten grupp psykiskt störda gärningsmän inte kommer att träffas av straffrättsligt ansvar eftersom de inte uppfyller tillräkne- lighetskravet medan andra, såvitt kan bedömas det stora flertalet psy- kiskt störda lagöverträdare, kommer att vara straffrättsligt ansvariga och ådömas en påföljd för de brott som de har begått. Detta ger upphov till olika följdfrågor. En sådan gäller vilka åtgär- der som bör aktualiseras beträffande dem som inte träffas av ett straffrättsligt ansvar. I dessa fall skall någon påföljd inte dömas ut. Däremot kan det finnas ett vårdbehov som måste tillgodoses. En annan fråga gäller vilka påföljder som skall kunna bli aktuella för de psykiskt störda lagöverträdare som ådöms straffrättsligt ansvar. Också bland dessa lagöverträdare kan det finnas ett vårdbehov som måste tillgodoses. Kommittén har också i uppdrag att ta ställning till två särskilda på- följdsfrågor. Den ena frågan gäller hur fängelsedömdas behov av psy- kiatrisk vård bäst skall tillgodoses. Den andra frågan gäller om det finns ett behov av särskilda påföljdsregler beträffande utvecklingsstör- da lagöverträdare. De nu nämnda frågorna behandlas i detta kapitel. En fråga som har anknytning till frågorna om vård och påföljder är om det i vissa situationer bör finnas möjlighet att tillgripa någon form av samhällsskyddsåtgärder avseende psykiskt störda lagöverträdare. Eftersom denna fråga är mycket komplex och kräver särskilda övervä- ganden behandlas den separat i nästa kapitel. Vad som sägs i detta ka- pitel tar därför sikte enbart på fall där det inte finns något mer påtagligt samhällsskyddsintresse. 252 Påföljder och psykiatrisk vård i ett reformerat system 9.2Psykiatrisk vård vid frihet från ansvar Kommitténs bedömning: Den som inte fälls till ansvar, eftersom tillräknelighetskravet inte är uppfyllt, men som har ett behov av psykiatrisk vård skall få detta behov tillgodosett. Beslut om vård i dessa fall skall fattas enligt den allmänna vårdlagstiftningen, dvs. HSL och LPT. I och med att ett krav på tillräknelighet införs uppstår frågan vad som skall hända de gärningsmän som begått en straffbelagd gärning men som frikänns från ansvar till följd av bristande tillräknelighet. I sådana situationer skall inte någon påföljd dömas ut. Däremot kommer troligen merparten av dessa personer att ha ett psykiatriskt vårdbehov. I huvud- sak kommer det att röra sig om personer med olika former av psykos- sjukdomar. De är i flertalet fall i behov av psykiatrisk vård . Det är naturligtvis mycket viktigt att detta vårdbehov tillgo- doses. En fråga för kommittén att ta ställning till är vem som skall fatta beslutet om vård.1 Vi har i kapitel 7 om allmänna utgångspunkter för en reform slagit fast att det i ett reformerat system, så långt det är möjligt, bör tydligt skiljas mellan straffrättsligt ansvar och vårdbehov. Mot bakgrund av detta ställningstagande anser vi att man inte bör bygga upp ett system där allmän domstol fattar beslutet om vård beträffande de gärningsmän som frikänns på grund av bristande tillräknelighet. Det handlar i dessa situationer inte om en straffrättslig fråga utan om en rent medicinsk bedömning. Beslutet om vård bör i stället fattas av läkare inom den allmänna sjukvården. De vårdbestämmelser som då blir aktuella att tillämpa är reglerna i HSL vid frivillig vård och LPT vid vård som är förenad med tvång. Med ett sådant system kommer vården i varje enskilt fall att fortgå så länge det medicinska vårdbehovet kvarstår. Detta bör ensamt avgöra. I de situationer som är aktuella finns ingen strafftid att ta hänsyn till. Vårdbehovet avgörs i första hand av den ansvarige chefsöverläkaren. Vid tvångsvård än krävs också länsrättens medgivande. När vårdbehovet upphör kommer också vården att upphöra. Vårdti- derna blir helt beroende av det individuella vårdbehovet. I många fall kommer vårdtiderna troligen att bli ganska långa, medan de i andra fall 1 Andra frågor med anknytning till reglerna om otillräknelighet såsom skade- stånd och förverkande behandlas i kapitel 13. Detsamma gäller de processuella frågor som de nya reglerna om krav på tillräknelighet reser Påföljder och psykiatrisk vård i ett reformerat system 253 I vissa speciella situationer kan patienten tillfriskna myck- et snart efter gärningen och därför endast behöva kortvarig vård, om någon alls. I flera fall kan man tänka sig att vården i ett första akut ske- de ges tvångsvis utan samtycke för att sedan övergå till och avslutas i frivillig form. Vården kan också börja frivilligt för att sedan konverte- ras till tvångsvård. 9.3Påföljdsbestämning och psykiatrisk vård i ansvarsfallen 9.3.1Allmänna påföljdsregler i kombination med vård Kommitténs förslag: De normala reglerna om påföljdsbestämning skall i princip gälla även psykiskt störda lagöverträdare som fälls till ansvar. Överlämnande till rättspsykiatrisk vård avskaffas som sär- skild påföljd. Rättspsykiatrisk vård skall dock finnas kvar som be- nämning på sådan psykiatrisk tvångsvård som ges under verkställig- heten av påföljder som innefattar frihetsberövande, under anhåll- nings- eller häktningstid och under en rättspsykiatrisk utredning. Överlämnande till rättspsykiatrisk vård avskaffas som påföljd I föregående avsnitt har vi behandlat frågan om hur vårdbehovet skall tillgodoses beträffande dem som inte träffas av straffrättsligt ansvar. Nästa fråga blir då vilka åtgärder som skall kunna komma ifråga för de psykiskt störda lagöverträdare som kan bära ett straffrättsligt ansvar. Även om en gärningsman anses tillräknelig, är det inte säkert att han kommer att ådömas ett straff. Åklagaren kan i stället besluta om åtals- underlåtelse. Förutsättningarna är att psykiatrisk vård eller insatser en- ligt LSS kommer till stånd. Härutöver krävs att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom att åtal inte väcks (20 kap. 7 § första stycket 4 punkten RB). I de flesta fall kommer dock åtal att väckas. Frågan är då hur på- följdsreglerna bör vara utformade för de psykiskt störda lagöverträdare som fälls till ansvar och hur deras psykiatriska vårdbehov skall tillgo- doses. finns en särreglering beträffande psykiskt störda lagöverträda- re genom bestämmelsen om fängelseförbudet (30 kap. 6 § BrB) och de andra inskränkningar i påföljdsvalet som följer av den bestämmelsen. 254 Påföljder och psykiatrisk vård i ett reformerat system Det finns också en särskild påföljd, överlämnande till rättspsykiatrisk vård (31 kap. 3 § BrB). De nu gällande reglerna har som framgått av kapitel 6 gett upphov till en rad problem. För att komma tillrätta med dessa har vi i de All- männa utgångspunkterna slagit fast två viktiga principer. Den ena är att vårdbehovet skall tillgodoses oberoende av vilken straffrättslig re- aktion som följer på brottet. Psykiatrisk vård bör ges utifrån behovet av sådan vård efter en medicinsk bedömning och inte vara beroende av vilken påföljd som har dömts ut i det enskilda fallet. Vårdbehovet skall alltså påverka hur påföljden verkställs men inte själva valet av påföljd. De medicinska bedömningarna skall få omedelbar betydelse både för när vården skall inledas och när den skall upphöra inom de ramar som påföljderna sätter upp. Den andra principen innebär att de allmänna reglerna om straffmät- ning och påföljdsval i högre grad än bör styra och sätta upp ra- marna för det straffrättsliga ingripandet i de fall då gärningsmannen döms till straffrättsligt ansvar. Domstolens påföljdsval bör liksom för övriga grupper av lagöverträdare styras av brottets straffvärde eller art eller om det är fråga om återfall i brott. Genom att vi i föregående ka- pitel har föreslagit att det nuvarande fängelseförbudet liksom institutet fri från påföljd skall upphävas öppnas möjligheter att genomföra denna princip. En konsekvens av de båda ovannämnda principerna blir att över- lämnande till rättspsykiatrisk vård inte längre behövs som särskild på- följd eftersom psykiatrisk vård skall ges oavsett vilken av de vanliga påföljderna som döms ut. Överlämnande till rättspsykiatrisk vård kan alltså avskaffas som självständig påföljd. Rättspsykiatrisk vård bör däremot finnas kvar som benämning på den psykiatriska tvångsvård som ges under verkställigheten av påfölj- der som innefattar frihetsberövande, under anhållnings- eller häkt- ningstid och under en rättspsykiatrisk utredning. Ett alternativ vore att tillämpa reglerna i LPT också i dessa fall. Två starka skäl talar dock för att särskilda regler om rättspsykiatrisk vård bör finnas kvar beträffande denna grupp psykiskt störda lagöverträdare. Det ena skälet är att de nu aktuella personerna har fällts till ansvar för brott eller är misstänkta för brott och att denna omständighet får stor betydelse för den psykiatriska behandlingen. Det andra skälet är att, eftersom personerna i fråga redan är frihetsberövade, förutsättningarna för tvångsvård kan formuleras annorlunda än för andra patientkategorier. Påföljder och psykiatrisk vård i ett reformerat system 255 I och med att fängelseförbudet försvinner och rättspsykiatrisk vård av- skaffas som påföljd blir de vanliga påföljdsreglerna tillämpliga också på psykiskt störda lagöverträdare som fälls till ansvar. Några regler som begränsar själva påföljdsvalet finns . Den stora majori- teten av de psykiskt störda lagöverträdare som i dagens system skulle träffas av fängelseförbudet kommer i vårt system att dömas till fängelse eller andra påföljder enligt de vanliga reglerna. En annan sak är att före- komsten av en psykisk störning även kan få betydelse för brottets straffvärde. Nedan beskrivs översiktligt hur vi tänker oss att ett nytt system för psykiskt störda lagöverträdare skall fungera när det gäller bedömning av straffvärde, straffmätning och påföljdsval. En förutsättning för ett system där vanliga påföljdsregler är tillämpliga också beträffande psy- kiskt störda lagöverträdare är att psykiatrisk vård kan komma till stånd under verkställigheten av olika påföljder. Om den tilltalade redan ge- nomgår psykiatrisk vård, bör man också ta hänsyn till det vid straff- mätning och påföljdsval. Vi förslår därför vissa förändringar av be- stämmelserna i 29 och 30 kap. BrB. En annan stor skillnad i förhållan- de till dagens system är att det öppnas möjligheter att döma till sådana påföljder som varit stängda för psykiskt störda lagöverträdare. Vad som sägs i det följande tar sikte enbart på situationer där något mera påtagligt behov av samhällsskydd inte föreligger. Vid bedömningen av ett brotts straffvärde skall domstolen ta hänsyn till bl.a. förmildrande omständigheter. Ett exempel på en förmildrande om- ständighet enligt gällande rätt är att den tilltalade till följd av psykisk störning haft starkt nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande, s.k. förminskad tillräknelighet, se 29 kap. 3 § första stycket 2 BrB. Denna regel bör finnas kvar också i ett framtida system men formuleras om för att korrespondera med den nya tillräknelighetsbestämmelsen i 1 kap. 2 a § BrB. Förutsättningen för regelns tillämplighet bör alltså i stället vara att den tilltalade till följd av psykisk störning haft starkt nedsatt förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. Mot bakgrund av att även vissa gärningsmän som begått en gärning under påverkan av en allvarlig psykisk störning kommer att omfattas av normala påföljdsregler kommer sannolikt bestämmelsen om för- 256 Påföljder och psykiatrisk vård i ett reformerat system minskad tillräknelighet att få ökad betydelse vid domstolarnas på- följdsbestämning . Utöver brottets straffvärde skall rätten vid straffmätningen beakta ett antal strafflindringsgrunder i 29 kap. 5 § BrB. Dessa brukar benämnas billighetsskäl. Ett par av strafflindringsgrunderna handlar om sank- tionskumulation, dvs. då den tilltalade till följd av brottet drabbas inte bara av påföljd utan också av t.ex. utvisning eller avskedan- de/uppsägning. Vid sådana dubbla ingrepp skall strafflindring ske. Syftet är att den sammantagna behandlingen av brottslingen skall upp- levas som rättvis. I vissa mål med psykiskt störda lagöverträdare kan man säga att det förekommer en form av sanktionskumulation. Så är fallet då den tillta- lade före rättegången frivilligt påbörjar psykiatrisk vård eller tas in för tvångsvård enligt LPT. Samhället har då redan genom vården delvis reagerat mot orsakerna till brottet, dvs. den psykiska sjukdomen.