sou · GQB387d2 · 2003-01-01 00:00:00 — En skärpning kunde komma relativt snart. Misstankarna om en illegal sektor inom SKP knöts till utbild- ningen av svenska kommunister i och stöddes bl.a. av en rapport från . Enligt denna rapport skulle yngre manliga kommunister som utbildats i efter åter- komsten till vanligen gå ut ur partiet och inte bedriva någon politisk verksamhet. De torde ha fått sig bestämda uppdrag före- lagda, vilka uppdrag skola utföras av dem ensamma eller i små grupper, som i vissa fall kunna tänkas bli kärnan i en senare organi- serad större. Man hade kommit över instruktionerna för två grup- per i , av vilka den ena skulle stoppa strömtillförseln till och den andra planlägga ett maktövertagande i Nar- vik.23 Utbildningen av svenska kommunister i hade, som framgått, tidigare uppmärksammats av säkerhetstjänsterna. Man ansåg sig känna namnet på ett 70-tal svenskar, som fram till omkring utbildats vid sovjetiska under- visningsanstalter. Många av dessa hade kommit att inta ledande ställningar inom SKP medan andra över huvud taget inte ägnat sig åt offentlig partiverksamhet efter hemkomsten. Det fanns exempel på att sådana personer under kriget bedrivit eller misstänkts bedriva illegal verksamhet, främst spioneri och olovlig underrättelseverk- samhet, i för räkning. Utbildningsverksam- heten i hade återupptagits . Polisen lade ned ett omfattande arbete på att identifiera svenska kommunister som undergått utbildning i . /54 skall endast två partimedlemmar ha vistats där. 23 , H 1626:1, , KrA 1954-62 deltog fem grupper, vardera med ett tiotal deltagare, i kur- ser som omfattade . Den sista kursen skall ha ägt rum . Det framkom inte några säkra uppgifter om att ut- bildningen vid sidan av kurser i ryska språket, marxism-leninismens klassiker och andra sådana ämnen innehöll inslag av militär, subver- siv eller konspirativ art. Däremot stod det klart att alla utgifter, in- klusive fickpengar till eleverna, betalades av . SKP omgärdade den sovjetiska partiskolningen med sträng sekretess. Säkerhetstjänsterna hade svårt att förstå all denna hemlighets- fullhet och tolkade den som belägg för illegala syften.24 Några svenska kommunister hade undergått utbildning vid i , som enligt en rapportör hade maktövertagande med våld som huvudämne.25 bedrev SKP utbildning vid en egen partiskola i i . Dels var det fråga om korta sommarkurser, dels långa kurser med utbildning i politik och tyska språket. Enligt en bedömning som gjordes 1961 var det fråga om normal politisk studieverksamhet med må- let att genom politisk, psykologisk och taktisk skolning skapa dugliga och välutbildade kaderarbetare åt SKP. Det fanns emeller- tid uppgifter om att det förekom en vidareutbildning, upplagd efter tre parallella linjer, nämligen politik, industrispionage och militär- spionage. Undervisningen i de två senare ämnena var förlagd till en skola i som leddes av en rysk officer. Några uppgifter om att svenskar deltagit i sådana kurser fanns dock inte. I en översikt häv- dades ändå att partiutbildningen i och kunde innefatta en mycket stor fara för vår demokrati. Sovjetuni- onens dyrbara investeringar i politisk skolningsverksamhet har en klar utrikespolitisk bakgrund och är uteslutande inriktad på att främja sovjetiska syften. Misstankarna om att SKP skulle ha en illegal sektor fick kort därpå förnyad aktualitet genom en rapport från en källa som inri- kesavdelningen bedömde som initierad och tillförlitlig. Rapporten, som var en internationell översikt, slog fast att varje nationellt kommunistparti hade en illegal sektor, vars personal rekryterades bland medlemmar som utbildats i eller något satel- litland. Huvuddelen av illegalisterna bedömdes vara avsedda att 24I en rapport från en utländsk samarbetsparter angavs dock att den Högre Partisko- lan i enligt en avhoppare var öppen för kommunister utanför sovjetsfären och att man där, vid sidan av normala ämnen, även studerade militär taktik inklusive gerillakrigfö- ring, 25KU 19/102, 18.10.1962, Ö IV, vol. träda i funktion först i den händelse att krig utbröt mellan och landet ifråga eller om förhållandena annars påkallade det. Che- fen för inrikesavdelningens detalj 1 drog slutsatsen att uppgifter om kommunister som genomgått längre utbildningar utomlands måste finnas till hands för en bedömning av säkerhetsläget vid krig eller krigsfara.26 Säkerhetstjänsterna hyste också tidigt misstankar om att Sovjet- unionen ekonomiskt bidrog till SKP:s och den kommunistiska par- tipressens finansiering och att företrädare för partiet således gjorde sig skyldiga till brottet tagande av utländskt understöd. I en över- sikt bedömde statspolisen att partiet inte kunde finan- sieras enbart av medlemskontingenter, insamlingar och inkomster från tidningar och förlag. Och konstaterades att de nationella kommunistpartierna åtnjutit understöd från men att det aldrig tillfredsställande klarlagts hur detta gick till. Sä- kerhetspolisen lade ned stora resurser på att systematiskt samla information om företag och affärsmän, som be- drev handel med , i syfte att utreda huruvida utländskt understöd kanaliserades via sådana kontakter. Några entydiga be- vis, som kunde läggas till grund för åtal, fann man emellertid inte. MSU anförde att SKP sannolikt fick främmande subsidier, efter- som medlemsavgifter, insamlingar, lotterier och partiets egen af- färsverksamhet inte bedömdes räcka för att täcka alla fasta kost- nader. Man ansåg det troligt att vissa företag, som bedrev affärs- verksamhet med utnyttjades härför.27 Åren kring 1960-talets mitt präglades av den splittring som alltse- dan skakat den internationella kommunismen, nämligen förhållandet mellan den av proklamerade revisionistiska linjen och det kinesiska revolutionära. Konflik- ten hade återverkningar även inom SKP. valdes till partiledare efter . Her- mansson tillhörde partiets modernister som förordade att partiet skulle följa en demokratisk och parlamentarisk väg och som ville lossa bindningarna till . Mot denna linje opponerade tre grupper. Traditionalisterna, som hade sitt starkaste stöd i Norrbot- ten, höll fast vid synen på som föregångsland. 26KU 19/117, 30.11.1963, Ö IV, vol. 1964, H 9010, s. 6 ff, F I, vol. geroppositionen, som hade sina förebilder i de nybildade socialis- tiska folkpartierna i och , drev frågan om ett ytter- ligare närmande till socialdemokratin. Vänsteroppositionen med kärnor i och stod för en återgång till en revolu- tionär linje i enlighet med den kinesiska ståndpunkten. Hermans- sons linje gick segrande ur konflikten. Resorna till för utbildning och semester upphörde och partiets skola i Bad Do- beran i lades ned. Säkerhetstjänsterna intog inledningsvis en misstroget avvaktande attityd till de nya signalerna. SKP var inte ensamt om sitt påstående om att vara ett nytt, demokratiskt parti. Samma melodi spelades av övriga kommunistpartier i väst och av folkdemokratiernas kommunistpartier. Omvändelsen sågs som en taktisk nödvändig- het, som i en ny situation skulle ge partiet bättre möjligheter att tjäna den subversiva krigföringens syfte. konstate- rade emellertid säkerhetspolisen att SKP inte längre var kommunis- tiskt i traditionell mening, varken organisatoriskt eller i fråga om internationella kontakter och internationell målsättning. Enligt en inom IB upprättad PM var det föga troligt att partiet skulle spoliera sina ansträngningar att bli accepterat som ett demokratiskt och nationellt parti genom att bedriva illegal verk- samhet. Såvitt avsåg de traditionellt starkt Moskvatrogna norrbot- tenskommunisterna saknades det anledning att betvivla deras fos- terlandslojalitet och försvarsvilja i allmänhet. Men man måste fort- farande räkna med en relativt liten skara fanatiker som i alla sam- manhang försvarade . Antalet kunde dock växa ge- nom ett oklokt uppträdande från myndigheternas sida. Vid partikongressen antog SKP ett nytt partiprogram i vilket den parlamentariska och demokratiska vägen till socialism beskrevs som den enda tänkbara. Partiet bytte också namn till Kommunisterna (). Besluten ledde till att en stor grupp kineskommunister bröt sig ur partiet och tillsammans med medlemmar i och bildade en ny organisa- tion, (). Ef- ter det att Warszawapaktsstyrkor marscherat in i lämnade många av de högeroppositionella partiet och gick över till socialdemokraterna. I riksdagsvalet samlade partiet av rösterna. Vid partikongress genomdrev partiets vänsterflygel en revision av partiets handlingsprogram och en permanent program- kommission tillsattes. I det partiprogram som antogs vid kongress angavs bl.a. att VPK skulle föra en ekonomisk, ideolo- gisk och politisk kamp för folkets intressen. I denna kamp växer basen för en ny politisk makt, vars uttryck är en revolutionär reger- ing. förklarade en ledamot av programkommissio- nen, att övergången till socialism blir ingen söndagspromenad. blev kritiken mot alltmer uttalad vilket bidrog till att merparten av traditionalisterna lämnade par- tiet och bildade Kommunisterna (). Säkerhetstjänsterna hade alltså i stort sett övergivit uppfattningen om de traditionella kommunis- terna som ett hot mot rikets säkerhet eller i vart fall godtagit reger- ingens uttalanden om att VPK inte längre var ett parti som särskilt skulle övervakas. Då en sektionschef 1972 påtalade att vissa radikaliseringstendenser kunde förmärkas inom partiet, förklarade en befattningshavare vid kontra- subversionsroteln att vi måste acceptera den deklarerade uppfattningen att VPK inte är revolutionära i den meningen att de med olagliga medel ämnar genomföra en revolution. Detta innebar dock inte att enskilda partimedlemmar inte kunde vara föremål för övervakning på grund av kontakter med företrädare för främmande makt.28 I likhet med moderpartiet fick () efter Pragkuppen vidkännas ett stort medlemstapp. För att undvika den belastning som kopplingen till SKP innebar, beslöt partiet att vid sidan av ungdomsförbundet bygga upp en icke partiansluten organisation, dock under fast kommunistisk ledning. Den nya organisationen, Demokratisk Ungdom (DU), lockade med utåtriktad verksamhet som dans, filmvisningar och id- rottsaktiviteter. Organisationen blev dock aldrig den massrörelse som partiet hoppats på. En viktig uppgift för DU var att delta i administrationen av det svenska deltagandet i Världsungdomsfesti- valerna och sedermera även i de s.k. . SKU lades i malpåse fram då en officiell sammanslagning med genomfördes. bytte DU namn till (). Samarbetet med VPK fungerade allt sämre och påbörjades uppbyggnaden av ett nytt, partianslutet förbund 28 Protokoll från sektions- och rotelchefskonferens i 16-19.5.1972, 5:720/6, vol. betecknat Kommunistisk Ungdom (KU). ombildades VUF till (). De kommunistiska ungdomsförbunden sågs av säkerhetstjäns- terna som naturliga bihang till SKP/VPK och kan alltså inte sägas ha utgjort någon självständig hotbild. DU uppfattades som en ren täckorganisation. Enligt en rapport från en av inrikesavdelningens utländska samarbetspartner skulle förutom att sprida kommunistisk propaganda bland ungdomen även organisera arbetsbrigader där medlemmarna bl.a. erhöll militär utbildning. I skulle finnas ca 600 medlemmar i sådana arbetsbrigader.29 bildades det som senare kom att kallas Sam- fundet för främjande av kulturella och ekonomiska förbindelser mellan och . Organisationen var inriktad på att attrahera intellektuella, socialdemokrater och borgerliga perso- ner intresserade av det sovjetiska samhällsexperimentet och rysk kultur. Vid tiden för slut åtnjöt som nämnts stor prestige i vida kretsar. Samfundet expanderade snabbt och fick bland sina medlemmar även många borgerligt sin- nade personer. Flertalet av dessa lämnade samfundet och organisationen fick efter hand en alltmer kommunistisk prägel, även om verksamheten stadgemässigt var partipolitiskt obunden. Bland medlemmarna fanns också åtskil- liga kulturradikala personer vilka sympatiserade med kommunis- terna men som inte öppet framträdde som sådana. Ordförande var som regel en framstående socialdemokrat medan det administrativa arbetet hanterades av en kommunistisk sekreterare. Förbundet hade 27 lokalavdelningar med totalt ca 10 000 medlemmar. Filmvisningar och föredrag spelade en viktig roll i verksamheten. Många av medlemmarna bereddes tillfälle att besöka och återkom i regel från dessa resor som entusias- tiska propagandister för landet och dess politiska system. I och med att blev ordförande i kom partiet att inta en mer distanserad hållning till samfundet. Förhållandet till VPK förbättrades under tid som partiordförande. En central punkt i samfundets verksamhet var att lyfta fram uppriktig- 29 15.10.1958, Ö III, vol. heten i fredsvilja. upplöstes samfundet på grund av ekonomiska problem. Efter hand tillkom ett antal mindre vänskapsförbund med andra kommuniststater med liknande organisation och inriktning. Exem- pelvis bildades Föreningen – DDR . Den hade som en huvudpunkt för sin verksamhet att arbeta för ett diplomatiskt erkännande av . Säkerhetstjänsterna såg vänskapsorganisationerna som front- el- ler täckorganisationer som fungerade som täckmantel för kommu- nistisk politik och som försökte manipulera den allmänna opinio- nen. Underrättelsemän med diplomatisk status från fick möjlighet att resa landet runt, officiellt för att delta i avdelningar- nas sammanträden. De kunde där relativt otvunget blanda sig med idealistiska svenskar och bland dem söka värva agenter. Såtillvida kunde dessa organisationer vara av större värde för än det . I MSU:s betänkande he- ter det således: Insikten om mål och metoder har i vårt land liksom i många andra demokratier i hög grad neutraliserat dess värde såsom ett instrument för den sovjetiska statsviljans intres- sen. Detta har man på sovjetisk sida sökt kompensera genom att utnyttja olika slag av täckorganisationer, i vilka människor som icke har totalitära ideal utnyttjas. Ytterligare en form av säkerhetshotande verksamhet repre- senteras i viss mån av de s.k. vänskapsföreningarna för de olika östblocksländerna i vårt land. Hit hör Förbundet med lokalavdelningar på många håll inom landet, svensk-polska, svensk-rumänska, svensk-tjeckiska och svensk- ungerska föreningen, svensk-bulgariska sällskapet och Före- ningen för förbindelse med m.fl. Dessa sammanslutningar har huvudsakligen propagandis- tiska syften, men de erbjuder kamouflage för kontak- ter mellan östblocksrepresentanter och svenska medborgare. Det är känt att föreningarna utnyttjats på sådant sätt även i samband med spioneri. Den kommunistiska dominansen inom respektive styrelse är påfallande, även om som regel ordföran- deposten beklädes av en icke-kommunist. I stället är sekreterar- posten ofta besatt av en kommunist.30 30 MSU 28.2. 1964, H 9010, s. 6 ff, F I, vol. Ännu så sent som framhöll en befattningshavare vid säker- hetspolisen vid ett internt möte: Folk som öppet kan besöka sovjetiska ambassader, exempelvis medlemmar i kommunistiska partier och vänskapsföreningar, används fortfarande för talangscouting när det gäller värvning av agenter för KGB och GRU. Detta har klart framkommit vid samtal med avhoppare från de sovjetiska spionorganisationer- na.31 De som fått partiskolning i eller användes en- ligt föredragshållaren ofta som stödagenter och han framhöll att i Sällskapet – är många av dessa partiskolade med, ofta på ledande poster. En annan organisation, som av säkerhetstjänsterna bedömdes som ett språkrör för sovjetisk propaganda var Svenska Fredskom- mittén, som behandlas nedan tillsammans med andra fredsrörelser. 2 Den revolutionära vänstern32 () hade bil- dats genom en utbrytning ur VPK. bröt sig en grupp med fäste i , de s.k. Rödgardisterna eller Rebellerna, ut ur KFML, som de anklagade för toppstyrning och för att ha nonchalerat läror. I sin iver att bevara renlärigheten tillämpade Rebellrörelsen psykiskt och fysiskt våld mot de egna 31PM , 1:301/1, löpnr. 32Framställningen bygger i huvudsak på : Den farliga fredsrörelsen (SOU 2002:90) och densamme : Hotet från vänster (SOU 2002:91) medlemmarna, vilket efter ca medförde rörelsens sam- manbrott. skedde en ny splittring då en fraktion med starkt stöd i och bröt med KFML och bildade KFML(r), där (r) stod för revolutionärerna. Båda riktningarna bildade partier; KFML blev Kommunistiska Parti (SKP) och KFML(r) kallade sig KPML(r). KFML/SKP hade som mest 5 000 medlemmar medan antalet sympatisörer uppskattades till ca 20 000. blev Clarté offi- ciellt partiets studentorganisation och Röd ungdom dess ung- domsorganisation. Organisationen hade ett starkt grepp över De förenade FNL-grupperna (DFFG). Personer med anknytning till KFML/SKP gav ut tidningen i Bild/Kulturfront. KFML/ SKP sökte utnyttja olika kanaler för att få ut sitt budskap, t.ex. den feministiska rörelsen och den icke-kommersiella proggmusiken. Efter slut och död året därpå förlorade partiet snabbt i betydelse. KPML(r) hade som mest ca 2 000 medlemmar och ca 7 000 sym- patisörer. bestod vanligen av en driftscell, bo- stadscell eller liknande som regelmässigt skulle bildas så snart tre medlemmar fanns vid t.ex. samma arbetsplats. Partiet höll fast vid den revolutionära ideologin, men avlägsnade sig efter hand från maoismen till förmån för stalinism. Kommunisterna () bildades som nämnts ge- nom en utbrytning ur VPK . Orsaken till brytningen skall ha varit dels inställningen till kärnkraft, något som de moskvatrog- na förordade, dels synen på den sovjetiska utrikespolitiken. Antalet medlemmar torde ha uppgått till ca 5 000. riksdagsval, som var partiets mest framgångsrika, fick det av rösterna. Som angetts utvecklade sig KPML(r) med tiden alltmer i moskvavänlig riktning. uppträdde ett obetydligt trotskistiskt parti i , Revolutionära , som dock försvann ef- Omkring bildades nya trotskistiska gruppe- ringar som Fria Fackföreningsfolket (upplöst ) och Revolu- tionära (), Offensiv och Förbundet (), som utgjorde en utbrytning ur Marxist- leninistiska kampförbundet. RMF bytte namn till (). Organisationen hade sina starkaste fästen i och Gö- teborg och torde som mest ha haft ca 2 000 medlemmar. RMF/KAF satsade på att vinna inflytande inom kvinnorörelsen, främst genom Grupp 8, och inom miljörörelsen, bl.a. genom . Offensiv (senare Rättvisepartiet Socialisterna) satsade tidigt på att inifrån påverka socialdemokratiska föreningar, särskilt inom det (), i revolutionär rikt- ning, s.k. entrism. SSU reagerade genom uteslutningar av trotskis- terna. Sedan inlett flygbombningar mot aktiverades delar av den svenska opinionen mot kriget i . bildades som företrädde en närmast pacifistisk inställning. hölls på initiativ av () internationella konferenser i i syfte att åstadkomma fred i . bildades (SKfV), som i praktiken var en sammanslagning av Svenska Vietnamkom- mittén och för om Viet- nam. Kommittén stöddes av bl.a. SAP, delar av och , en rad fackliga och kristna organisationer samt av fredsorganisationerna. Några i kommittén aktiva personer var kän- da kommunister med goda kontakter med den sovjetryska ambas- saden i . Kommittén tog klart ställning mot och för regimen i och den sydvietnamesiska, kommunist- dominerade gerillaarmén, (). anordnade kommittén ett fackeltåg i . I tåget deltog bl.a. utbildningsminister och Moskvaambassadör. 33 Som framgår av det följande kan ingalunda alla de personer och organisationer som stödde FNL hänföras till den revolutionära vänstern. Sambandet mellan DFFG och främst KFML/SKP motiverar dock att rörelsen behandlas i detta sammanhang. te SKfV namn till Svenska kommittén för , och Kam- bodja. Andra personer, ofta med en klart marxist-leninistisk samhälls- syn, tog redan från början klart ställning för FNL och bildade i sep- tember 1965 Arbetsgruppen för FNL. Snabbt bildades liknande grupper på andra håll och tillkom paraplyorganisationen , . ombildades DFFG till ett förbund med de enskilda FNL-grupperna som sektioner under- ordnade centralstyrelsen. Detta innebar i praktiken en ökad cen- tralstyrning och en skärpt marxist-leninistisk profil. skall DFFG ha bestått av 82 lokalorganisationer och bedömdes kunna mobilisera mellan 10 000 och 12 000 personer. Det förekom nära kontakter mellan FNL-rörelsen och KFML och rörelsens ledande personer tillhörde KFML. FNL-rörelsen satsade målmedvetet på att i studiecirkelform politiskt skola medlemmarna. förklarade KFML:s arbetsutskott att man såg FNL-rörelsen som förbundets verktyg att nå massorna, organisera dem, utlösa deras kamp, utveckla deras medvetenhet och efterhand vinna dem för so- cialismen. Vid krigsslutet ombildades DFFG till , som upplöstes . Den revolutionära vänstern som ett hot mot samhällsordningen Säkerhetspolisen betraktade SKfV som en kommunistisk täckorga- nisation av traditionellt slag, ytterst styrd av . Där- emot överraskades man av den plötsligt uppflammande radikalis- men, främst bland ungdomar vid gymnasier, universitet och hög- skolor, vilka sökte sig till de maoistiska och trotskistiska organisa- tionerna. En viktig del i hotbilden, i första hand av ordningspolisiär art, var de stora demonstrationer som hölls åren kring 1968. Re- gelmässigt saknades tillstånd till dessa demonstrationer och de led- de ofta till våldsamma sammanstötningar mellan polis och demon- stranter. Som exempel kan nämnas att demonstranter lyckades förhindra en mellan och Rhode- sia i och aktionen i studentkårs lokaler (kår- husockupationen) senare samma månad. Rikspolischefen anförde i en PM bl.a. följande. Anledningen till att demonstrationsledningen vill framkalla våld från polisens sida är, att man inom de organisationer, som står bakom (Clarté, FNL och KFML) är helt inriktad på att omstör- ta det etablerade samhället med våldsamma medel. För att nå dessa mål måste enligt dessa organisationers teorier en revolu- tionär situation skapas. På lång sikt arbetar man på att under- gräva förtroendet för myndigheterna i allmänhet och polisen i synnerhet.34 Ett särskilt bekymmer ur säkerhetspolisens synvinkel var de goda kontakter som FNL-rörelsen och KFML tycktes ha med massme- dierna. Inte minst /TV ansågs av säkerhetspolisen sprida och även understödja deras budskap. avtog säkerhetspolisens intresse för FNL-rörelsen. Rörelsen hade tonat ned sin revolutionära retorik och dess demonstrationer genomfördes i bättre ordning . Rörelsens syn på den amerikanska krigs- insatsen kom också att delas av allt större grupper svenskar och motsättningen till SKfV var inte längre lika skarp. Annorlunda förhöll sig säkerhetspolisen till de uttalat maoistiska och trotskistiska organisationerna. Trots den organisatoriska splitt- ringen inom de vänsterextremistiska rörelserna framstod deras syf- te för säkerhetstjänsterna som i stort sett gemensamt, nämligen att förbereda en kommunistisk revolution i . Härtill kom att organisationerna verkade på ett likartat sätt. Deras samlade aktivi- teter dominerade säkerhetstjänsternas inrikes hotbild. De maoistiska organisationerna hade som programmatisk mål- sättning att genom en väpnad revolution störta det bestående sam- hällsskicket. Det krävdes enligt KFML(r) ett revolutionärt inbör- deskrig för att möjliggöra ett socialistiskt . Revolutionen stod dock inte för dörren. års val förklarade KFML(r):s ledare att revolutionen nog borde kunna genomföras . Också trotskisterna betecknade sig som revolutionärer och avvisade en parlamentarisk väg till socialismen. Hur revolutionen skulle gå till utvecklade de mera sällan. I en reso- lution förutsågs dock att förändringarna skulle mötas av ett ursinnigt motstånd från borgarklassens och arbetarbyrå- kratins hårda kärna genom politisk kamp, ekonomiskt sabotage och kanske också ett öppet polisiärt och militärt våld. Frågan om tillgripande av våld gjordes alltså beroende av vilket motstånd som revolutionen skulle möta. 34 PM överlämnad av rikspolischefen till statssekreteraren i statsrådsberedningen 14.11.1968, F III, vol. 5, ; citat efter : Den farliga fredsrörelsen, s. 236 Också APK:s partiprogram gav uttryck för en klart revolutionär inställning.