sou · GQB3103d1 · 2003-01-01 00:00:00 — 2.Föreskrifter om ikraftträdande av denna lag meddelas i lagen (2003:00) om införande av lagen (2003:00) om utjämningsbidrag till kommuner för verksamhetskostnader enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade och lagen (2003:00) om utjämningsavgift till kommuner för verksamhets- kostnader enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. lag om införande av lagen (2003:000) om utjämningsbidrag till kommuner för verksamhetskostnader enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade och lagen (2003:000) om utjämningsavgift för kommuner för verksamhetskostnader enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade Härigenom föreskrivs följande. Lagen (2003:000) om utjämningsbidrag till kommuner för verk- samhetskostnader enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade och lagen (2003:000) om utjämningsavgift till kommuner för verksamhetskostnader enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade och denna lag träder i kraft . I denna lag används följande termer i den betydelse som anges här: Strukturkostnad: En för varje kommun beräknad teoretisk kostnad för den verksamhet och kostnadsslag som anges i 3 §, var- vid kostnaden beräknas med utgångspunkt i faktorer som är av sär- skild betydelse för att belysa de strukturella förhållandena. Länsvisa utjämningssystem: Bidrag eller avgifter som betalas mellan kommuner inom ett län enligt 17 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Vad som i denna lag benämns bidragsförändring utgörs av skill- naden mellan beräknad strukturkostnad minus den för landet genomsnittliga strukturkostnaden per invånare multiplicerad med antalet invånare i kommunen minus eventuellt bidrag/avgift från/till de länsvisa utjämningssystemen . Om bi- dragsförändringen är negativ benämns detta som bidragsminsk- ning. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer fastställer i förväg bidragsminskningens storlek för berörda kommuner. En årlig begränsning av bidragsminskningen görs för de kom- muner vars beräknade bidragsminskning överstiger per invånare. Dessa kommuner får ett i förväg bestämt införandetillägg, som uppgår till ett belopp som motsvarar skillnaden mellan den beräknade bidragsminskningen, och 5Förslag till förordning om ändring i förordningen (2001:100) om den officiella statistiken Härigenom föreskrivs att bilagan till förordningen (2001:100) om den officiella statistiken skall ha följande lydelse. Behandling av känsliga personuppgifter m.m. För framställning av statistik över Individ- och familjeomsorg får personuppgifter enligt 8 § behandlas som avser administrativa fri- hetsberövanden samt enskildas hälsotillstånd när det gäller tvångs- ingripanden med stöd av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. För framställning av statistik över Äldre- och handikapp- omsorg får personuppgifter enligt 8 § behandlas som avser utbetalningar och andra insatser i samband med enskilda per- soners hälsotillstånd. För framställning av statistik över Äldre- och handikapp- omsorg och stöd och service till vissa funktionshindrade får personuppgifter enligt 8 § be- handlas som avser utbetalningar och andra insatser i samband med enskilda personers hälso- tillstånd. Denna förordning träder i kraft den kraft . Kommitténs uppdrag har varit att utreda hur utjämning skall ske för kostnadsskillnader mellan kommuner avseende verksamhet enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- hindrade (LSS). utredningar har baserat sina förslag antingen på skillnader i redovisade kostnader eller på behov av stöd och service. Om möjligt bör en utjämning för kostnadsskillnader baseras på behov av stöd och service. Vad gäller den tekniska konstruktionen av en utjämning, så finns det två huvudalternativ som skall utredas. Det ena alternativet är att utjämningen sker genom en nationell omfördelning mellan kom- munerna, enligt samma principer som för det kommunala kostnadsutjämningssystemet enligt lagen (1995:1515) om utjäm- ningsbidrag till kommuner och landsting och lagen (1995:1516) om utjämningsavgift för kommuner och landsting. En sådan utjämning för kostnadsskillnader avseende LSS-verksamhet kan antingen in- ordnas i det ordinarie kostnadsutjämningssystemet, eller göras vid sidan av detta system. Det andra alternativet är att utjämning sker genom ett riktat statsbidrag, dvs. staten betalar ut medel till de kommuner som uppfyller vissa kriterier. Ett sådant bidrag bör kon- strueras så att det kan rymmas inom en på förhand bestämd eko- nomisk ram. Kommittén skall överväga en lämplig modell för utjämning för kostnadsskillnader mellan kommuner i första hand utifrån ovan- stående alternativ. Som ett led i detta bör kommittén analysera hur de tillfälliga bidragen fungerar. Kommittén skall även mot bakgrund av reglerna om sekretess överväga behovet av författningsändringar som ger kommunerna möjlighet att lämna ut sådan information som erfordras för de för- slag som kommittén lämnar. Kommittén skall beakta de krav som personuppgiftslagen ställer på behandling av personuppgifter. Kommittén skall vidare lämna förslag till hur påverkbarheten från enskilda kommuner av utfallet i ett utjämningssystem skall kunna minskas eller elimineras. Kommittén skall också bedöma kvaliteten i det statistiska underlag som behövs för en utjämning av kostnadsskillnader för verksamhet enligt LSS och, om så krävs, lämna förslag till hur en god kvalitet skall kunna säkerställas. Dessutom skall kommittén analysera hur köp av boendeplatser fungerar och vilka effekter och samband det har med frågan om utjämning av kostnader för verksamhet enligt LSS. Kommittén skall även redovisa kostnadsberäkningar av sina för- slag, förslag till finansiering och lagförslag. Regeringen beslutade att ge kommittén ett tilläggsdirektiv . En delrapport lämnades till regeringen (SOU 2002:28) om dels den allmänna inriktningen på utred- ningens arbete, dels om förbättringar i det nuvarande tillfälliga statsbidraget. Kommittén konstaterade i ett tidigt skede av utredningen att kost- nadsskillnaderna mellan kommuner för verksamheten enligt LSS är stora och ojämnt fördelade över landet. Detta gäller också antalet personer med LSS-insatser. En utjämning mellan kommunerna bör utgå från följande mål- sättningar: Systemet skall inte motverka uppbyggnad av god verksamhet med särskild kompetens eller inriktning. Systemet skall inte tvinga eller hindra någon att flytta. Systemet bör inte styra till vissa insatser eller till vissa kom- muner. Kommunerna bör inte kunna utverka större bidrag på annat sätt än det som motiveras av lagstiftningen. Systemet skall inte kompensera för kostnadsskillnader som beror på olikheter i verksamhetsform, effektivitet eller kvalitet. Systemet bör vara enkelt att förstå och administrera. Om möjligt bör en utjämning för kostnadsskillnader baseras på behovet av stöd och service. Kommitténs mål är att ett nytt system införs . Eftersom kostnaderna inom detta område är starkt knutna till indi- videns behov och de insatser som ges, blir lösningen en balansgång mellan å ena sidan träffsäkerheten i systemet och å andra sidan på- verkbarheten och integriteten. Kommittén har haft sjutton sammanträden. Under utredningsarbetet har sju kommuner besökt kom- mittén och presenterat sin situation och syn på en utjämning. En arbetsgrupp har funnits inom kommittén. Arbetsgruppen har haft egna sammanträden under ledning av sekretariatet. Arbets- gruppen har arbetat med den tekniska utformningen av olika be- räkningsmodeller för utjämning. Sekretariatet har också haft enskilda möten med representanter från () angående kommunernas räkenskapssammandrag. Ett stöd i arbetet har också varit det underlagsmaterial som tidigare utredningar tagit fram. Kommittén har lagt mycket tid på att gå igenom det underlag som utjämningen skall baseras på. Underlaget är dels Räkenskaps- sammandraget (RS) som SCB samlar in och dels antalsstatistik för de insatser enligt LSS som kommunerna fattar beslut om. Ett besök har gjorts av ordförande och sekretariatet i som ligger i kommun. Där finns en stor samling av privata vårdgivare som tar emot personer med funktionshinder från hela riket. har utvecklats utifrån erfarenheter som gjorts under handikappårtionde (1983–1992). Den politiska och moraliska grunden för dessa regler utgör de interna- reglerna om mänskliga rättigheter. Delaktighet och jämlikhet för personer med funktionshinder inom samhällets alla områden är grundtanken i FN:s standard- regler. I 22 regler preciseras vilka förutsättningar som krävs för del- aktighet och jämlikhet, vilka huvudområden som är väsentliga och med vilka medel man kan genomföra förändringar. För att förverkliga måste handikapperspek- tivet finnas med på alla nivåer i samhället och i alla verksamheter. Först då kan vi närma oss målet att människor med funktions- hinder får lika rättigheter och skyldigheter. Standardreglerna bör finnas med som ett aktivt instrument vid planering, beslutsfattande och genomförande. Eftersom många av de viktigaste besluten som berör personer med funktionshinder fattas på lokal nivå är det viktigt att alla kommuner för in handikapperspektivet i verksam- heten. Enligt regel 18 i standardreglerna betonas handikapp- organisationernas medverkan som att identifiera behov och prio- riteringar och att delta i planeringen, genomförandet och utvärde- ringen av stöd och service och andra åtgärder som rör människor med funktionsnedsättning och deras liv. På lokal nivå har allt fler kommuner och landsting upprättat handikappolitiska program ut- ifrån standardreglerna. Handikapprörelsen har genom projektet 22 aktivt arbetat gentemot kommunerna och har utarbetat en modell för hur handikappolitiska planer kan tas fram. har genom informationsverksamhet och uppföljning aktivt verkat för att lyfta fram betydelsen av standardreglerna. Det är viktigt att funktionshindrades erfarenheter och kunskaper tas till vara i utvecklandet av programmen. planerna inte skall bli skenprodukter är det även väsentligt att det utvecklas system för uppföljning. För det krävs att målen i handlingsplanerna är konkreta och uppföljningsbara. internationella bistånd har uppmärk- sammat villkoren för personer med funktionshinder i samarbets- länderna. utgör en viktig grund för utform- ningen av dessa insatser. Utgångspunkterna för den svenska handikappolitiken har formule- rats i regeringens proposition, Från patient till medborgare 1999/2000:79, bet 1999/2000:SOU14, rskr 1999/2000:240. I regeringsförklaringen slog regeringen fast att hindren för funktionshindrades rätt att delta fullt ut i samhället ska rivas. Detta kräver att handikappolitiken förändras och bedrivs ur ett med- borgarperspektiv. Handikappolitiken måste inriktas på demokrati- och rättighetsfrågor och på att förverkliga för personer med funktionshinder. Människor med funktionshinder ska kunna garanteras full delaktighet och jämlikhet. En funktions- nedsättning blir ett handikapp först när individen möter brister i en miljö eller verksamhet. När bristerna åtgärdas och tillgängligheten ökar kan handikappet minska eller försvinna. Människors lika värde är en grundläggande utgångspunkt för hur samhället ska utformas. Alla människor har kunskaper, förmågor och erfarenheter som är viktiga för samhället. Därför måste sam- hället formas på ett sådant sätt att alla kan medverka i utvecklingen och nå full delaktighet i samhällets gemenskap. Människor med funktionshinder utgör givetvis inget undantag i detta avseende. Personer med funktionshinder är medborgare med lika rättigheter och skyldigheter som andra medborgare. Människor med funktionshinder ses alltför ofta enbart som vårdobjekt. Följden blir att handikappolitiken betraktas utifrån ett snävt vårdperspektiv eller möjligen som en social fråga. Människors vård- och omsorgsbehov ska givetvis tillgodoses, men perspektivet måste vidgas till att omfatta alla sektorer i samhället. Väljer man att betrakta handikappolitiken som en demokratifråga innebär det att man försöker se människans mycket skiftande behov och förvänt- ningar. Att tänka i ett handikapperspektiv är att utgå från att människor har olika förutsättningar och att planera utifrån detta. Att inte göra det är att utestänga stora grupper i befolkningen. Målet är att sam- hället uppskattar och tar till vara människors olikheter. Funktions- nedsättningar är en av flera naturliga variationer hos en befolkning. Ungefär var femte person har något slag av funktionshinder. För att ska klara sig i den internationella konkurrensen och bibehålla välfärden måste alla resurser i landet tas till vara. Det är dålig samhällsekonomi att vissa grupper inte har tillträde till arbetsmarknaden eller att deras resurser inte kommer till nytta. En prioriterad uppgift är därför att undanröja hinder för människor att bidra till tillväxt och produktion. anser att det behövs kraftfulla politiska insatser för att personer med funktionshinder ska få rätt till full delaktighet, ett värdigt bemötande och möjligheter att själva bestämma över sina liv. beslutade att de nationella målen för dessa insatser ska vara: en samhällsgemenskap med mångfald som grund, att samhället utformas så att människor med funktionshinder i alla åldrar blir fullt delaktiga i samhällslivet, jämlikhet i levnadsvillkor för flickor och pojkar, kvinnor och män med funktionshinder. Det handikappolitiska arbetet ska särskilt inriktas på: att identifiera och undanröja hinder för full delaktighet i sam- hället för människor med funktionshinder, att förebygga och bekämpa diskriminering, att ge barn, ungdomar och vuxna med funktionshinder förut- sättningar för självständighet och självbestämmande. Följande arbetsområden ska prioriteras : se till att handikapperspektivet genomsyrar alla samhällssek- torer, skapa ett tillgängligt samhälle, Handikapperspektivet måste genomsyra alla samhällssektorer Inom alla politikområden och i statens, landstingens och kommu- nernas planering skall handikapperspektivet beaktas. Utbildnings- politiken bör alltså utformas så att elever med funktionshinder kan delta i den reguljära undervisningen. Arbetsmarknadspolitiken måste bedrivas på ett sådant sätt att personer med funktionshinder ges tillträde till arbetslivet. Hälso- och sjukvården måste utformas så att personer med funktionshinder får möjlighet att leva ett liv som så lite som möjligt begränsas av sjukdomen eller funktions- nedsättningen. Erfarenheterna visar dock att handikapperspektivet inte integreras i planering och genomförande på det sätt som rimligen kan krävas. Alltför ofta blir det istället fråga om särlös- ningar som kan bli både dyrare och otympligare än om handikapperspektivet hade funnits med ifrån början. Särskilda åt- gärder skall vara ett komplement och inte det första alternativet. Förbättrad tillgänglighet är en viktig demokratifråga. Åtgärder för ökad tillgänglighet ses alltför ofta enbart som kostnader och inte som en investering. Ökad tillgänglighet leder till bättre förutsätt- ningar för människor med funktionshinder att studera, arbeta och klara det dagliga livet. Detta gagnar såväl individen som samhället på. Hjälpmedel och annat stöd som personlig assistans skall vara komplement. Många tillgänglighetsåtgärder är både enkla och billiga att vidta. Att göra t.ex. en hemsida tillgänglig för synskadade medför inte högre kostnader om man gör rätt från början. Kostna- der för tillgängligheten uppstår ofta om man inte har beaktat behovet från början. Den grundläggande principen för tillgänglig- heten är ansvars- och finansieringsprincipen. Kostnader för de nödvändiga anpassningsåtgärderna skall finansieras inom ramen för den ordinarie verksamheten. I de fall där kostnaderna blir för stora i förhållande till huvudmännens ekonomiska möjligheter kan de offentliga systemen träda in. Undantag kan också ske när andra lösningar anses bättre. I betänkandet nia – nio vägar att utveckla bemötandet av personer med funktionshinder (SOU 1999:21) konstaterar utreda- ren att det finns stora brister i bemötandet av personer med funk- tionshinder. Många känner sig kränkta, kontrollerade och ifråga- satta då de vänder sig till myndigheter och andra offentliga organ för att få hjälp och stöd. Utredaren föreslår nio vägar för att för- bättra bemötandet. Det är förslag som syftar till att tydliggöra lag- stiftningen på vissa områden, stärka den enskildes ställning att delta i samhällslivet och höja kompetensen i frågor som rör bl.a. bemötandets etik. Möten mellan människor sker inte opåverkade av de värderingar som råder i samhället som helhet. Synen på personer med funk- tionshinder och på handikappolitik som frågor om mänskliga rättigheter har en avgörande betydelse i den enskildes kontakter med olika myndigheter. Det handlar bl.a. om hur samhället genom lagar, regler, programförklaringar, resurstilldelning, tillgänglighets- åtgärder och allmänna värderingar manifesterar sin syn på personer med funktionshinder. Bemötandefrågor är således inte en ange- lägenhet enbart för funktionshindrade personer själva och de politiker och tjänstemän som i sin yrkesverksamhet möter dessa personer. Enligt uppfattning, som uttrycktes i skriften till medborgare – en nationell handlingsplan för handikappolitiken (prop. 1999/2000:79, bet 1999/2000:SOU14, rskr 1999/2000:240), krävs kraftfulla politiska initiativ för att i grunden förändra attityder till människor med funktionshinder och därigenom förbättra bemötandet. 3.1Omfattningen av LSS personkrets Av statistik för framgår bl.a. följande. Kommunerna har rapporterat att ca 47 300 personer hade in- satser enligt LSS den 1 september 2001.1 Därav var ca 38 600 personer i personkrets 1 och 2. De vanligaste insatserna är daglig verksamhet och bostad med särskild service för vuxna. Ca 21 100 personer i personkrets 1 och 2 har insatsen daglig verksamhet medan 17 500 personer har insatsen särskild bostad med särskild service för vuxna. Antal personer som har assistansersättning beslutad av Försäk- ringskassan uppgick till drygt 10 200 personer.2 I tabellen i bilaga 6 framgår antalet insatser per kommun . 3.2Kostnaden för LSS verksamheten och assistansersättningen LSS verksamheten finansieras både av kommunerna och av staten. Staten finansierar av assistansersättningen. Kom- munerna finansierar övrig LSS verksamhet och resterande av assistansersättningen, förutom råd och stöd som i de flesta län finansieras av . I följande tabell framgår utvecklingen av kostnaderna i miljarder kronor för kommunerna och för staten.3 1Exklusive personer med enbart insatsen råd och stöd 3Landstingens kostnader för insatsen råd och stöd ingår ej Kostnaderna och kostnadsutvecklingen inom LSS, åren 1997–2001, i miljarder kronor respektive i procent Kostnadsökningarna inom kommunsektorn och staten påverkas av hur finansieringen fördelas dem emellan, dvs. är beroende av assistansersättningens volym- och prisökning samt fördelningen av finansieringsansvaret. Den totala nettokostnaden har ökat med . Kostnaden för personlig assistans är den insats som ökat mest, från 4,4 miljarder till 6,4 miljarder . Kostnaden för assistansersättningen finansieras med ca 6,5 miljarder av staten och med ca 2 miljarder från kommun- sektorn. I följande tabell framgår den genomsnittliga assistans- ersättningen för varje personkrets och varje producent. Tabellen baseras på statistiskt material från , som sedan bearbetats av sekretariatet och avser endast Försäkrings- kassebeslut, augusti . Assistansersättningens storlek fördelat per personkrets och per regiform I tabellen framgår bl.a. att personlig assistans i genomsnitt kostar ca och beslut. I tabellen har knappt 3 900 personer inom personkrets ett och två personlig assistans enligt . Detta motsvarar av det totala antalet personer med beslut enligt . av besluten avser personer inom personkrets tre. 3.3Lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) trädde lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) i kraft. Lagen utgör en väsentlig del av den handikappreform som beslutat innan. Genom LSS har personer med varaktiga och omfattande funktions- hinder fått en lagstadgad rätt till olika former av insatser för stöd och service. I samband med att LSS trädde i kraft upphörde den s.k. omsorgslagen (1985:568) att gälla. Omsorgslagen gav främst personer med utvecklingsstörning rätt till stöd- och hjälpinsatser av olika slag. Ansvaret för insatserna enligt omsorgslagen åvilade landstingen. I och med införandet av LSS överfördes ansvaret för omsorgsinsatserna från landstingen till kommunerna utom för insatsen råd och stöd. Målsättningen för all verksamhet enligt LSS är att underlätta det dagliga livet för personer med omfattande funktionshinder och främja full delaktighet i samhällslivet. Enskilda skall ges största möjliga inflytande över hur insatserna ges. I LSS beskrivs tre grupper som kan beviljas insatser. Det är personer med: 1.Utvecklingsstörning, autism eller autismliknande tillstånd. 2.Betydande och bestående begåvningsmässigt funktionshinder efter hjärnskada i vuxen ålder föranledd av yttre våld eller kroppslig sjukdom. 3.Andra varaktiga fysiska eller psykiska funktionshinder som uppenbart inte beror på normalt åldrande, om de är stora och förorsakar betydande svårigheter i den dagliga livsföringen och därmed ett om fattande behov av stöd och service. Personer som omfattas av LSS har rätt till stöd och service om de behöver sådan hjälp i sin livsföring och om deras behov inte tillgodoses på annat sätt. Målet för insatserna skall vara att främja människors jämlikhet i levnadsvillkoren och fulla delaktighet i samhällslivet. Insatserna skall vara varaktiga och samordnade samt anpassas till de funktionshindrades individuella behov. Insatserna för stöd och service enligt LSS regleras i 9 § och omfattar bl.a. biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans, till den del behovet av ekonomiskt stöd inte täcks av assistansersättning enligt lagen (1993:389) om assistansersättning. Insatserna för stöd och service enligt LSS regleras i lagens 9 § och är tio till antalet: 1.rådgivning och annat personligt stöd som ställer krav på särskild kunskap om problem och livsbetingelser för människor med stora och varaktiga funktionshinder, 2.biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans, till den del behovet av eko- nomiskt stöd inte täcks av assistansersättning enligt lagen (1993:389) om assistansersättning, 4.biträde av kontaktperson, 5.avlösarservice i hemmet, 6.korttidsvistelse utanför det egna hemmet, 7.korttidstillsyn för skolungdom utanför det egna hemmet i anslutning till skoldagen samt under lov, 8.boende i familjehem eller i bostad med särskild service för barn och ungdomar som behöver bo utanför föräldrahemmet, 9.bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad bostad för vuxna, 10.daglig verksamhet för personer som saknar förvärvsarbete och inte utbildar sig. Kommunerna har ansvaret för flertalet insatser enligt LSS, medan landstingen har ansvar för rådgivning och annat personligt stöd. Kommuner och landsting kan dock sluta avtal om en annan ansvarsfördelning och så har skett i några län när det gäller råd och stöd. Försäkringskassorna har ansvar för assistansersättningen. En kommuns eller ett landstings ansvar enligt LSS gäller gentemot den som är bosatt inom kommunen respektive landstingsområdet. Kriterierna för vilka personer som ingår personkrets 1 och personkrets 2 är mer avgränsade än de som gäller för personkrets 3. Personkrets 1 och 2 utgår från diagnoser, medan kriterierna av- seende personkrets 3 utgår från den funktionshindrades behov av stöd. Intentionen med LSS är att lagen skulle utgöra ett komplement till socialtjänstlagen för personer med omfattande funktionshinder (prop.1992/93:159, bet. 1992/93:SOU19, rskr. 1992/93:321).