sou · GQB361d1 · 2003-01-01 00:00:00 — infördes en sammansättning med tre nämndemän för vissa slag av enklare mål. I och med ikraftträdande minskades antalet nämndemän i nämnden till sju, i vissa fall nio. I mål om ansvar för brott som inte kunde medföra strängare straff än böter och där ingen målsägande fanns bestod nämnden av tre ledamöter. Därefter har nämnden successivt minskats, till att bestå av fem ledamöter, där det krävdes fyra för domförhet, och till tre ledamöter. har det emellertid från lagstiftarens håll framhållits hur viktigt det är att nämndemän deltar i rättskipningen. Medverkan av nämndemän i domstols- förhandlingar har också utvidgats från att gälla i allmän underrätt till att omfatta även mål i länsrätt (1971) och hovrätt och kammarrätt (1977). I samband med att antalet nämndemän i tingsrätt sänktes framhölls vidare att lekmannainflytandet utgör en garanti för att domstolarnas avgöranden ligger i linje med den allmänna rättsuppfattningen i samhället och att nämnde- männens medverkan bidrar till att medborgarnas förtroende för rättskipningen upprätthålls (prop. 1982/83:126 s. 18, bet. 1982/83:32 s. 19). Reformen innebar också att nämnde- männen i tingsrätt, liksom var fallet för nämndemännen i hovrätt, kammarrätt och länsrätt, fick individuell i stället för kollektiv rösträtt. 2.2Nämndemän i våra svenska domstolar I finns ca 7 300 nämndemän, varav över 5 000 tjänstgör vid tingsrätt, över 500 i hovrätt, ca 1 300 i länsrätt och ca 300 i kammarrätt. Antal nämndemän i fastighetsdomstolarna är ca 500. En undersökning avseende visar att nämndemän deltog i av alla brottmål som avgjordes av tingsrätt men bara i av tvistemålen (dvs. familjerättsliga mål). I hovrätt deltog nämndemän i av brottmålen och av I länsrätt och kammarrätt deltog respektive av alla mål uppgifterna är hämtade ur Lekmän som domare, , 1996). I de allmänna domstolarna deltar i tingsrätt som huvudregel tre nämndemän vid sidan av en lagfaren domare vid huvudförhandling i brottmål. Antalet lagfarna domare respektive antalet nämndemän får utökas med en om det finns skäl för det. Om en av nämnde- männen får förhinder sedan huvudförhandlingen har påbörjats är rätten ändå domför. Vid huvudförhandling i familjerättsliga mål – mål om faderskap, vårdnad m.m. – är rätten domför med en lagfaren ledamot och tre nämndemän. Denna sammansättning gäller även vid handläggning av vissa ärenden. Antalet lagfarna domare respektive antalet nämndemän får utökas med en om det finns skäl för det. Detta gäller dock inte vid handläggning av ärenden. Nämndemän deltar också i fastighetsmål vid sidan av lagfarna ledamöter och tekniska ledamöter, dock endast i avgöranden som sker vid huvudförhandling. I hovrätt förekommer nämndemän som huvudregel vid huvudförhandling i brottmål och familjerättsliga mål. i sådana fall domför med två nämndemän vid sidan av domstolens tre lagfarna ledamöter. Fler än fyra lagfarna ledamöter och tre nämndemän får inte delta. Om en av nämndemännen får förhinder sedan huvudförhandlingen har påbörjats är rätten ändå domför. Om det i brottmål inte finns anledning att döma till svårare straff än böter och är det inte fråga om företagsbot är hovrätten (liksom tingsrätten) domför utan nämndemän. Detsamma gäller i familjerättsliga mål som avgjorts i tingsrätt utan medverkan av nämndemän. I de allmänna förvaltningsdomstolarna förekommer nämndemän i länsrätt i alla mål som innebär administrativa frihetsberövanden samt även i många andra måltyper. Länsrätt är som huvudregel domför med en lagfaren domare och tre nämndemän. Antalet lagfarna domare och antalet nämndemän får utökas om det finns särskilda skäl för det. Om en av nämndemännen får förhinder sedan handläggningen har påbörjats är rätten ändå domför. I fastighetstaxeringsmål är länsrätt domför med en lagfaren ledamot, en värderingsteknisk ledamot och två nämndemän som särskilt utsetts för att delta vid behandlingen av sådana mål. När det är särskilt föreskrivet att nämndemän skall ingå i rätten är kammarrätt domför med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Fler än fyra lagfarna ledamöter och tre nämndemän får inte sitta i rätten. Nämndemän deltar i mål som gäller olika former av tvångsomhändertagande samt i socialförsäkringsmål. Det finns inga regler om att kammarrätt är domför om det inträffar förfall för någon av ledamöterna under handläggningens gång. är indelat i drygt 70 domsagor. En domsaga är en tingsrätts domkrets (förordning [1982:996] om rikets indelning i domsagor). Det finns sex hovrätter (i , , , , och ) vars domkretsar i första hand utgörs av ett antal län men när det gäller () och Hovrätten för () även av kommuner (förordning [1992:128] om hovrätternas domkretsar). I varje län finns en länsrätt utom i där det finns tre. Länsrättens domkrets är länet. Domkretsarna för de tre länsrätterna i utgörs dock av ett antal kommuner. Det finns fyra kammarrätter (i , , och ) vars domkretsar framgår av förordningen (1977:937) om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m. Hovrätterna och kammarrätterna liksom tingsrätterna i , och samt länsrätterna i , län och fastställer själva hur många nämndemän som skall finnas för tjänstgöring i domstolen. För övriga tingsrätter och länsrätter fastställer hovrätten respektive kammarrätten antalet nämndemän efter förslag från underinstansen (1 kap. 4 § första stycket och 2 kap. 4 b § [RB], 13 § och 17 § fjärde stycket lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar [AFDL) samt förordningen [1983:382] om antalet nämndemän i de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna). Respektive domstol fördelar tjänst- göringen mellan nämndemännen efter samråd med dem. Nämndemännen utses genom val som beträffande val av nämndemän till tingsrätt förrättas av kommunfullmäktige och i fråga om val av nämndemän till hovrätt, länsrätt och kammarrätt av (4 kap. 7 § första och andra stycket RB samt 19 § första stycket AFDL). De väljs från en personkrets som föreslagits av de i valförsamlingen företrädda politiska partierna. Särskild mandatperiod gäller för nämndeman som ingår i länsrätt vid behandling av mål om fastighetstaxering (21 kap. 10 § första stycket fastighetstaxeringslagen [1979:1152]). Varje svensk medborgare som är folkbokförd i kommunen eller, i fråga om nämndeman i hovrätt, länsrätt och kammarrätt, i länet eller den del därav som hör till domstolen, kan väljas till nämndeman. Den som är underårig eller saknar rättshandlings- förmåga kan dock inte väljas. Inte heller är den som är lagfaren domare, befattningshavare vid domstol, åklagare, polis eller den som i egenskap av advokat eller annars har som yrke att föra andras talan inför rätta valbar till nämndeman. För länsrätt och kammar- rätt tillkommer att den som är anställd vid skattemyndighet, länsstyrelse eller under länsstyrelse lydande myndighet, allmän försäkringskassa eller inte får vara nämndeman. Det får inte heller ledamot av skattenämnd eller socialförsäkringsnämnd (4 kap. 6 § första stycket RB och 20 § AFDL). Ingen får vara nämndeman i hovrätt och tingsrätt eller i kammarrätt och länsrätt (4 kap. 6 § andra stycket RB och 20 § tredje stycket AFDL). Uppdraget som nämndeman är ett förtroendeuppdrag som inte är av politisk natur. Uppdraget fordrar i och för sig inte att nämndemannen har partipolitisk bakgrund även om så ofta är fallet. Vid val av nämndemän skall eftersträvas att nämndemannakåren får en allsidig sammansättning med hänsyn till ålder, kön och yrke (4 kap. 7 § fjärde stycket RB och 19 § femte stycket AFDL). Denna lagfästa uppmaning riktar sig i första hand till de organ som väljer nämndemän, men de nominerande organen har också en stor del av ansvaret för att sammansättningen blir allsidig. Den som fyllt eller uppger något giltigt hinder är inte skyldig att ta emot uppdrag som nämndeman. Den som har avgått som nämndeman är inte skyldig att ta emot nytt uppdrag förrän (4 kap. 6 § tredje stycket RB och 20 § fjärde stycket AFDL). Val av nämndemän skall vara proportionellt, om det begärs av minst så många väljande som motsvarar det tal, vilket erhålls, då samtliga väljandes antal delas med det antal personer valet avser, ökat med ett (4 kap. 7 § tredje stycket RB och 19 § andra stycket AFDL). Genom möjligheten att påkalla proportionella val, som infördes , förhindras att en majoritet utser endast företrädare för de egna partierna till nämndemän. Redan dessför- innan fördelades dock i de flesta kommuner nämndemanna- uppdragen proportionellt mellan partierna. Domstolen skall självmant pröva de valda nämndemännens behörighet. Upphör en nämndeman att vara valbar eller behörig förfaller uppdraget (4 kap. 6 § fjärde stycket och 8 § första stycket RB samt 20 § femte stycket och 21 § första stycket AFDL). Nämndeman som visar giltigt hinder får av rätten entledigas. Även den som fyllt får avgå som nämndeman (4 kap. 8 § första stycket RB och 21 § första stycket AFDL). Det ankommer på domstolen att anmäla till valförsamlingen om en ny nämndeman behöver utses på grund av att en nämndeman avgått . En ny nämndeman skall då utses för återstående tid. En nämndeman som alltjämt är valbar, men som har entledigats eller av annan anledning avgått, är skyldig att fullgöra sitt uppdrag som nämndeman tills besked har kommit in till rätten att annan har valts till nämndeman. Nämndemannen är även skyldig att tjänstgöra vid fortsatt behandling av ett sådant mål där han tidigare deltagit i handläggningen (4 kap. 9 § RB). Om en nämndeman inte kan tjänstgöra på grund av jäv eller om han uteblir från ett sammanträde och någon annan nämndeman inte kan infinna sig utan tidsutdräkt har rättens ordförande rätt att kalla någon person som är valbar till nämndeman i domkretsen att tjänstgöra i nämnden (4 kap. 10 § RB). Enligt tryckfrihetsförordningen skall vissa tryckfrihetsmål prövas av en jury om inte parterna i viss ordning förklarar sig avstå från detta (12 kap. 2 §). Motsvarande gäller enligt yttrandefrihetsgrund- lagen i yttrandefrihetsmål (9 kap. 1 §). Juryn består av nio medlemmar och har att ta ställning till om ansvar för brott föreligger eller inte. För varje län skall utses jurymän i två olika grupper om vardera sexton och åtta (för tjugofyra och tolv). Jurymännen i den andra gruppen skall vara eller ha varit nämndemän vid allmän domstol eller allmän förvaltningsdomstol. För jurymän gäller att de skall vara svenska medborgare bosatta inom länet. Den som är underårig eller har förvaltare enligt särskilda bestämmelser i lag får inte vara juryman. I tryckfrihets- förordningen uppställs krav på att jurymän skall vara kända för omdömesgillhet, självständighet och rättrådighet. Vidare bör skilda samhällsgrupper och meningsriktningar samt olika delar av länet vara företrädda bland jurymännen (12 kap. 3 och 5 §§). Någon regel om proportionellt val motsvarande den som gäller för val av nämndemän finns inte för jurymän. 2.4Några tidigare undersökningar, överväganden och åtgärder på temat rekrytering av nämndemän Statsmakterna har i skilda sammanhang uppmärksammat brister i nämndemannakårens återspegling av befolkningsstrukturen och prövat olika åtgärder för att åstadkomma ett förbättrat tillstånd. Åtgärderna har bl.a. gått ut på att förbättra ersättningen och att minska tjänstgöringstätheten för att på så sätt underlätta för dem som är yrkesverksamma i den enskilda sektorn att vara nämndemän (prop. 1987/88:138 s. 11). och gjordes flera under- sökningar av sammansättningen av nämndemannakåren. I dessa undersökningar belystes bl.a. allvarliga brister när det gällde kårens representativitet sett i förhållande till befolkningsstrukturen. beslutade om en översyn av nämnde- männens tjänstgöringsförhållanden m.m. (bet. JuU 1979/80:8, rskr. 1979/80:88). På grundval av beslutet gav regeringen en projektgrupp inom i uppdrag att utföra en kartläggning av nämndemannakårens sammansättning och tjänstgöringsförhållanden samt att analysera orsakerna till kårens sammansättning. Resultatet av undersök- ningen redovisades i promemorian Nämndemännens tjänstgörings- förhållanden (Ds Ju 1981:20) och visade bl.a. att nämndemanna- kåren inte var så allsidigt sammansatt som var önskvärt. Det fanns en viss överrepresentation av män. Genomsnittsåldern var markant högre bland nämndemännen än bland befolkningen i övrigt; de offentligt anställda var fler och de privatanställda färre, inte minst i storstadsområdena. Industriarbetarna var färre och lantbrukarna fler. De icke förvärvsarbetande var färre bland nämndemännen än bland befolkningen i övrigt (bet. 1991/92:JuU19 s. 6). Projekt- gruppen uttalade i sin analys att de ekonomiska villkoren vid sidan av andra faktorer torde ha betydelse för rekryteringen men att arvodets storlek inte syntes vara så utslagsgivande som ibland antagits. De andra faktorer som gruppen fann påverkade samman- sättningen var främst ordningen för hur nämndemännen utses och tjänstgöringstätheten. infördes ett nytt ersättningssystem för nämndemännen (prop. 1984/85:100). Enligt det nya systemet skulle ett enhetligt grundarvode utgå till samtliga nämndemän och individuella tilläggsbelopp till dem som på grund av nämndemannauppdraget drabbades av löneavdrag eller annan inkomstförlust som översteg grundarvodet. Den högsta sammanlagda ersättningen begränsades till per sammanträdesdag. Syftet med de nya ersättnings- reglerna var att få en mer allsidigt sammansatt nämndemannakår. fick () i uppdrag av regeringen att genomföra en uppföljande undersökning av nämndemannakårens sammansättning. Resultatet av undersökningen redovisades i rapporten m.m. (DV Rapport 1986:4). Undersökningen visade att nämndemannakårens samman- sättning inte hade förändrats på något avgörande sätt. Kvinno- representationen i tingsrätterna hade ökat något. Nämndemanna- kåren hade dock blivit äldre . Andelen lantbrukare bland nämndemännen hade halverats, men var fortfarande högre än bland befolkningen i övrigt. Gruppen industri- och privatanställda hade minskat ytterligare medan andelen offentliganställda hade ökat än mer. Andelen kvinnor i nämndemannakåren var . hade siffran ökat till . Andelen kvinnliga nämndemän i länsrätterna var dock detta år. Vad gäller åldersfördelningen inom nämndemannakåren var av nämndemännen under . hade siffran sjunkit till . Nämndemännen i åldersgruppen 40–ökade från år . I fråga om denna åldersgrupp stämmer siffrorna ganska väl med fördelningen av befolkningen i stort, resp. . Andelen nämndemän i åldern 50–var och . Motsvarande siffror för totalbefolkningen var resp. . Andelen nämndemän i åldern 60–var i stort sett , och . Av totalbefolkningen var 60– både 1980 och 1986. Vad slutligen gäller andelen nämndemän i den högsta åldersgruppen, dvs. i åldern 66–, hade denna ökat från år . Motsvarande siffror för totalbefolkningen var resp. . 1987/88:138 s. 13) DV konstaterade att nämndemannakårens sammansättning inte hade ökat i allsidighet, men att de förändrade ersättningsreglerna hade gällt alltför för att några slutsatser skulle kunna dras av detta. genomfördes bl.a. mot ovan skisserad bakgrund2 och i syfte att främja en mer allsidig rekrytering av nämndemän en lagändring av innebörd att mandatperioden för nämndemän 2 Vid en hearing som anordnades om nämndemannarekryteringen framfördes av företrädare för , och de politiska partierna att en avkortning av mandatperioden från sex till skulle kunna bidra till att åstadkomma en allsidigare rekrytering. Även frågan om att upphäva sjuttioårsgränsen togs upp. –upprättades inom promemorian Mandatperiod och åldersgräns för nämndemän (Ds Ju 1987:18). avkortades från till som sjuttioårsgränsen för valbarhet till nämndemannauppdrag slopades (prop. 1987/88:138, bet. JuU 1987/88:38, rskr. 1987/88:360). infördes målsättningsregeln i 4 kap. 7 § RB (19 § AFDL), i första hand riktad till de väljande organen men i andra hand också till de nominerande organen och domstolarna. Regeln anger att det vid val av nämndemän skall eftersträvas att nämndemannakåren får en allsidig sammansättning med hänsyn till ålder, kön och yrke. I propositionen betonades de väljande och nominerande organens ansvar för en allsidig sammansättning av nämndemannakåren. Det nämndes också att i samarbete med , , de politiska partierna och utarbetat ett informations- material. I detta material beskrevs nämndemannakårens samman- sättning jämförd med befolkningens i stort och underströks vikten av att en mer allsidig rekrytering till nämndemannakåren kom till stånd. Materialet distribuerades till de nominerande och väljande organen års val. redovisade DV ånyo på regeringens uppdrag en rapport, Nämndemannakårens sammansättning (DV rapport 1989:2), som bl.a. beskrev utvecklingen vad gällde ålder, kön och yrke. Rapporten innehöll även en redovisning av det antal nämndemän som bestämts i de olika domkretsarna samt – i likhet med rapport – det beräknade årliga antalet tjänstgörings- dagar per nämndeman. Bakgrunden till uppdraget var statsmakter- nas stora ansträngningar för att nämndemannakåren skulle bli mer representativ för befolkningen i stort. Man ville se vilken påverkan de lagändringar som genomförts hade haft på representativiteten. Ersättningen för nämndemannauppdraget hade också höjts successivt. Nyval av samtliga nämndemän hade, med tillämpning av de nya reglerna, ägt rum . (Antalet nämnde- mannaplatser hade därvid minskat från 8 150 till 7 589.) DV:s undersökning visade på små förändringar sedan undersökningen . Nämndemännen var fortfarande genomsnittligt betydligt äldre än befolkningen i övrigt. Gruppen nämndemän hade dessutom blivit äldre genom att sjuttioårsgränsen tagits bort. De nyvalda nämndemännen var dock väsentligt mycket yngre än den totala nämndemannakåren. Undersökta yrkesgrupper hade förändrats något mot en större överensstämmelse med befolkning- en i övrigt. Överrepresentationen för de administrativt verksamma nämndemännen kvarstod dock i stort oförändrad som nämndemän med tillverkningsarbete, huvudsakligen industriarbete, var klart underrepresenterade. Medan av nämndemännen arbetade med tillverkningsarbete var motsvarande andel av befolkningen . Fördelningen mellan den offentliga sektorn och den privata sektorn hade knappast förändrats . Medan av befolkningen hade en offentlig anställning uppgick de offentliganställda nämndemännen till av den yrkesverksamma nämndemannakåren. Antalet tjänstgöringsdagar per nämndeman hade sjunkit något – här varierade dock resultatet kraftigt mellan olika domstolar och mellan olika domstolskategorier. Både nämndemännen i tingsrätt och i länsrätt tjänstgjorde genomsnittligt omkring . Av rapporten framgick även att inte av nämndemännen tidigare haft nämndemannauppdrag. – I rapporten uttalades att de ändrade reglerna för val av nämnde- män m.m. hade skapat förutsättningar för en bredare rekrytering. Vid en neddragning av antalet nämndemannaplatser väljer dock många äldre att kvarstå. Det finns därför en viss tröghet i systemet. Genom en fortsatt information till de nominerande och väljande organen är det troligt att de olika åtgärderna för att få en mer representativ nämndemannakår får genomslagskraft. Den senast genomförda undersökningen av nämndemannakåren Rekrytering av nämndemän – förslag till nya ersättningsnormer (DV Rapport 1992:4) utgår från ersättningen som en betydelsefull faktor när det gäller rekryteringen. Vid behandlingen av ett motionsyrkande med begäran om en översyn av ersättnings- normerna för nämndemän anförde bl.a. att bestämmelserna om ersättning till nämndemän innebar en svårighet att få till stånd den allsidiga sammansättning av nämndemanna- kåren som utskottet efterlyst. Utskottet fann att en översyn av ersättningsnormerna borde ske samt att en utgångspunkt för denna översyn borde vara förslaget i propositionen om en ny kommunal- lag, att förtroendevalda skulle få rätt till skälig ersättning (prop. 1990/91:117). Sedan gett till känna att regeringen borde ta initiativ till en utredning uppdrog regeringen åt DV att analysera ersättningsnormernas effekter på sammansättningen av nämnde- mannakåren och redovisa förslag till förändringar. faktorer än ekonomiska som påverkar rekryteringen av nämnde- män skulle enligt beslutet redovisas och analyseras. I sin undersökning tillställde DV 872 slumpmässigt valda nämndemän en enkät angående yrke, arbetsgivare, tjänstgörings- frekvens, inställning till uppdraget m.m. En enkät tillställdes även de rekryterande organen för att undersöka hur de politiska förbunden såg på rekryteringen av nämndemän. Svarsfrekvensen var hög. Av rapport framgår att en viss breddning av åldersfördelningen hade skett –1992, även om det var fråga om mycket små förändringar. Nämndemannakåren hade totalt sett blivit något yngre. Undersökningen visade dock en väsentligt lägre andel nyutsedda nämndemän i den yngsta åldersklassen och en klart högre andel nyutsedda nämndemän i de äldsta åldersklasserna jämfört med förhållandena vid undersökning. Den tidigare tendensen mot en föryngring hade alltså mattats. När det gällde de äldre nämndemännen hade nämndemannakåren dock blivit mer representativ jämfört med befolkningen som helhet. Andelen nämndemän uppgick år vilket i stort sett överensstämde med motsvarande andel av befolkningen som var . Vad avsåg yrkesfördelningen förelåg en snedrekrytering såtillvida att samhällsvetenskapligt och administrativt verksamma var över- representerade. 2.4.51993 års domarutredning m.m. Regeringen tillsatte utredningen och domarnas ställning inför 2000-talet. Utredningen antog namnet domarutredning. Enligt direktiven skulle utredningen kartlägga behovet av att stärka domarnas ställning och lämna förslag till inriktning av det fortsatta utredningsarbetet. Som exempel på frågor som var aktuella i sammanhanget nämndes bl.a. nämndemännens ställning. Enligt direktiven skulle utredningen förutsättningslöst granska det . Vid behandling av frågor om nämndemän fann att det nu nämnda utredningsarbetet borde avvaktas (bet. 1993/94:JuU4 och bet. 1993/94:JuU20). presenterade betänkandet Domaren i (SOU 1994:99). Till grund för utredningens övervägan- den i fråga om nämndemännens ställning låg bl.a. DV:s rapporter . I ett betänkande från hade vidare redovisats uppgifter inhämtade från DV avseende nämndemannakårens sammansättning för perioden – (bet. 1991/92:JuU19); – – – framgår bl.a. dels att antalet nämndemän som fyllt eller kommer att fylla är 652 av totalt 7 837 nämndemän, dels att, , mer än hälften av de manliga nämndemännen är eller äldre och mer än hälften av de kvinnliga nämndemännen är eller äldre. Dessa uppgifter lades också till grund för utredningens övervägan- den. I sitt betänkande tog upp nämndemännens och juryns ställning nu och och skissade också en del förslag till förändringar (s. 173–189 och 301–319). Under remiss- behandlingen av betänkandet fick 181 remissinstanser möjlighet att yttra sig (Ds 1995:17). kom övervägandena alltmer att handla om ersättningen till nämndemän och om nämndemannamedverkan över huvud taget. Övergripande fråge- ställningar, exempelvis rörande vilka olika faktorer som påverkar att nämndemannakårens sammansättning blir allsidig, behandlades inte närmare. uttalade vid upprepade tillfällen med anledning av motionsyrkanden att nämndemannafrågorna belysts såväl i propositionen Domstols sammansättning (prop. 1996/97:133) som domarutrednings betänkande och att man inte var beredd att tillstyrka att ett nytt omfattande utredningsarbete inleddes (se ex. bet. 1999/2000:JuU1 s. 63). I budgetpropositionen för uppehöll sig regeringen bl.a. vid nämndemännens betydelse för svenskt rättsliv. Regeringen uttalade att nämndemännen är ett viktigt inslag i den dömande verksamheten. Det är viktigt att uppdraget att vara nämndeman ges till så många medborgare som möjligt. Om samma nämndemän tjänstgör under långa perioder och rekryteringsbasen är smal kan nämndemännens legitimitet som lekmän och representanter för allmänheten komma att urholkas. – – – Det är därför viktigt att uppdraget cirkulerar i en betydligt vidare krets än . 2.4.6Kommitténs uppdrag som ett led i regeringens reformering av domstolsväsendet