sou · GQB350d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Fängelse förekommer i allvarliga fall. Åklagare kan utfärda straffrättsliga förelägganden på böter utan att gå till domstol. Förvaltningsrättslig lagstiftning i var länge ganska outvecklad när det gällde myndigheternas möjligheter att genomföra sina beslut. Inte förrän infördes bestämmelser om vite i miljölagstiftningen. förlitade man sig huvudsakligen på straffbestämmelserna. finns ett flertal administrativa sanktioner. Vissa av dem tar sikte på att säkerställa en reparation av miljön, exempelvis att låta genomföra åtgärder på verksamhetsutövarens bekostnad. Andra sanktioner har ett direkt bestraffande syfte. Exempel på detta är indragning av tillstånd eller de förhållandevis införda administrativa sanktionsavgifterna. De sistnämnda kan beslutas av miljömyndig- heter utan domstolsprövning och tillämpas i allt större utsträck- ning. Vid sidan av de nyinförda sanktionsavgifterna pågår för när- varande försök med att tillsynsmyndigheterna, under ledning av åklagarna, själva kan presentera förslag till uppgörelser med verk- samhetsutövare som brutit mot regler. Om en uppgörelse godtas av en verksamhetsutövare behöver den inte fastställas av domstol. Handläggningstiderna blir då korta och uppgörelserna medför snabba reaktioner på överträdelser. Detta försök har visat sig inne- bära att åklagare kan handlägga ett stort antal miljöbrottsärenden på . I har juridiska personer straffansvar. kan företrädare för bolaget drabbas av ett personligt straffansvar parallellt med den juridiska personen. Åklagaren har fri åtalspröv- ning och vem eller vilka som blir åtalade i det enskilda fallet beror bland annat på allvaret i brottet, skuldfördelningen och effek- tiviteten i den påföljd som kan bli aktuell; höga böter fungerar bäst mot företag medan endast enskilda kan dömas till fängelse. Straff- ansvaret för juridiska personer har visat sig vara effektivt på miljö- brottsområdet. I finns federal och delstatlig lagstiftning. Merparten av miljölagstiftningen samt straffregleringen är federal. De centrala straffbestämmelserna för brott mot miljön finns i strafflagens kap. 29 som tillämpas jämte lagen för att bekämpa miljöbrott (Gesetz zur ) från och . Genom dessa lagar har de flesta straffbestämmelserna förts från olika miljölagarna till strafflagen. I 29 kap. strafflagen finns bestämmelser om olika typer av stör- ningar till exempel vissa former av vatten-, mark- och luftföroren- ingar, buller, vibrationer och strålning (dock ej radioaktiv sådan) och farligt avfall. Dessutom finns bestämmelser om brott mot tillståndsplikt, otillåten hantering av radioaktivt gods, skydd för hotade områden, särskilt allvarliga miljöbrott och allvarlig fara på grund av giftutsläpp. Flertalet brott innehåller fare- eller effekt- rekvisit vilket betyder att det kan krävas att fara för skada eller liknande förelegat respektive att en viss effekt i miljön skall ha uppkommit. Brottsbeskrivningen av brott mot tillståndsplikt innehåller inget sådant krav men räknar i stället upp de specifika fall då drift utan tillstånd är straffbart. I strafflagens kap. 28 som behandlar allmänfarliga brott finns också bestämmelser med anknytning till miljöskyddet. De behandlar till exempel felaktig hantering av atomenergi, översvämning, förorening och skador på särskilda installationer. De flesta bestämmelserna innehåller krav på skada eller risk för skada på mänskligt liv eller hälsa. Straffskalorna är, med vissa undantag, fängelse i högst eller böter eller, om brottet är oaktsamt, fängelse i högst eller böter. I särskilt allvarliga fall kan straffet bestämmas till fängelse i lägst och högst om miljön skadats. I andra fall är straffskalan fängelse i lägst och högst och i riktigt allvarliga fall fängelse och högst . fall krävs att mänsklig hälsa riskerats eller drabbats. Försök till brott är straffbara i samtliga fall. Andra rättsverkningar som kan komma i fråga är förverkande eller att en person förbjuds att utöva ett visst yrke. Det finns också möjligheter att stoppa verksamheten vid en viss anläggning. Dessa sanktioner kan förekomma såväl straffrättsligt som administrativt. De har tillämpats sparsamt i miljösammanhang. Den vanligaste påföljden är böter. Endast domstol kan pröva frågan om straffrättsliga sanktioner. Parallellt med det straffrättsliga sanktionssystemet finns ett administrativt sanktionssystem som dels reglerar vissa andra typer av brott mot miljölagstiftningen, dels innehåller regler om ansvar för juridiska personer. De nu nämnda överträdelserna betecknas Ordnungswidrigkeit. Den huvudsakliga sanktionen är en sank- tionsavgift. I första instans är det normalt en administrativ myndig- het som beslutar om en sådan avgift. kan förenas med böter. I den mån straffavgifterna prövas i domstol sker det i brottmåls- domstol. Andra administrativa frågor prövas av specialdomstolar, något som oftast tar mycket . Juridiska personer kan inte göras straffrättsligt ansvariga, däremot kan, som nämnts, straffavgifter enligt lagen om Ordnungswidrigkeiten förekomma. För att en sådan avgift skall kunna dömas ut krävs att en ledande företrädare för en juridisk person gjort sig skyldig till ett brott eller en Ordnungswidrigkeit. Det är inte nödvändigt att identifiera den ansvarige om det ändå kan fastställas att åtminstone någon ansvarig person brutit mot relevanta bestämmelser. Denna redogörelse avser och . Lagstiftningen i är likartad medan har ett system som något mer liknar det kontinentala. Detta hindrar dock inte att skotska beslut ofta citeras i engelsk rättspraxis. Det engelsk/walesiska rättssystemet skiljer sig på många punkter från vårt eget. En sådan skillnad är att man inte skiljer strikt mellan förvaltningsrätt och annan rätt och inte har speciella förvaltnings- domstolar. Det finns dock regler för förvaltningsbeslut och hur dessa skall överklagas, men engelska miljömyndigheter kan i mycket mindre utsträckning än svenska miljömyndigheter fatta beslut gentemot enskilda. Myndigheterna har i stället möjlighet att vända sig till domstol och utverka förelägganden (injunction). Däremot har man tillgång till de straffrättsliga instrumenten efter- som åtalsrätten är fri. Det betyder att vem som helst kan väcka åtal, juridiska såväl som fysiska personer. Skyddet av miljön regleras huvudsakligen i Environmental Protection Act . Lagen innehåller regler om tillstånd för miljöfarlig verksamhet, avfallshantering, frågor om genmodifierade organismer, ren luft och förorenad mark. I lagen finns också ansvarsbestämmelser. Vattenförorenande verksamhet regleras huvudsakligen Act. I Environmental Protection Act finns bland annat bestämmelser om statutory nuisance (ungefär lagreglerad störning, som skiljer sig från common law nuisance, vilket är störningar definierade i rättspraxis). Bestämmelsen härstammar från tidigare regler om hälsoskydd. Statutory nuisance kan sägas vara en blandning av sådant som omfattas av hälsoskyddslagstiftningen och grannelags- rätten; den avser skador på mänsklig hälsa eller störningar för- orsakade av rök, ångor eller gaser, damm, lukt eller andra luftburna störningar, deponerade material, djur, ljud och vibrationer och annat som kan spridas från en byggnad, fastighet eller farkost. Regleringen utgår från ett strängt markägaransvar som innebär att det i sista hand är denne som skall se till att fastigheten är i ett skick som inte stör omgivningen. Regleringen i Environmental Protection Act har utvecklats och kompletterats av ett stort antal nya regler huvudsakligen i form av förordningar men också lagar. Ett exempel är lagen om före- byggande och kontroll av föroreningar (the Pollution Prevention and Control Act). Den är instrumentet för att genomföra EG- direktivet 96/61/EC angående integrerad prevention och kontroll av föroreningar i engelsk/walesisk rätt. Miljömyndigheterna genomdriver lagstiftningen på många sätt men huvudsakligen med stöd av tillstånd och förelägganden. En avgörande skillnad mot är att administrativa viten inte existerar. Å andra sidan är det en straffbar handling att bryta mot villkoren i ett tillstånd eller inte följa ett föreläggande. De nämnda bestämmelserna om statutory nuisance är ett exempel på detta; det är ett brott att utan skälig ursäkt bryta mot ett föreläggande enligt dessa regler. De engelska miljömyndigheterna använder sig av brottmålsförfarande på ett annat sätt än vad fallet är i . Det straffrättsliga ansvaret är strängare än i och kan i princip sägas vara strikt, det vill säga åklagaren behöver inte visa att någon agerat med avsikt eller av oaktsamhet för att en domstol skall döma till straffrättsligt ansvar. Ansvaret är dock inte absolut i den meningen att det omfattar alla slags utlösande händelser. Det kan vara ett försvar att visa att en händelse varit extraordinär eller oförutsebar. Åtalsrätten är som ovan nämnts fri. Främst är det den centrala miljömyndighetens () provinskontor, som väcker åtal. Det förekommer även att enskilda och organisationer (till exempel ) väcker åtal. Det är domstol som prövar det straffrättsliga ansvaret. Miljö- myndigheterna använder sig dock i vissa fall av mindre ingripande metoder, som att till exempel utfärda en varning (caution) för den ansvarige eller tillgripa regler som möjliggör kontroll av en pågående verksamhet för att förhindra ytterligare skada på miljön, till exempel genom förslag eller order om förbättringar av verk- samheten. De påföljder som kan komma i fråga är böter och/eller fängelse. Böter är den vanligast förekommande påföljden. Ett exempel på vilka påföljder som används är hur brott mot Radioactive Substances Act (ungefär lag om radioaktiva ämnen) bedömts. – 1995 väcktes 19 åtal för brott mot denna lag. I samtliga fall bifölls åtalen. I alla fall utom två dömdes den tilltalade att ersätta kostnader som uppstått på grund av brotten. Påföljden blev vanligtvis böter, som varierade mellan £100 och £34 000. I fem fall bestämdes påföljden till en motsvarighet till vår villkorliga dom, i ett fall till en motsvarighet till villkorlig dom dock utan prövotid och i två fall till fängelse (). Administrativa sanktioner är alltså ytterst få. Injunction har redan nämnts. Miljömyndigheterna har också en möjlighet att under vissa omständigheter, om en verksamhetsutövare inte följer ett föreläggande i brådskande fall utföra de behövliga åtgärderna på eget bevåg och därefter begära att verksamhetsutövaren skall betala. Myndigheterna har också makt att återkalla eller ändra på ett tillstånd för miljöfarlig verksamhet. Detta medför bättre möjlig- heter till kontroll över verksamhetsutövarna och kan medföra stora svårigheter för den verksamhet som drabbas. Den stora skillnaden i system kan kort beskrivas så att där svenska miljömyndigheter agerar i domstol för att få viten ut- dömda, där tenderar de engelska att väcka åtal i allmän domstol. Juridiska personer kan göras straffrättsligt ansvariga, och det absolut vanligaste förhållningssättet är att bolagen, inte enskilda representanter åtalas för brott. Högre befattningshavare åtalas dock relativt sällan, trots att detta anses vara en effektiv metod för att motverka miljöbrott, huvudsakligen på grund av svårigheter att bevisa samtycke, tyst medgivande eller oaktsamhet från deras sida.