sou · GQB33d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Den fråga som vi måste överväga är hur och i vilken utsträckning som intresset av samhällsskydd skall tillåtas påverka valet och verk- ställandet av en påföljd. Våra överväganden när det gäller samhälls- skyddsåtgärder framgår av kapitel 10. 7.8Ett mera renodlat reaktionssystem Tydliga skillnader bör så långt det är möjligt göras mellan omstän- digheter som rör straffrättsligt ansvar, vårdbehov och samhällets skyddsbehov. I ett reformerat system bör så långt det är möjligt göras tydliga skillna- der mellan omständigheter som rör straffrättsligt ansvar, vårdbehov och samhällets skyddsbehov. I viss utsträckning torde risken för etiska och andra konflikter mellan dessa olika aspekter därigenom minska. I andra fall innebär en ökad renodling att man på ett tydligare sätt än i dagens system uppmärksammar de konflikter som kan finnas, vilket i sin tur bör leda till att en öppen prioritering mellan de olika aspekterna måste göras. Och även om de olika aspekterna till slut på något sätt måste vägas samman, innebär sannolikt en ökad renodling och tydligare grän- ser dem emellan att systemet blir mera logiskt uppbyggt och enklare att tillämpa. 7.9Svårigheterna att skapa ett perfekt system Svårigheterna att skapa ett perfekt system bör leda till en strävan mot flexibla men ändå robusta lösningar. Även om alla de utgångspunkter som skisserats följs och bidrar till att ett reformerat system blir robust, tydligt och ändamålsenligt, kan det inte nog betonas att ett sådant system inte kommer att vara något per- fekt system. I propositionen till reform uttalades att frågan om behand- lingen av lagöverträdare med brister eller avvikelser i psykiskt hän- seende är ett av de svåraste, principiellt viktigaste och mest kontrover- siella problemen inom kriminalpolitiken.5 Enligt propositionen består problemet framför allt i att finna en ordning som tillgodoser alla de krav på rättvisa, humanitet, samhällsskydd och andra hänsyn som gör sig gällande. Det finns all anledning att instämma i den nu re- dovisade beskrivningen. avslutar sin idéhistoriska bok om rättspsykiatrins ut- veckling, Utan vett och vilja. Om synen på brottslighet och sinnessjuk- dom med följande tänkvärda reflektion. Varje tid och varje samhälle har utifrån sina förutsättningar försökt närma sig och hantera problemen med de psykiskt störda lagöverträdarna, men varken rättsväsendet eller den offentliga vården förefaller vara rustade för att komma med några mer slutgiltiga förslag och några sådana finns säker- ligen inte heller. Av allt att döma är detta ett område där diskussionen ald- rig kommer att upphöra, meningsmotsättningarna alltid kommer att vara stora och alla de åtgärder som vidtas kommer att förkastas. Kanske är människans gåtfullhet för stor för att det skall kunna finnas några enkla svar och entydiga lösningar på de problem som hänger samman med den komplicerade frågan om sambandet mellan brottslighet och sinnessjuk- dom.6 Det är inte svårt att instämma i bedömning. Något perfekt system för hur psykiskt störda lagöverträdare skall hanteras kommer vi inte att kunna föreslå. Problem och upprörande enskilda fall kommer ofrånkomligen att förekomma även efter ett genomförande av vårt för- slag och sannolikt leda till krav på ytterligare förändringar. Reformarbetet bör därför präglas av ödmjukhet inför de svårigheter som är förknippade med överväganden och reformer på detta område. Medvetenheten om dessa svårigheter leder till att en målsättning bör vara förhållandevis flexibla men robusta lösningar på de pro- blem som den nuvarande ordningen för med sig. Ett system som bygger på de utgångspunkter som vi nu redogjort för bör kunna positivt bidra till detta. 1990/91:58 s. 448 6Se a.a. (1993) s. 348 Kommitténs förslag: Tillräknelighet eller ansvarsförmåga skall åter vara ett krav för straffrättsligt ansvar. Tillräknelighetsregeln utfor- mas så att den från ansvar utesluter en mindre grupp än den som omfattas av det s.k. fängelseförbudet i 30 kap. 6 § BrB. An- svarsfrihet föreligger enligt förslaget, om gärningsmannen till följd av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd saknade för- måga att förstå innebörden av sin gärning eller att anpassa sitt handlande i enlighet med en sådan förståelse. Ett undantag från re- gelns tillämplighet skall gälla om gärningsmannen genom rus eller på annat liknande sätt själv har vållat sin bristande förmåga. Som en konsekvens av att tillräknelighetsrekvisitet införs upphävs fängelse- förbudet och övriga inskränkningar i påföljdsvalet för psykiskt stör- da lagöverträdare som döms för brott. Principen att vissa personer bör ges straffrättslig särbehandling på grund av sitt sinnestillstånd har, som också framgått av den historiska beskrivningen, gällt både i vårt land och i andra länder. Ett av skälen för en straffrättslig särreglering för psykiskt störda lag- överträdare har att göra med de grundläggande principerna för fördel- ning av straffrättsligt ansvar. I förarbetena till reform uttryck- tes dessa på följande sätt.1 Vid bedömningen av om och i vilken utsträckning någon bör hållas straff- rättsligt ansvarig för sina handlingar är det i en modern rättsstat en självklar utgångspunkt att man måste ta hänsyn till vilka möjligheter och vilken för- måga som den handlande har haft att rätta sig efter lagen. Att gärnings- mannen i gärningsögonblicket har varit psykiskt störd på ett sätt som har påverkat hans handlande kan därvid ha betydelse. 1 Se prop. 1990/91:58 s. 449 I så gott som alla med jämförbara länder har principen att gär- ningsmannen skall ha haft i sin makt att påverka sitt handlande för att han skall kunna hållas ansvarig för detta ansetts leda till att straffrätts- ligt ansvar i sig är uteslutet för vissa gärningar. Det avser gärningar som någon begått under påverkan av mera kvalificerade former av psy- kiska störningar eller motsvarande fall av tillfällig sinnesförvirring2. Man uppställer, liksom svensk rätt gjorde före BrB:s tillkomst, tillräk- nelighet eller ansvarsförmåga som brottsförutsättning. Grunden för en sådan inställning är den allmänt spridda tanken att det är orättfärdigt att straffa någon som har begått en gärning under inflytande av psykisk störning eller en tillfällig sinnesförvirring, om gärningen, på grund av störningen eller sinnesförvirringen, inte kan sägas vara ett utslag av gärningsmannens fria val och han därför inte kan rå för den. Frågan om tillräknelighetsrekvisitet på nytt bör bli en del av svensk rätt är en av våra huvudfrågor. Ställningstagandet i denna del påverkar i sin tur hur systemet i övrigt bör vara utformat. I det följande presente- ras de olika argument som har anförts för och mot ett krav på tillräkne- lighet. Därefter görs en samlad bedömning och ett ställningstagande. Skuldprincipen är en straffrättslig grundsats som säger att straff förut- sätter skuld. Ofta uttrycks detta med den latinska sentensen nulla poena sine culpa3. Innebörden av skuldprincipen är i korthet att endast den får fällas till ansvar och bestraffas som vid gärningstillfället kunde rå över sin gärning. Sedan den liberala rättsstatens genombrott i samband med den har i alla moderna rättsstater skuldprinci- pen intagit en central position inom straffrätten. Kravet på tillräknelig- het eller ansvarsförmåga utgör en av grundbultarna i sådana rättssys- tem, något som också visar sig i det faktum att tillräknelighetskravet är en förutsättning för straffrättsligt ansvar och ses som ett rättsstatligt grundkrav i samtliga jämförbara rättssystem såväl i som i övri- ga världen.4 3Utan skuld inget straff 4Grönlands påföljdssystem har en helt egen och säregen uppbyggnad som byg- ger på tankar om individualprevention och där straffrättsligt ansvar ses som en I botten ligger här frågor om i vilka situationer man bör anses mo- raliskt och rättsligt ansvarig för en gärning. Dessa är i sin tur intimt förknippade med det eviga spörsmålet huruvida vi har fri vilja i vårt handlande eller om detta är mer eller mindre orsaksbestämt (determi- nerat). Om man inte förfäktar synen att alla våra gärningar är helt förutbe- stämda och att moraliskt ansvar därmed är en illusion5, anses moraliskt ansvar för en gärning som lett till en viss icke önskvärd följd kräva att gärningsmannen orsakat följden, att han i någon mening valt att utföra gärningen trots alternativa valmöjligheter, att hans val var någorlunda medvetet (var vid sina sinnens fulla bruk) samt att han någorlunda visste och hade förmåga att förstå vilka konsekvenser som gärningen skulle leda till.6 De straffrättsliga bestämmelserna om personligt ansvar och straff kan i många stycken ses som en i demokratisk ordning be- slutad och därigenom formaliserad samling moralregler. Straffansvar torde i botten alltid förutsätta moraliskt ansvar, medan det omvända förhållandet inte gäller. Skuldprincipen kan ses som ett utflöde av en annan grundläggande princip och ett rättesnöre inom modern straffrätt, den s.k. konformi- tetsprincipen7. Innebörden av denna är att endast den som har förmåga eller tillfälle att följa lagen bör kunna hållas straffrättsligt ansvarig. Konformitetsprincipen har sin största betydelse på lagstiftningsplanet. Om man menar allvar med den normstyrning som en kriminalisering är avsedd att innebära (att få medborgarna att göra eller underlåta vissa socialt förkastliga handlingssätt genom förbud eller påbud) måste med- borgarna – som kriminaliseringen ytterst syftar till att påverka – kunna följa lagen. I kunna ligger då både ett krav på att gärningsmannen har förmåga att följa lagen och att han har sådana kunskaper att han har tillfälle att göra just detta. Frånvaro av förmåga att kunna följa lagen implicerar att gärnings- mannen saknar förmåga till kontroll över sitt beteende och därför kan ursäktas för sitt handlande. En sådan bristande förmåga kan föreligga om gärningen är i egentlig mening ofrivillig (t.ex. en reflexrörelse) el- I övrigt gäller det tre amerikanska delstater i Mellan- västern (, och ) 5Determinism kan förenas med personligt straffansvar, om man därigenom inte utesluter att människor handlar fritt i den meningen, att de rationellt eller spon- tant ger uttryck för sin egen unika personlighet i val och avsiktlig handling. Jfr bl.a Jareborg, Determinism och ansvar, Straffrättsideologiska fragment, 1992, s. 206-242 6Jfr bl.a. , Inledning till etiken, 1996, s. 54 f. 7Se bl.a. Jareborg, Allmän kriminalrätt s. 303 f. och i betänkandet Straffansva- rets gränser, SOU 1996:185 del I s. 50 ff. ler om gärningsmannen omöjligen kan utföra en viss i lagen påbjuden aktivitet på grund av bristande styrka, kunskap eller skicklighet e.d. Grundtanken bakom tillräknelighetsläran är att även situationer när någons sinnestillstånd är sådant att förmågan att förstå och bedöma gärningens innebörd eller förmågan till handlingskontroll är väsentligt påverkad bör tillmätas betydelse som en ursäktande omständighet. En handling är – till skillnad från en kroppsrörelse – en social före- teelse. Att känna igen eller bedöma mänskligt handlande innebär att tolka mänskligt beteende i ett socialt sammanhang. En handling till- skrivs en person. Den är föremål för personens kontroll och därför be- roende av dennes skäl, motiv, avsikter, föreställningar och önskemål m.m. Vår föreställning om verkligheten ger oss skäl att göra eller inte göra olika saker. Uppfattar vi det så att något förhållande föreligger eller kommer att föreligga som en konsekvens av vårt handlande, får det därmed betydelse för om vi företar handlingen eller avstår. Denna uppfattning får således betydelse som handlingsskäl. (Det bör påpekas att förekomsten av ett handlingsskäl inte förutsätter att vi i handlings- situationen i någon mer påtaglig mening måste överväga om vi bör handla på ett visst sätt eller inte. I standardsituationer gör vi saker utan att ifrågasätta dem.) Dessa anmärkningar rörande handlingar och handlingsskäl får bety- delse för utformningen av det straffrättsliga ansvaret för psykiskt störda lagöverträdare. Den som t.ex. vid gärningstillfället befinner sig i ett akut psykotiskt tillstånd med sådana vanföreställningar eller hallucina- tioner att han har helt tappat kontakt med verkligheten måste anses sakna kontroll över sina handlingsskäl. Gärningsmannens uppfattning av gärningssituationen skiljer sig så markant från den faktiska verklig- heten att det inte finns någon anledning till och därmed ingen skuld att utkräva ansvar för. Han saknar förmåga att förstå gärningens innebörd. Skuldprincipen ger med andra ord stöd för att ansvarsfrihet skall föreligga i en sådan situation. I dessa fall är det – om man följer principen – orättfärdigt att utdöma ett straffrättsligt ansvar8. En riktigt genomförd prövning av det subjektiva rekvisitet (uppsåt eller oaktsamhet) innebär visserligen att en del av dessa fall inte leder till straffrättsligt ansvar. Men en del fall som inte bör föranleda ansvar enligt skuldprincipen är sådana där uppsåt kan anses föreligga. Som exempel kan nämnas ett fall där en person trodde sig delta i . Gärningsmannen var medveten om att han sköt på männi- skor och hade därför uppsåt till just detta, men trodde som sagt att det skedde i en krigssituation, en föreställning som saknade all förankring i 8 Däremot kan man överväga ingripanden som grundas på vårdbehov och sam- hällsskydd Ett annat fall kan vara, om någon attackerar en annan per- son i tron att denne är besatt av . Uppsåt att attackera en annan människa föreligger ju i en sådan situation, men gärningsmannens egen föreställning om gärningen och den situation i vilken den begås skiljer sig så markant från vad som rent faktiskt är fallet att det knappast ter sig rimligt att utkräva något straffrättsligt ansvar för denna. Som vi återkommer till innebär den nuvarande ordningen dessutom risker för att skuldfrågan blir av underordnad betydelse i förhållande till påföljdsfrågan i situationer när det föreligger ett uppenbart vårdbe- hov eller ett mera påtagligt intresse av samhällsskydd. Sammantaget talar skuldprincipen för att ett krav på tillräknelighet eller ansvarsförmåga åter bör införas i svensk rätt. 8.2.2Allmänpreventiva överväganden knutna till ändamålet bakom straffbestämmelserna Tillräknelighetskravet har också motiverats från andra utgångspunkter. Man har från allmänpreventiv synpunkt hävdat att det primära syftet med straffbestämmelserna är att avhålla medborgarna från att begå vis- sa gärningar. Ett likadant synsätt är att straffbestämmelserna skall ver- ka moralbildande eller moralförstärkande på medborgarna och därige- nom mera indirekt påverka dem. Från dessa utgångspunkter har man gjort gällande att ansvarsfrihet för dem som begått en gärning under påverkan av mera kvalificerade former av psykisk störning eller tillfällig sinnesförvirring kan motive- ras med att dessa inte är påverkbara av det allmänna straffhotet och att användningen av straff i dessa situationer därför är överflödigt eller t.o.m. skadligt för straffsystemets trovärdighet och därmed genomslag. Den engelske rättsfilosofen och den tyske straffrätts- reformatorn gjorde sig till talesmän för en så- dan motivering. Från moralbildningssynpunkt har man som stöd för tillräknelig- hetsläran anfört att det knappast inverkar menligt på straffhotets moral- bildande verkan, om personer – som t.ex. agerar under en helt främ- mande verklighetsuppfattning – befrias från straffrättsligt ansvar. Tan- ken är då att det syfte som styr kriminaliseringen – att påverka medbor- garna – bör gälla bara för någorlunda normala situationer och inte vid situationer när det föreligger uppenbart ursäktande omständigheter. Det framstår nämligen inte som rimligt att kräva att lagen följs i sådana undantagssituationer. Den moralbildande effekten kan då bli motsatt den avsedda, eftersom straffrättligt ansvar och ett realiserande av det allmänna straffhotet under sådana omständigheter kan uppfattas som orättfärdigt på samma sätt som många skulle reagera, om t.ex. den som uppenbart handlar i självförsvar inte skulle kunna frikännas. Grunderna för tillräknelighetsläran påverkar i det svenska systemet påföljdsbestämningen. Man kan säga att tillräknelighetsläran i svensk rätt genom BrB flyttades över från ansvarsledet till påföljdsledet. Detta förklarar bl.a. att bestämmelserna i 30 kap. 6 § BrB och i 29 kap. 3 § första stycket 2 BrB ställer upp ett krav på orsakssamband mellan den psykiska störningen och gärningen för att kunna tillämpas. Kravet på orsakssamband, som i ett system med ansvarsfrihet för psykisk avvikelse kan sägas vara ägnat att klargöra grunden för an- svarsfriheten, upptogs emellertid i BrB men kom i stället att få betydel- se för de inskränkningar i påföljdsbestämningen som föreskrevs för de psykiskt störda lagöverträdarna. Samma tillstånd som ledde till straffri- het för psykiskt störda lagöverträdare enligt den gamla bestämmelsen i 5 kap. 5 § första stycket SL kom enligt BrB:s reglering i stället att leda till fängelseförbud och andra inskränkningar i påföljdsvalet enligt den dåvarande bestämmelsen i 33 kap. 2 § BrB. Den sistnämnda bestäm- melsens krav på orsakssamband mellan den psykiska avvikelsen och brottet var inte föremål för någon särskild diskussion i lagstiftnings- ärendet. De fall av tillfällig sinnesförvirring som tidigare ledde till an- svarsfrihet enligt en särskild bestämmelse i 5 kap. 5 § andra stycket SL leder alltjämt till frihet från ansvar, men utan uttryckligt lagstöd.9 Problemet är att de omständigheter som ligger till grund för särbe- handlingen på påföljdsnivån för psykiskt störda lagöverträdare enligt BrB egentligen hör hemma vid prövningen av skuldfrågan, dvs. på an- svarsnivån. I samband med reform framhöll också justitieministern att kravet på orsakssamband kunde ha såväl principiell som praktisk bety- delse i ett straffrättsligt system där frihet från ansvar gällde för gär- ningar som har begåtts av någon som bedömts som otillräknelig, efter- som ett sådant krav var ägnat att klargöra grunden för ansvarsfrihet. I ett straffrättsligt system som det svenska, där alla psykiskt störda lag- överträdare i princip såsom andra kan bli föremål för straffrättsliga sanktioner, var frågan om orsakssamband enligt justitieministern där- emot av mera begränsad betydelse. Emellertid borde ett sådant krav alltjämt gälla för bl.a. förbudet att döma en allvarligt psykiskt störd lagöverträdare till fängelse. Skälen för detta var enligt departe- 9 Se kapitel 2 mentschefen att fängelseförbudet liksom straffvärdebedömningar hade att göra med i vilken utsträckning gärningsmannen kunde göras ansva- rig för sin gärning, vilket självfallet hängde samman med gärnings- mannens psykiska tillstånd i gärningsögonblicket och med om hans handlande hade påverkats av detta tillstånd.10 Bristerna i gärningsman- nens psykiska status kan enligt departementschefen ibland vara så all- varliga att fängelse inte bör få ådömas.11 Detta argument kan naturligtvis fullföljas. kan bristerna i gärningsmannens psykiska status vara än allvarligare och bör då leda till frihet från ansvar. Systematiska skäl talar därför också för att gär- ningsmannens sinnestillstånd i själva gärningsögonblicket får betydelse för ansvarsprövningen. 8.2.4Undvikande och förtydligande av intressekonflikter Ett tillräknelighetsrekvisit kan också medföra att man undviker eller i vart fall gör tydligare vilka intressekonflikter som föreligger, varige- nom systemet kan bli mer renodlat och tydligt. Vårdaspekter och skyddsaspekter, som är framåtblickande intressen, riskerar nu att medvetet eller omedvetet påverka den straffrättsliga an- svarsfrågan, t.ex. uppsåtsprövningen, vilken såsom ansvarsförutsättning utgår från gärningen och till sin natur är bakåtblickande. Det finns t.ex. anledning att tro att uppsåtsrekvisitet i vissa fall till- lämpas väl fragmentariskt vid gärningar som har begåtts av psykiskt störda lagöverträdare. Enligt uppgift är det bara i ett eller ett par fall som ett åtal ogillas därför att den psykiskt störde har ansetts sak- na uppsåt, trots att prövningen av uppsåtskravet vid exempelvis gär- ningar begångna av psykotiska personer torde vara mycket svår att ge- nomföra. Det sagda talar med viss styrka för att uppsåtsrekvisitet i rättstillämpningen anses lättare uppfyllt, om gärningsmannen har en allvarlig psykisk störning och bedöms vara i behov av vård än om han exempelvis har varit tillfälligt sinnesförvirrad och alltså inte har något vårdbehov som domstolen genom domen kan tillgodose. Vissa uttalan- den i litteraturen ger också stöd för en sådan slutsats.12 1990/91:58 s. 457 f. 12Se t.ex. , En ansvarslös reglering av den galnes skuld i Skuld- frihet och ansvarslöshet, 1994, s. 223. Se även , Socialbered- ningens skuld i Skuld och ansvar, 1985, s. 245 Det förhållandet att uppsåtsrekvisitet förefaller tillämpas väl frag- mentariskt när det rör sig om psykiskt störda lagöverträdare kan säker- ligen sättas i samband med den intressekonflikt mellan å ena sidan den straffrättsliga aspekten och å andra sidan vård- och samhällsskyddsas- pekten som det nuvarande systemet är behäftad med. Domstolen ställs inför ett val. Det ena alternativet är att ogilla åtalet på grund av brister i uppsåtsrekvisitet, varpå det, särskilt med de nuvarande bestämmelserna i , finns stor risk att vård eller något annat ingripande från samhäl- let över huvud taget inte kommer till stånd. Det andra alternativet är att finna ett uttunnat uppsåtsrekvisit uppfyllt och sedan överlämna gär- ningsmannen till rättspsykiatrisk vård, vilket tillgodoser behovet av psykiatrisk vård. Väljer domstolen det sistnämnda alternativet, riskerar man emeller- tid att orättfärdigt ålägga ett straffrättsligt ansvar för att endast tillgo- dose vårdbehovet. Det är naturligtvis såväl etiskt som rättsligt diskuta- belt, även om ett sådant förfaringssätt har åtminstone indirekt stöd i de pragmatiskt färgade förarbetena till BrB.13 Departementschefen uttala- de där, till bemötande av invändningar vid remissbehandlingen om att de s.k. straffriförklaringarna borde bibehållas och att det kunde riktas allvarliga invändningar mot att domstol skall döma till vård, att pro- blemet med de psykiskt störda lagöverträdarnas straffrättsliga ansvar närmast var att se som en formell klassificering som det var svårt att föreställa sig var av större betydelse. Enligt departementschefen var problemet främst av praktisk natur; det väsentliga enligt hans mening var att de psykiskt störda fick den behandling som med hänsyn till om- ständigheterna var bäst lämpad som reaktion på brottet. Man kan här se hur inflytandet från den förhärskande be- handlingsideologin påverkade lagstiftarens ställningstaganden långt utöver vad den mera primärt tog sikte på. Även risken för att gärningsmannen till följd av sitt tillstånd åter- faller i allvarlig brottslighet kan i vissa fall tänkas indirekt inverka på bedömningen i uppsåtsfrågan. Gärningsmannens farlighet och intresset av samhällsskydd får nämligen beaktas endast om han fälls till ansvar och döms till påföljdskombinationen överlämnande till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Om åtalet ogillas, kan däremot en till gärningsmannens sinnestillstånd knuten risk för återfall i straff- belagda gärningar inte i sig leda till någon reaktion från samhällets sida. Här finns alltså en konflikt mellan den straffrättsliga aspekten och samhällsskyddsaspekten. Om tillräknelighetsrekvisitet återinförs och blir ett led i prövningen av skuldfrågan, kommer det att innebära att det blir tydligare vilken 13 Se prop. eller vilka aspekter som är styrande. Eftersom den prövningen i regel kommer att göras före uppsåtsprövningen minskar också svårigheterna med denna. Det framstår därtill som både önskvärt och oundvikligt att ett system med tillräknelighet kompletteras med möjligheter till åtgär- der grundade på behovet av vård eller intresset av samhällsskydd.