sou · GQB369d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen skall jämföras med artikel 31 i , där staterna förbjuds att straffa en flykting för olovlig inresa eller vistelse, om flyktingen kommer direkt från ett område där han eller hon hotades av politisk förföljelse som gällde hans eller hennes liv eller frihet. I konventionsbestämmelsen förutsätts bl.a. att flyktingen, för att kunna åberopa bestämmelsen, utan dröjsmål anmäler sig till myndigheterna. Genom undantaget i första stycket sista meningen anses konventionsåtagandet uppfyllt för svensk del (jfr. Ds A 1981:8 s. 156). Vid tillkomsten av utlänningslag infördes böter som påföljd för ringa brott. tillkom möjligheten enligt andra stycket att inte väcka åtal. 1979/80:96 (s. 84) anförde föredragande statsrådet bl.a. följande om motiven för denna ändring. De nuvarande bestämmelserna får i många fall olämpliga konsekvenser. Särskilt gäller detta i fråga om finländare som är bosatta nära den svensk-finska gränsen. Bestämmelsen ger, som även understryks av i , inte tillräckliga möjligheter att beakta humanitära och sociala synpunkter. I vissa av de situationer då en socialt nedgången utlänning, som påträffas här efter utvisning med återreseförbud, mer eller mindre automatiskt anhålls, häktas och döms till kortare ovillkorligt straff, bör det i fortsättningen bli möjligt att underlåta åtal. I fråga om de situationer då det är motiverat att inte väcka åtal anslöt sig föredraganden till vad utlänningslagskommittén hade anfört. Åtal borde sålunda i viss utsträckning kunna underlåtas i fråga om nordbor med hänsyn till att någon gränskontroll inte förekommer mellan de nordiska länderna. Särskilt borde detta gälla beträffande de alkoholiserade eller i övrigt socialt handikappade personer, som gång på gång dömdes för olovlig vistelse, fastän de i stället borde bli föremål för social omvårdnad. Åtal borde vidare kunna underlåtas då en person tillfälligt har rest in för att besöka en sjuk anhörig eller bekant eller i övrigt har haft ett vägande skäl för ett tillfälligt besök här, men har underlåtit att först söka tillstånd. Om en förvisad person av t.ex. ekonomiska skäl har funnit sig tvingad att resa över svenskt territorium för att ta sig in i tredje land borde likaså åtal kunna utebli. Föredraganden gjorde emellertid följande uttalande (prop. 1979/80:96 s. 84): Jag vill emellertid i detta sammanhang understryka vikten av att lagföring kommer till stånd i alla de fall då brottet inte kan anses som ringa. Straffbestämmelsen utgör ett nödvändigt komplement till det återreseförbud som alltid skall gälla vid utvisning på grund av brott. Den möjlighet att underlåta att beivra överträdelsen som jag sålunda föreslår bör ses som ett undantag endast för de fall då brottet med hänsyn till omständigheterna är att anse som ringa. Någon allmän begränsning av ansvaret för olovlig vistelse är sålunda inte avsedd. 10 kap. 5 § UtlL Till fängelse i högst eller, om brottet är mindre allvarligt, till böter eller fängelse döms den som i vinstsyfte planlägger eller organiserar verksamhet som är inriktad på att främja att utlänningar reser till utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i . Den som hjälper en utlänning att resa till utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i döms för medhjälp till brott enligt första stycket, om han insåg eller hade skälig anledning att anta att resan anordnats i vinstsyfte genom sådan verksamhet som där sägs. infördes en särskild bestämmelse om straff för den som i vinstsyfte planlägger eller organiserar verksamhet som är inriktad på att främja att utlänningar reser till utan pass eller tillstånd till inresa i landet. Den nuvarande bestämmelsen finns i 10 kap. 5 § första stycket UtlL. Invandrarpolitiska kommitténs delbetänkande Invandrings- politiken (SOU 1983:29) innehöll inte något förslag om en sådan bestämmelse. I lagrådsremissen angående invandrings- och flyktingpolitiken (beslutad vid regeringssammanträde ) föreslogs dock en sådan bestämmelse införd. Motiveringen var att det hade ansetts föreligga behov av att under vissa förutsättningar straffbelägga sådana åtgärder som syftar till att främja, att utlänningar reser till utan sådana handlingar som föreskrivs för inresa i landet, främst pass och visering, för att här begära att få resa in i landet (s. 144). 1993/94:52 angavs följande som skäl för införandet av straffbestämmelsen (s. 11): har det blivit allt vanligare att utlänningar tar sig till genom att betala stora summor till olika organisatörer – för att sedan söka asyl eller annat uppehållstillstånd här. Om de inte beviljas uppehållstillstånd här måste de återvända till vanligtvis mycket svårare förhållanden än dem de lämnat. Ofta har de tvingats sälja allt de ägde i hemlandet för att kunna betala organisatören. Det är således fråga om ett hänsynslöst utnyttjande i vinstsyfte av människor i ett utsatt läge. Hjälpen som utlänningen får för de pengar han betalat består oftast i att han förses med förfalskade handlingar och inte sällan också instruktioner om vad han lämpligen bör säga vid ankomsten till . innefattar hjälpen även transport till den svenska gränsen och illegal inresa i landet. Om många asylsökande kommer till på nämnt sätt kan det minska våra möjligheter till organiserad överföring av flyktingar. Det kan bli svårare att driva en rättvis och human flyktingpolitik. Människor som kanske har större behov av skydd än de som hjälps hit kanske inte kan tas emot. Ett sätt att motverka att presumtiva asylsökande utnyttjas på nu nämnt sätt är upplysningsverksamhet kombinerad med hjälpinsatser i de berörda utlänningarnas vistelseländer. På så sätt kan man motverka att personer som inte har utsikter att få stanna i ändå söker sig hit. Det har emellertid visat sig vara mycket svårt att nå ut med information som tas på allvar i de berörda länderna. Det är också nödvändigt att kunna straffa dem som medverkar till sådan organiserad verksamhet som nämnts. Det var därför som den straffbestämmelse, som återfinns i 10 kap. 5 § UtlL, infördes . Till skillnad från 2 a § krävs inte att utlänningen tar sig in eller har för avsikt att ta sig in i illegalt. Det saknar också betydelse om utlänningen efter inresan har rätt att stanna här, exempelvis därför att han eller hon är flykting enligt . Vad som är relevant är i stället om utlänningen saknar pass och sådana tillstånd som krävs för inresa, om resan ingår i en planerad verksamhet i syfte att främja att utlänningar skall komma till utan erforderliga handlingar samt om organisatören handlat i vinstsyfte. Omfattningen av verksamheten och storleken på den organisatören gör är faktorer som skall beaktas vid bedömningen av straffvärdet. Åtgärderna beskrivs som planläggande och organiserande av verksamheten. Straffbarhet förutsätts alltså inträda redan i ett tidigt skede och även om åtgärderna inte leder till att någon utlänning kommer till . Begreppet organisera har avsetts få en vid tolkning (prop. 1983/84:144 s. 117). Straffansvar kan inträda även om verksamheten inte avser hjälp till hela resan från hemlandet utan endast en etapp (jfr. rättsfallet NJA 1986 s. 607). En förutsättning torde dock vara att det för den som främjat utlänningens resa stod klart att målet för resan var (prop. 1993/94:52 s. 9). Bestämmelsen tar sikte endast på sådan verksamhet som bedrivs i vinstsyfte. Det är således inte straffbart att som ett led i en ideell verksamhet hjälpa någon att komma till för att här söka asyl eller annat uppehållstillstånd. Enligt förarbetena skall det för straffbarhet föreligga en avsikt att för egen del göra en vinst på verksamheten. Det ligger i sakens natur att vinstsyftet ibland kan vara svårt att leda i bevis. En bedömning får göras med hänsyn till samtliga omständigheter. Att verksamheten har organiserats även i annat syfte fritar inte gärningsmannen, om dessutom vinstsyfte har förelegat. Den omständigheten får i stället beaktas vid straffmätningen (prop. 1983/84:144 s. 117). Frågan om vinstsyfte förelåg prövades i rättsfallet NJA 1990 s. 115. Den tilltalade hade enligt egen uppgift haft sin försörjning av verksamheten. Den hade därför inneburit för honom. Eftersom hans deltagande i verksamheten i den omfattning som skett förutsatt att hans levnadskostnader betalades genom den, fick han enligt anses ha handlat i vinstsyfte. Den som endast får sina direkta kostnader för verksamheten täckta torde däremot inte omfattas av straffbestämmelsen (prop. 1993/94:52 s. 9). I samband med att straffskalan skärptes diskuterades begreppet i vinstsyfte. (Ku 1994:10) hade föreslagit att detta begrepp skulle ersättas med mot betalning. Förslaget godtogs emellertid inte. Regeringen uttalade följande (prop. 1996/97:25 s. 225): Utredningen har föreslagit att det nuvarande kravet på att verksamheten skall ha skett i vinstsyfte skall ändras till att den skett mot betalning. Regeringen bedömer emellertid att det är väsentligt att det inte uppstår någon tveksamhet om att det inte är straffbart att som ett led i en ideell verksamhet hjälpa någon att komma till för att här ansöka om asyl eller annat uppehållstillstånd. det för straffbarhet måste visas att det förelegat ett vinstsyfte bör därför finnas kvar. En ändring som utredningen föreslagit skulle heller inte få någon större praktisk betydelse. Som tidigare nämnts har det i praxis ansetts tillräckligt för att vinstsyfte skall anses föreligga att någon försörjer sig genom verksamhet som nämnts. De bevissvårigheter som onekligen inte sällan kan föreligga i fall av denna typ torde vidare vara desamma oavsett om uttrycket i vinstsyfte eller mot betalning används. delade regeringens uppfattning (bet. 1996/97:SfU5 s. 85, rskr. 1996/97:80). Vid lagrådsgranskningen i samband med att straffbestämmelsen infördes berördes särskilt frågan om straffbarhet för åtgärder som har vidtagits utomlands. Lagrådet anförde i detta hänseende (prop. 1983/84:144 s. 119): Straffbestämmelsen i den nämnda fjärde punkten torde i första hand avse brott av aktuellt slag som har begåtts i . Av 2 kap. 4 § följer att brott enligt den föreslagna bestämmelsen skall anses begånget här i landet, om den brottsliga handlingen företogs eller brottet fullbordades här. För det fall att brottet har begåtts utomlands uppkommer frågan om 2 kap. 3 § 3 är tillämplig. Där föreskrivs bl.a. att för brott som har begåtts utom riket skall dömas efter svensk lag och vid svensk domstol, om brottet har förövats mot . Av vad som anförts i remissen framgår ej huruvida avsikten är att ett utomlands förövat brott av den art som avses i den föreslagna fjärde punkten kan anses vara förövat mot . Det synes angeläget att avsikten i fråga om stadgandets innebörd i nu berörda hänseende klargörs under den vidare handläggningen av lagstiftningsärendet. Man kan på goda grunder anta att, om inte lagstiftaren i anslutning till den föreslagna bestämmelsen uttalar sig i annan riktning, brottet i rättstillämpningen kommer att anses vara förövat mot . I propositionen bekräftades därefter att en sådan rättstillämpning som Lagrådet angav överensstämde med bestämmelsens syfte (prop. 1983/84:144 s. 120). Brottet skall alltså anses förövat mot och bedömas efter svensk lag och av svensk domstol. var det högsta straffet som kunde dömas ut fängelse. höjdes straffmaximum till fängelse. Denna straffskärpning tog enligt förarbetena sikte på de fall då verksamheten bedrivs yrkesmässigt eller i vart fall i mycket stor omfattning och med betydande (prop. 1988/89:86 s. 130). Med hänsyn till den omfattning verksamheten fått och de allvarliga konsekvenser den medför för såväl enskilda som samhället ansågs motiverat att på nytt höja straffmaximum. Detta skedde (prop. 1996/97:25, bet. 1996/97:SfU5, rskr. 1996/97:80). Straffmaximum är nu fängelse. Även i de fall där omständigheterna är mindre allvarliga skärptes straffskalan. Utöver böter infördes i straffskalan fängelse upp . Av förarbetena framgår att ett brott enligt 5 § kan anses vara mindre allvarligt exempelvis om det står klart att brottet varit av engångsnatur och avsett någon enstaka person (prop. 1996/97:25 s. 296). utvidgades kretsen som omfattas av straffbestämmelsen i 5 § (prop. 1993/94:52, bet. 1993/94:SfU7, rskr. 1993/94:77). Utvidgningen tillkom i huvudsak på grund av en del upprörande fall av smuggling av människor som ville söka uppehållstillstånd i . I propositionen framhölls att det ofta visat sig svårt att styrka såväl att någon ägnat sig åt organiserad verksamhet som att detta skett i vinstsyfte. Ett särskilt problem i utredningshänseende är att verksamheten ofta organiseras utomlands. I regel kommer endast de till som hjälper till med själva transporten. I de flesta fall torde det vara självklart att exempelvis besättningsmedlemmar ombord på ett fartyg som transporterar ett stort antal utlänningar måste ha insett, eller bort ha inse, vad det är fråga om. Det torde i regel heller inte råda någon tvekan om att det inte är fråga om någon ideell verksamhet utan att transporten företas i vinstsyfte. I propositionen framhölls att det av allmänpreventiva skäl är av stor vikt att samtliga inblandade i organiserad verksamhet med syfte att på olaglig väg hjälpa utlänningar till riskerar kännbara påföljder. Det är vidare inte rimligt att stora utredningsresurser skall behöva läggas ned på att utreda vilken ersättning som kan ha utgått till en enskild besättningsman (prop. 1993/94:52 s. 15). Det infördes därför i andra stycket i 5 § ett uttryckligt ansvar för medhjälp till brott enligt första stycket. En förutsättning för ansvar är att det kan styrkas att fråga varit om verksamhet som avses i första stycket i 5 § och att medhjälparen insåg eller hade skälig anledning att anta att det var fråga om sådan verksamhet i vinstsyfte. Däremot krävs inte att medhjälparen själv haft något vinstsyfte (prop. 1993/94:52 s. 19). Ansvar för medhjälp skall kunna ådömas den som hjälper en utlänning att resa till utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i . I första hand avses härmed den som hjälper till med själva transporten. Det kan gälla såväl den som tillhandahåller transportmedlet som den som utför själva transporten. Även hjälp i andra former kan dock tänkas falla in under straffbestämmelsen. Det kan t.ex. gälla den som tillhandahåller förfalskade handlingar som skall underlätta resan till . I fråga om hjälp med transport föreligger en skillnad mellan exempelvis en befälhavare på ett fartyg och en vanlig besättningsman. En befälhavare måste alltid ha ett ansvar för vilka som följer med ombord på ett fartyg. En besättningsman som mönstrats på för en speciell resa och som insåg eller haft skälig anledning att anta att syftet med resan var brottsligt måste likaså kunna ställas till ansvar enligt paragrafen. Annorlunda kan det emellertid ställa sig för en besättningsman som först efter det att resan påbörjats fått resans syfte klart för sig. Han eller hon torde då ha ringa möjligheter att på något sätt påverka händelserna och borde då inte heller kunna ställas till svars (prop. 1993/94:52 s. 19 f.). Enligt förarbetena torde kravet på att resan anordnats i speciellt syfte normalt medföra att reguljär trafik och vanliga turistresor faller utanför det straffbara området även om tillfälligtvis utlänningar följer med en sådan resa i syfte att olagligen ta sig in i landet. Dock kan motsatsen bli fallet om någon transporterar utlänningar för någon annans räkning och därvid handlar på sätt som straffbeläggs i första stycket (prop. 1993/94:52 s. 20). Som framgår av kapitel 6 är det inte ovanligt att det i samband med olovlig inresa också har begåtts något brott som består i förfalskning eller missbruk av urkund. Dessa ansvarsbestämmelser återfinns i 14 och 15 kap. BrB. 14 kap. 1 § BrB Den som, genom att skriva annan, verklig eller diktad, persons namn eller genom att falskeligen förskaffa sig annans underskrift eller annorledes, framställer falsk urkund eller ock falskeligen ändrar eller utfyller äkta urkund, dömes, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för urkundsförfalskning till fängelse i högst . Som urkund anses protokoll, kontrakt, skuldebrev, intyg och annan handling, som upprättats till bevis eller eljest är av betydelse såsom bevis, så ock legitimationskort, biljett och dylikt bevismärke. 14 kap. 9 § BrB Den som åberopar falsk urkund, utbjuder eller håller till salu verk med falsk signatur, utprånglar falsk sedel eller falskt mynt, begagnar falskt värde- eller kontrollmärke, åberopar falskt märke eller eljest gör bruk av något, som förfalskats på sätt ovan sägs, dömes, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för brukande av det förfalskade såsom han själv hade gjort förfalskningen. 15 kap. 12 § BrB Missbrukar någon pass, betyg eller dylik för viss man utställd urkund genom att giva sig ut för honom eller utlämnar han urkunden att sålunda missbrukas, eller utgiver någon sanningslöst handling, som tillkommit medelst genomslag eller fotografering eller på annat dylikt sätt, för riktig kopia av viss urkund, dömes, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för missbruk av urkund till böter eller fängelse eller, eller om brottet är grovt, till fängelse i högst . 3.5Särskild rättsverkan av brott Av 1 kap. 8 § BrB framgår att brott, förutom brottspåföljd, kan föranleda förverkande av egendom, företagsbot eller annan särskild rättsverkan samt dessutom skyldighet att betala skadestånd. skiljer terminologiskt mellan dessa tre kategorier av rättsverkningar av brott – brottspåföljd, särskild rättsverkan och skadestånd. Begreppet särskild rättsverkan är inte närmare definierat. Av 1 kap. 8 § BrB följer emellertid att det är en rättsverkan – en författningsreglerad följd av ett brott – som inte är vad lagen kallar brottspåföljd och som inte heller utgörs av skyldighet att betala skadestånd. De grundläggande bestämmelserna om förverkande finns i 36 kap. BrB. Enligt 1 § skall utbyte av brott förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett brott. I stället för det mottagna får dess värde förklaras förverkat. Vid bedömningen av om det är uppenbart oskäligt att förklara utbyte förverkat skall bland andra omständigheter beaktas om det finns anledning att anta att skadeståndsskyldighet i anledning av brottet kommer att åläggas eller annars bli fullgjord. Vidare får med stöd av 2 § egendom som använts såsom hjälpmedel vid brott eller som frambragts genom brott förklaras förverkad, om det är påkallat till förebyggande av brott eller eljest särskilda skäl föreligger. I stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat. Förverkande enligt 1 eller 2 §§ kan ske endast i samband med brott enligt . För förverkande av utbyte av brott mot någon bestämmelse i speciallagstiftning eller förverkande av hjälpmedel vid brott mot sådan lagstiftning måste bestämmelser om förverkande ha tagits in i den aktuella författningen. I sådant fall gäller bestämmelserna i 36 kap. BrB, om inte den särskilda författningen innehåller avvikande bestämmelser. Enligt 3 § 1 nämnda kapitel i får föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och övriga omständigheter kan befaras komma till brottslig användning förklaras förverkat även om åtgärden inte kan vidtas med stöd av 2 §. För att förverkande skall kunna ske enligt 3 § krävs inte att något brott har begåtts. Det är tillräckligt att föremålet kan befaras komma till brottslig användning. Inte heller behöver det brott som befaras vara ett brott enligt . I 5 § finns bestämmelser om hos vem förverkande kan ske. Bestämmelsen gäller också vid förverkande som kan ske med stöd av speciallagstiftning, såvida inte den särskilda författningen innehåller något annat. Enligt 10 kap. 6 § första stycket UtlL skall ersättning som har lämnats till den som har begått brott enligt 2 a § eller 5 § förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. Bestämmelsen innebär att inte endast vinningen av brottet utan hela den ersättning som gärningsmannen uppburit kan förverkas (prop. 1983/84:144 s. 118). Inte bara den direkt uppburna ersättningen kan förverkas utan också motsvarande belopp. infördes i andra stycket i samma paragraf en möjlighet att förverka transportmedel som använts vid brott som avses i 2 a § eller 5 §. Andra hjälpmedel än transportmedel kan förverkas endast enligt de allmänna förverkandebestämmelserna i . Förverkande kan komma i fråga om ägaren eller befälhavaren eller någon annan som var i ägarens ställe förövat gärningen eller medverkat till denna och förverkandet behövs för att förebygga brott eller det annars finns särskilda skäl till detta. Fall där omständigheterna kan vara sådana att någon annan än befälhavaren torde kunna sägas vara i ägarens ställe är exempelvis om det föreligger nära släktskap eller ett anställningsförhållande mellan ägaren och brukaren av transportmedlet. Också det fall att ägaren lånat ut, hyrt ut eller på avbetalning sålt ett transportmedel kan tänkas falla in under bestämmelsen om ägaren insett eller bort ha insett vad transportmedlet skulle användas till (prop. 1993/94:52 s. 20). Förverkande får inte ske om det är uppenbart oskäligt. Liksom vid förverkande i allmänhet skall således en skälighetsbedömning göras. Visar det sig t.ex. att ägaren av ett fartyg har varit ovetande om vad det använts till, torde det enligt förarbetena kunna anses vara uppenbart oskäligt att förverka fartyget. I vart fall när det gäller fartyg eller luftfartyg som använts i det uteslutande syftet att transportera hit utlänningar torde det i allmänhet vara fråga om sådan organiserad verksamhet att förverkande framstår som befogat. En avvägning måste dock göras mellan föremålets värde, ägarens behov av det och risken för fortsatt brottslig användning (prop. 1993/94:52 s. 20 f). Om ägaren till ett fartyg som kan förverkas enligt 6 § andra stycket UtlL inte är känd eller saknar känt hemvist i får talan om förverkande föras mot befälhavaren på fartyget (10 kap. 6 a § UtlL). Av rättsfallet NJA 1996 s. 338 framgår att talan om förverkande kan föras endast mot ägaren eller, i andra hand, befälhavaren, och inte mot den som chartrat fartyget. Enligt 4 kap. 7 § UtlL får en utlänning utvisas ur om utlänningen döms för ett brott som kan leda till fängelse eller om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till. Utlänningen får dock utvisas endast om han eller hon döms till svårare straff än böter och det på grund av gärningens beskaffenhet och övriga omständigheter kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet, eller brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar. Utvisning på grund av brott beslutas av den domstol som handlägger brottmålet. När en domstol överväger om en utlänning bör utvisas på grund av brott, skall den enligt 4 kap. 10 § UtlL ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället. Därvid skall domstolen särskilt beakta utlänningens levnadsomständigheter och familjeförhållanden samt hur länge utlänningen har vistats i . När en fråga om utvisning prövas skall vidare hänsyn tas till om det finns hinder mot att avgörandet verkställs (4 kap. 12 § UtlL). Om den tilltalade förorsakas men genom att han eller hon utvisas ur riket på grund av brottet, skall rätten i skälig omfattning beakta detta vid straffmätningen (29 kap. 5 § första stycket 5 BrB). En dom eller ett beslut om utvisning på grund av brott skall enligt 4 kap. 14 § andra stycket UtlL innehålla förbud för utlänningen att återvända till eller utan tidsbegränsning. Om utlänningen överträder detta förbud kan han eller hon dömas till ansvar enligt 10 kap. 4 § UtlL (se avsnitt 3.3). Bestämmelser om företagsbot finns i 36 kap. 7–10 §§ BrB.