sou · GQB3108d4 · 2003-01-01 00:00:00 — Konkreta åtgärder skulle dock vidtas först vid krigsutbrott. Arkitekten bakom detta var och systemet ändrades inte efter honom. hade varit fullt informerad. Det hela sköttes av en liten grupp utvalda militärer. Svenska politiker hade inte kunnat diskutera sådana frågor med utländska kollegor och svenska folket kunde inte informeras. Samverkan med andra länder Frågan om Nato:s utnyttjande av svenska flygbaser En fråga som restes av () var om eller i vilken omfattning hade inrättat flygfält och flygbaser för att underlätta för västflyget att utnyttja svenskt territorium och luftrum för operationer mot och dess allierade. Med den snabba utvecklingen av de moderna stridsflygplanens kapacitet och räckvidd, bl.a. med hjälp av lufttankning, minskades den flygstrategiska relevansen av tillgång till baser på svenskt territorium för att i början av 1970- talet förmodligen ha endast marginellt intresse. I mitt samtal med generallöjtnanten framhöll han att den svenska profilen försvårade eller omöjliggjorde sam- verkan med Nato. Flygets vapenkalibrer och radiofrekvenser (digitalt/analogt) skulle ha försvårat en flygsamverkan. hade till och med sitt eget igenkänningssystem, (IK-system), vilket numera avsevärt komplicerar samverkan med Nato inom PFF- området. ansåg att byggandet av den s.k. Atlantbanan vid i helt hade styrts av egna behov och främst motiverats av nödvändigheten av att ha en reservlandningsbana för den civila trafiken på Bromma.222 Av NPK:s granskning av det svenska bassystemet (fram ), framgick att bland de av NPK intervjuade flygofficerarna var meningarna delade om vilka baser som varit föremål för utbyggnads- eller förstärkningsåtgärder. NPK gjorde därför en kartläggning och fann att de berörda baserna huvudsakligen låg längs ostkusten och därmed kunde bedömas vara utsatta i samband med anfall österifrån i krig. Kommissionen drog därför slutsatsen att de långa banorna huvudsakligen skulle möjlig- göra nödlandning för skadade bombflygplan. NPK drog också slutsatsen att den svenska basorganisationen inte var dimensionerad för att betjäna flygförband från Nato. Till detta kan läggas att baspersonalen inte var utbildad för något sådant och att det inte, som ovan framhållits, fanns teknisk utrust- ning anpassad till Nato. Det hade med införandet av attackflygplanet A blivit aktuellt med förstärkta och förlängda land- ningsbanor eftersom detta flygplan vid start med full last utan efterbrännkammare krävde en bana. 222Atlantbanana byggdes – innan Nato bildades – och var reserv för . stod klart för trafik först . Samverkan med andra länder brännkammare var sträckan . Den normala standarden för startbanor vid flygbaserna var . Enligt en uppgift av generalen (chef för 1961 1967 och arméchef 1969 1976) i en radiointervju avsåg den särskilda utbyggnaden ett antal baser, färre än tio. häv- dade att det primära syftet med förlängningen av startbanorna hade varit att tillgodose svenska behov. Mest uppmärksammad blev dock hans utsaga att de förlängda startbanorna skulle kunna utnyttjas av Natoflyg. Den svenska profilen kom att innebära att de svenska flygbaserna var små och enkelt utrustade. Från landningsbanorna ledde ofta smala taxibanor in i skyddande skog där flygplanen klargjordes för nytt uppdrag. Större hade inte kunnat utnyttja dessa taxibanor utan landade flygplan hade behövt stanna kvar på banan och hade därmed blockerat hela basen. Det fanns i regel bara några få byggnader vid krigsbaserna. Flygplanen fick klargöras och repareras i det fria, personalen bo och äta i t.ex. några närbelägna skolor eller i tält. Sådana förhållanden var Nato inte van vid. En annan stor fråga skulle ha varit hur bränsle och ammunition skulle ha tillförts flygförband från Nato. Bombflyg, t.ex., krävde stora bränslemängder som snart skulle ha tömt de svenska basernas förråd. För förvaring av ammunition fanns inga extra lokaler. Vid en eventuell basering av Natoflyg skulle också en samordning med de svenska flygstridskrafterna ha varit nödvändig. Svenska piloter hade dock ingen utbildning i Nato:s taktik eller Nato:s ter- minologi. För denna utrednings räkning kan jag inte komma till någon annan slutsats än att avseende utredningsperioden 1989, basering av Natoflyg i skulle ha krävt så omfattande förberedelser och tillförsel av personal och materiel att dylika projekt inte kunde te sig vare sig praktiska eller realistiska, särskilt som genomförandet skulle ha skett i krig. Genom den flygtekniska utvecklingen sedan 1950- och 60-talet hade dessutom behovet av framskjutna flygbaser ytterligare minskat. Allt väsentligt blir det även för åren 1969 1989 naturligt att ansluta sig till NPK:s bedömning att Nato:s huvud- sakliga luftoperativa intresse ifråga om förblev att få tillgång till svenskt luftrum för överflygningar. Samverkan med andra länder , svensk marinchef har uppgivit att hans uppdrag som chef för ett reservhögkvarter i gavs muntligt och att han också förde det vidare muntligt till sin efterträdare, Per . Principen att aldrig fästa på papper sådant som kunde innebära avsteg från den officiella svenska linjen har också bekräftats från andra håll. Generalen , ordförande för det amerikanska gemensamma stabschefskollegiet, i praktiken något av en ame- rikansk ÖB (presidenten är formellt ÖB) åren 1982 1985 sade, att vad beträffar fanns bara en regel – inget på papper. Uttalanden i samma riktning gjorde general , norsk flygvapenchef (1964 1969) och ställföreträdande befälhavare för Nato:s Nordkommando (1969 1972) liksom generalen , chef för . Det fanns bara en regel i samarbetet med svenskarna – ingenting på papper.223 Överenskommelser fästa på papper av ting som man vill hemlighålla innebär en risk. Papper kan alltid komma att hamna i fel händer. Med muntliga överenskommelser kommer man ifrån den risken och muntliga uppgörelser kan i efterhand alltid för- nekas. Nackdelen med muntliga överenskommelser är uppenbar- ligen att de måste vara principiella och ligga på ett övergripande plan, t.ex. åtaganden att hålla varandra informerade och i kris- situationer försöka hjälpa varandra så gott det går. En operativ planering i muntlig form syftande till samverkan i krig skulle vara otänkbar på grund av den mängd detaljer som en sådan samverkan skulle förutsätta. Därför kunde endast de tydligaste och enkla överenskommelser träffas på detta sätt. Militär personal – både svensk och utländsk – byter dessutom ofta befattning. Det innebär att eventuella uppgörelser då och då måste lämnas över till nya befattningshavare med risk för att den ursprungliga innebörden av en överenskommelse blir feluppfattad eller förvrängd. Det för neutralitetspolitikens trovärdighet viktiga var dock att inga överenskommelser träffades som innebar någon form av bin- dande åtagande, som skulle kunna försvåra eller t.o.m. omöjliggöra svensk neutralitet i krig. I det stora antalet intervjuer som inom utredningens ram genomförts med högre militära chefer har inget framkommit, som skulle ge belägg för att några överträdelser 223 , O. relationer till NATO, i (red.) Nordisk säkerhets- politik inför nya utmaningar (, , 2002), s. 139. Samverkan med andra länder Dessutom har underlag för bindande överenskommelser saknats – ingendera parten kunde ju veta hur ett krig skulle gestalta sig. Resor, besök m.m. I avsnitt 7.3. har den militära kontakt- och reseverksamheten belysts något. Här kan tilläggas att flera av de högsta militärerna för såväl NPK som denna utredning berättat att de av och senare uppmuntrades till eller till och med ålades att etablera och bibehålla goda kontakter med sina motsvarigheter i väst. All återrapportering från sådana kontakter gjordes muntligt. Förre överbefälhavaren har uppgivit att ifråga om t.ex. och , var det bara fråga om artighetsvisiter. I andra frågor fick andra ha kontakter – men bara bilateralt. Likaså har förre överbefälhavaren för utredningen bekräftat att han i princip träffade sina kollegor i och som ett led i en medveten politik att upprätthålla god personkontakt – någon gemensam planlägg- ning eller dylikt förekom inte vid dessa kontakter. uppgav också att kontakter på avdelningschefsnivå mellan de nordiska ländernas respektive försvarsstaber (dvs. inte med några Natostaber) före- kom bilateralt men att operativa frågor inte fick diskuteras. Sådana kontakter fortsatte men upphörde . De bedömdes då inte längre erforderliga med tanke på att med regeringens tillstånd hade börjat genomföra s.k. Staff Talks, stabssamtal bilateralt, med många länder och att sådana samtal gav erforderliga personkontakter. De nordiska försvarsstabscheferna träffades också regelbundet för att lära känna varandra. genomfördes spel avseende krislägen. De olika länderna fick då redovisa sin syn på de uppkomna situationerna och hur man avsåg agera för att minska risken för att de andra skulle bli överraskade om situationerna skulle uppstå i verkligheten. Också de regionala militärbefälhavarna genomförde besök hos eller mottog besök från sin närmaste nordiska mot- svarighet. Det handlade om artighetsbesök med social samvaro. I programmet ingick också ofta visningar och studiebesök liksom diskussioner om erfarenheter av organisation, utrustning och Samverkan med andra länder Operativa frågor fick inte diskuteras. Några gemensamma protokoll eller samtalsuppteckningar skrevs inte. Grundläggande operativ utbildning gavs vid de högre, tvååriga kurserna på (MHS, Försvarshögskolan). Utbildningen organiserades på tre linjer – en för varje försvarsgren. Taktisk utbildning – dvs. utbildning i den egna försvarsgrenens stridsverksamhet gavs sålunda på armé-, marin – respektive flyg- linjen. Den operativa utbildningen avseende hur stridskrafter ur olika försvarsgrenar samverkar bedrevs i integrerade elevgrupper. Utländska elever togs emot vid MHS armé- och marinlinjer. Eftersom all utbildning gavs på svenska var de utländska eleverna oftast från de nordiska länderna. Genom att skolan tog emot sådana elever skulle de svenska elevernas utblick kunna vidgas men ett motiv var också att erforderlig utbildning inte alltid fanns att tillgå i elevernas hemländer. Det gällde t.ex. de högre vapentekniska och fortifikatoriska kurserna vid armélinjen. Vid den taktiska utbildningen ansågs det möjligt att på armé- och marinlinjen genomföra så generellt upplagda spel och övningar att den konkreta svenska krigsplanläggningen inte avslöjades. Sådana kunde dock inte genomföras på flyglinjen med tanke på att flygvapnets infrastruktur flygbaser, radarstationer, sambands- anläggningar, ledningscentraler huvudsakligen var fast. Utländska elever togs sålunda inte emot. Under den operativa utbildningen genomfördes ett antal övningar syftande till att belysa försvaret av de olika militär- områdena i krig. Övningarna genomfördes på plats och omfattade även terrängstudier. Efter övningarna brukade respektive militär- områdesstab gå igenom den verkliga planläggningen för försvaret av militärområdet. De utländska eleverna fick inte delta i dessa övningar. Vid övningarna var förutsättningen att angripits av den s.k. Stormakten. För att beskriva Stormakten avseende t.ex. taktik, organisation och materiel hade ett särskilt uppslagsverk, handbok , tagits fram. Härigenom kunde man undgå att använda de riktiga, hemliga underrättelsehandböckerna. Diskus- sioner om hjälp utifrån fick inte förekomma. Därför angavs regel- mässigt i förutsättningen för spel och övningar att tredje part, dvs. Samverkan med andra länder det icke angripande Stormaktsblocket, var bunden i strider på annat håll. Svenska elever skickades också på kurser utomlands. Det kunde då handla om t.ex. specialkurser avseende någon materiel, som köpt. Men några elever fick också genomföra den tvååriga högre utbildningen utomlands istället för vid MHS. Berörda länder var , och . All sådan utbildning liksom utbildningen av utländska elever vid MHS var godkänd av respektive länders regeringar. Högre utbildning för chefer inom totalförsvaret gavs vid För- svarshögskolan, som sålunda hade både civila och militära elever, dock inga från utlandet. Högt kvalificerade föreläsare engagerades, bl.a. överbefälhavaren. kunde då ÖB i samband med säkerhetspolitiska föreläsningar ingående resonera kring frågan om militärt bistånd utifrån till ett i krig. Huvudbudskapet var att försvaret måste hålla ut så länge att eventuell hjälp hann anlända men också att försvaret måste föras så bra att hjälpinsatser skulle te sig fördelaktiga och lönsamma för den som gav hjälpen. Hjälpen sågs främst i form av understöd med flygstridskrafter och förnödenheter. För att ge den dåvarande högre regionala nivån tillfälle till övning ordnade ÖB och ÖCB s.k. ledningsövningar för militärbefäl- havarna med staber och deras civila motsvarigheter, civilbefäl- havarna med kanslier. På motsvarande sätt övade militärbefäl- havarna och civilbefälhavarna den lägre regional nivån dvs. försvars- områdesbefälhavare med staber respektive landshövdingar med länsstyrelser. Ett militärområde/civilområde respektive försvars- område/län övades åt gången. Övningarna genomfördes som fler- dagarsspel, där de övade ofta i en uppspelad krigssituation hade att tackla successiva inspel, som gjordes av övningsledningen. Syftet var att ge krigsorganiserade staber och deras civila motsvarigheter ledningsträning men också att ge militära och civila chefer och handläggare, som skulle verka tillsammans i krig, en möjlighet att träffas och lära känna varandra. Också för delar av anordnades ledningsövningar liksom för Försvarsstabens krigsorganisation (Högkvarteret). Vid några enstaka tillfällen har vid dessa övningar inspel gjorts som berört Nato. Nato kunde exempelvis ha erbjudit leve- ranser av viss materiel och de övade skulle klara ut hur materielen i så fall skulle tas emot och utnyttjas. Vid något annat tillfälle fick de övade förbereda diskussioner med Nato om hjälp. Samverkan med andra länder moment drevs aldrig särskilt långt utan de tjänade – tillsammans med helt andra inspel – till att få de övade att inse att alla inte kunde ägna sig åt den rådande situationen utan att några måste avdelas för att också tänka mera långsiktigt och framåtriktat. Vid genomgångarna efter övningarna betonade alltid övningsled- ningen för de övade att uppspelad situation och gjorda inspel enbart syftat till att ge övning och därmed inte fick tolkas som någon officiell uppfattning om hur ett eventuellt krig skulle gestalta sig. Operativ planläggning och studier I avsnitt 6.2. har lämnats en redovisning för försvarsmaktens opera- tiva krigsplanering. Här skall endast erinras om att ÖB:s operativa order, operativa verk, låg till grund för de sex militär- befälhavarnas (och chefens för 1. flygeskadern) planering för för- svaret av respektive militärområde. Militärbefälhavarna gavs däri- genom konkreta uppgifter att lösa i krig liksom riktlinjer för hur striderna skulle föras och med vilken ambition. Överbefälhavarens operativa verk i sin tur hade som grund bl.a. regeringens direktiv för det operativa krigsförberedelsearbetet, den krigsorganisation som kunde upprätthållas efter de olika försvarsbesluten samt de studier och säkerhetspolitiska bedömningar som Försvarsstaben genomfört. Regeringens direktiv sade givetvis ingenting om för- beredelser för hjälp utifrån – sådana var ju i princip uteslutna. Överbefälhavarens opverk gav därför inget uppdrag till militär- befälhavarna att på något sätt planera för eller på annat sätt förbereda hjälp utifrån. Däremot sades i riktlinjerna till militär- befälhavarna att vid genomförande av strid måste tredje parts handlingsmöjligheter beaktas. Militärbefälhavarnas operativa planer låg till grund för taktiska chefers s.k. stridsplaner, som beskrev hur armé-, marin- respektive flygstridskrafter skulle föra striden för att kunna lösa av MB ställda uppgifter och därmed nå av ÖB och MB angivna operativa mål. Inte heller i de sex militärbefälhavarnas operativa verk diskuteras hjälp utifrån – det nämns överhuvudtaget inte. Till den svenska hotbilden hörde bl.a. att landet kunde bli ocku- perat efter det att genomfört en kust- och/eller gränsinvasion. En kustinvasion skulle ha inneburit att Warszawa- pakten först drog samman trupp och materiel till främst baltiska Samverkan med andra länder Lastning skulle sedan ske på invasionstonnage i form av dels specialbyggda landstigningsfartyg, dels handelsfartyg. Skydds- fartyg skulle samlas och sedan skulle överskeppning genomföras och landstigning ske både direkt vid strand och i svenska hamnar. Men inte ens med en kustinvasion nära förestående fick några insatser från Nato intecknas i svensk planläggning. För att ge underlag för successiva revideringar och komplette- ringar av ÖB:s operativa verk, men också för att ge utbildning och träning för operativ personal, genomfördes ett antal operativa studier på olika teman . De leddes av Försvarsstaben och var omfattande. De tog ett – att genomföra. Delar av studierna bedrevs vid de olika milostaberna i tur och ordning i form av spel där olika studiegrupper hade att belysa olika problem. (Se avsnitt 6.2.1.) Ingenting om hjälp utifrån nämndes i förutsätt- ningarna för studierna. I och med att inledde en samverkan med Nato inom ramen för det nya partnerskapsarrangemang Partner- skap för fred (PFF) nödvändiggjordes ett arbete med att skapa förmåga för svenska militära förband att operativt samverka med Natoförband, s.k. interoperabilitet. För denna utredningens räk- ning ger denna nutida anpassningsverksamhet utomordentligt goda möjligheter att i efterhand värdera hur omfattande eventuella förberedelse för samverkan i krig med västmakterna egentligen skulle ha varit i praktiken. Ju mer krävande och allsidiga omställningskraven visar sig vara desto svårare skulle en samverkan i krig ha varit liksom möjligheterna att motta hjälp utifrån. Den koncentrerade redovisningen nedan har därför ett betydande illustrativt värde: Interoperabilitet kan definieras som förmåga att kunna samverka och samarbeta med andra länders militära förband i en krishante- ringsoperation.224 Svenska militära förband har alltsedan år 1948 ställts till FN:s förfogande för fredsfrämjande insatser. Vid dessa insatser skulle ibland de svenska förbanden samverka med enheter från andra nationer men FN ställde aldrig krav på standardiserad utrustning. 224 Uppgift från , . Samverkan med andra länder De första insatserna i f.d. leddes av FN men successivt tog Nato över denna ledning. Nato ställde därvid krav på viss interoperabilitet mellan de truppbidragande ländernas styrkor även om inte ens Natoländernas förband alltid var an- passade till Natostandard. För och många andra länders del innebar interoperabilitetskraven att man fick besök från Nato för att diskutera vad som behövde åtgärdas. Tidigt stod det klart att en generell anpassning till Natostandard skulle bli orimligt dyr för . Istället fick anpassning av vissa förband göras och har liksom andra nationer anmält sådana förband till Nato för kommande fredsfrämjande insatser. Regeringen har i anpassningsprocessen med jämna mellanrum begärt uppgift från försvarsmakten om erforderliga åtgärder. En rapport lämnades den 5 juni 1997.225 I rapporten konstaterades att interoperabilitet i första hand borde uppnås ifråga om metoder och arbetssätt och i andra hand ifråga om teknisk utrustning. Av rapporten framgick också, som ovan nämnts, att någon generell anpassning inte var lämplig. På de områden där den svenska för- mågan ansågs vara bättre än Natoförbandens föreslogs att någon permanent anpassning inte skulle göras.226 Viktigast ansågs vara att svenska officerare inhämtade kunskaper om internationell verksamhet i ett brett perspektiv, Nato:s stabs- organisation och ledningsfilosofi, stabsarbetsmetodik och Nato:s understöds- och underrättelsetjänst. Förbättrade kunskaper i engelska, speciellt fackengelska, var också högt prioriterade. Materielmässigt skulle åtgärder behöva vidtas vid alla de förband som anmält till Nato. För arméförband skulle exempelvis utrustning för eldledning och samband behöva anpassas/anskaffas liksom för NBC-skydd (dvs. skydd mot atomvapen och biologiska och kemiska vapen) och för att förhindra vådabeskjutningar från flygplan (igenkänningsutrustning, IK). Också marinstridskrafter behövde anpassa/anskaffa sambands- och stridsledningssystem, IK- system och utrustning för att kunna ta emot underhållsstöd från andra nationer. För flygförbanden krävdes t.ex. en anpassning av höjd- och fartmätare till måttenheterna fot och knop, liksom en 2251997-06-05, H 01800:8913, Högkvarteret. 226Som exempel nämndes uppdragstaktiken (ge en chef en uppgift och eventuella hand- lingsregler, men låt honom själv avgöra hur uppgiften ska lösas). Samverkan med andra länder anpassning av kommunikations- och IK-utrustningen. Dessutom krävdes utbildning i exempelvis Nato:s trafikledningsprocedurer.227 Ovan har som exempel redovisats bara några av de omfattande åtgärder, som krävs för interoperabilitet. Man måste då hålla i minnet att dessa åtgärder enbart avser interoperabilitet under i huvudsak fredsförhållanden. Åtgärderna är kostsamma och tar tid De har därför fått begränsas till ett fåtal förband. Av ovanstående redovisning framgår att det svenska försvaret , åren 1969 1989, skulle ha haft ytterst begränsade förutsättningar för direkt samverkan med Nato i krig. Skillnaderna ifråga om ledning, taktik, materiel och språk var stora. hade genom svensk profil-filosofin medvetet undvikit att göra det svenska försvaret interoperabelt med andra. Säkerhetspolitiken byggde liksom tidi- gare på den grundläggande doktrinen om alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig. Att formellt stå utanför militära allianser bedömdes dock inte vara tillräckligt för att göra neutra- litetspolitiken trovärdig. Kraven skärptes därför successivt såtill- vida att förberedelser och överläggningar för militär samverkan i krig med andra länder var uteslutna. Inga principiella hinder förelåg om bilateralt samarbete med andra länder i fråga om bl.a. under- rättelsetjänst, forskning och materielförsörjning så länge detta inte försvårade eller omöjliggjorde en neutral hållning i händelse av krig eller kunde uppfattas av omvärlden som uppgivande av neutra- litetsavsikten. Förberedelser för samarbete i krig mellan svenska stridskrafter och Nato skulle i med stor sannolikhet tolkas som om att planerade att utan att vara angripet sluta upp på Nato:s sida vid ett krigsutbrott. Detta skulle sannolikt leda till att uppfattade som en fiende från konfliktens första dag. I fredstid skulle detta kunna leda till en destabilisering av det säkerhetspolitiska mönstret i och få en spän- ningshöjande effekt. 227 Presentationen av höjd och fart i fot respektive knop skulle dock göras på flygplanens reservinstrument. Av flygsäkerhetsskäl skulle de måttenheter förarna var vana vid pre- senteras på de ordinarie instrumenten. Samverkan med andra länder försvarsbeslut angavs förberedelser vara helt uteslutna. Förbudet kom att påverka bl.a. operativ planläggning, utbildning, studier, övningar och program vid utländska besök. Utredningens arkivstudier har inte kunnat påvisa några avtal, överenskommelser eller förberedelser för operativ samverkan. Om någon överenskommelse militärer emellan träffats torde den inte ha blivit fäst på papper. Det är dock från uttalanden av utländska militärer som principen om nothing on paper härstammar. Det skulle kunna tyda på att överenskommelser gjorts muntligt men ett stort antal intervjuer med högre svenska militärer ger inget belägg för detta med de smärre undantag, som redovisats ovan. Att vidta förberedelser för samverkan var alltså förbjudet. Men det var också förbjudet – på alla områden – att ingå någon form av avtal eller träffa överenskommelser, som innebar sådana bindningar för som skulle kunna utnyttjas för påtryckningar i kris och krig gentemot eller som till och med skulle ha omöjliggjort svensk neutralitet.