sou · GQB3115d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Med kontroll av avdragsskyldigheten avses såväl kontroll av om avdragsskyldighet överhuvudtaget förelegat som kontroll av att skyldigheten fullgjorts riktigt och fullständigt. Av 14 § framgår att skattemyndigheten har rätt att förelägga en person att lämna en redovisning även i de fall det är okänt om det finns någon avdragsskyldighet. Första stycket innehåller en bestämmelse som ger skattemyndig- heten möjlighet att hämta in kontrolluppgift om rättshandling som har betydelse för avdragsskyldighet enligt denna lag om det behövs för kontroll av annan (tredjemansföreläggande). En uppdrags- tagare, som alltså inte är avdragsskyldig eller redovisningsskyldig enligt denna lag, måste kunna tvingas samverka i en utredning rörande någons avdrags- och deklarationsskyldighet. Givetvis kan även annan än uppdragsgivarens uppdragstagare bli föremål för föreläggande enligt denna bestämmelse. Bestämmelsen har närmare kommenterats under avsnitt 8.7.1. Med särskilda skäl i andra stycket avses framför allt fall där det finns ett uttalat kontrollintresse och där alternativa kontrollmeto- der saknas (jfr 14 kap. 4 § SBL). Enligt första stycket får ett föreläggande förenas med vite. Vite kan inte föreläggas staten, landsting, kommun eller tjänsteman i tjänsten (jfr 23 kap. 2 § SBL). Det finns andra medel att få dessa personer att fullgöra sin skyldigheter. Bestämmelser om vite finns i lagen (1985:206) om viten. I ett vitesföreläggande fastställs vitesbeloppet till ett bestämt belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att följa det föreläggande som är förenat med vitet. Om vite föreläggs flera personer gemensamt, skall ett särskilt belopp fastställas för var och en av dem (3 § lagen om viten). Om det finns anledning att anta att uppdragsgivare eller upp- dragstagare har begått brott, framgår av andra stycket att denne inte får föreläggas vid vite att medverka i utredningen av en fråga som har samband med den gärning som brottsmisstanken avser (jfr 23 kap. 2 § SBL, prop. 1997/98:10 s. 60 f). Om ett vitesföreläggande inte följs kan ett nytt vite föreläggas. Det första förelagda vitet skall ha dömts ut genom lagakraftvunnet beslut innan ett nytt vite kan föreläggas, se 2 § lagen om viten. Ansökan om utdömande av vite görs hos länsrätten. Enligt tredje stycket får därvid även vitets lämplighet bedömas (jfr t.ex. 23 kap. 2 § sista stycket SBL och 17 kap. 8 § lagen [2001:1227] om själv- deklaration). Att märka i detta sammanhang är att lagen om vite har en egen forumbestämmelse. I 6 § viteslagen anges bl.a. att frågor om utdömande av viten prövas av länsrätt på ansökan av den myndighet som har utfärdat vitesföreläggandet och att ansökan om utdömande görs hos den länsrätt inom vars domkrets myndigheten är belägen. Beslutande myndighet framgår av 3 §. Att RSV kan besluta om föreläggande (och revision) framgår av 6 §. Paragrafen innehåller bestämmelser som ger skattemyndigheten möjlighet att besöka eller på annat sätt sammanträffa personligen med uppdragsgivare för att stämma av vissa uppgifter som behövs för kontroll. I paragrafen finns en revisionsbestämmelse. får besluta om revision för att kontrollera att uppdragsgivare följer lagens bestämmelser om deklarationsskyldighet. Bestämmelsen beskrivs under avsnitt 8.7.2 i den allmänna motiveringen. Skatte- myndigheten får enligt första stycket inte bara besluta om revision för att kontrollera att deklarations- och uppgiftsskyldigheten full- gjorts riktigt och fullständigt utan även för att kontrollera att förutsättningar finns att fullgöra uppgiftsskyldighet som kan antas uppkomma. Att revision får beslutas för att kontrollera att för- utsättningar finns att fullgöra deklarations- och annan uppgifts- skyldighet innebär bl.a. att uppgifter från revision av löpande pe- riod kan komma att utgöra ett betydelsefullt kontrollmaterial eller referensmaterial för senare beslut om entreprenadavdrag. Det kan vara nödvändigt att revidera såväl uppdragstagare som annan. Genom andra stycket införs därför en möjlighet till tredje- mansrevision. Beslutande myndighet framgår av 3 §. Att RSV kan besluta om revision (och föreläggande) framgår av 6 §. Första stycket innehåller bestämmelser om myndigheters uppgifts- skyldighet. Vid tillämpning av denna bestämmelse gäller enligt tredje stycket bestämmelserna om undantag från uppgiftsskyldighet i 3 kap. 16 § andra och tredje styckena TL. Andra stycket innehåller såvitt gäller utlämnande av uppgifter i handlingar som har lämnats eller omhändertagits enligt bestäm- melser i denna lag en hänvisning till taxeringslagens bestämmelser om utlämnande av uppgifter i självdeklaration och andra handlingar. Den som inte har gjort föreskrivet entreprenadavdrag är enligt denna bestämmelse betalningsskyldig för det belopp som borde ha innehållits. För varje utbetalning av sådan ersättning som omfattas av lagen skall entreprenadavdrag göras. Oavsett om uppdragsgiva- ren betalar hela beloppet eller endast en del av det belopp som fakturan lyder på, skall avdrag göras av belopp man faktiskt avser att betala. Om uppdragsgivaren haft anledning att underlåta att göra avdrag på grund av att det helt enkelt varit svårt att avgöra om uppdraget var sådant att det omfattas av skyldigheten att göra entreprenad- avdrag, kan det utgöra sådana synnerliga skäl för undantag från avdragsskyldigheten som avses i 9 § andra stycket. Betalningsansvar enligt denna bestämmelse kan då givetvis inte komma i fråga efter- som någon avdragsskyldighet inte föreligger. Paragrafen innehåller en erinran om att den som har gjort entrepre- nadavdrag också är betalningsskyldig för det belopp som har inne- hållits (jfr 12 kap. 2 § SBL). Paragrafen innehåller bestämmelser om regress när en uppdrags- givare betalat belopp till entreprenadkonto utan att ha gjort mot- svarande entreprenadavdrag på utgiven ersättning till uppdragstaga- ren. 49–52 §§ I paragraferna återfinns regler om solidariskt ansvar som en före- trädare för en juridisk person har för att ett belopp motsvarande det entreprenadavdrag som den juridiska personen borde ha gjort, men som inte betalats inom föreskriven tid till skattemyndigheten. Paragraferna har utformats med 12 kap. 6–7 §§, 8 a § och 12 § SBL som förebild. Förutsättningar för påförande av sådant ansvar är desamma som i SBL. Även vad gäller förfarandet gäller samma reglering. Vägledning kan därför hämtas från förarbeten och praxis rörande företrädaransvar enligt SBL. Se även ovan under avsnitt 8.9.2. Av 53 § framgår att företrädaren, liksom uppdragsgivaren, inte kan bli betalningsskyldig om betalningsmottagaren (uppdragstaga- ren) har fullgjort sina betalningsskyldigheter, dvs. om han betalt de skatter och avgifter som belöper på ersättningen och som entrepre- nadavdraget är avsett att täcka. En uppdragsgivare kan inte bli betalningsskyldig enligt 46 eller 49 § om betalningsmottagaren (uppdragstagaren) har fullgjort sina be- talningsskyldigheter, dvs. om han betalt de skatter och avgifter som belöper på ersättningen och som entreprenadavdraget är avsett att täcka. Beslut om betalningsskyldighet får inte heller fattas sedan statens fordran mot betalningsmottagaren (uppdragstagaren) fallit bort. När statens fordran på uppdragstagaren rörande de skatter och avgifter som belöper på den aktuella ersättningen har preskriberats, får således beslut om betalningsansvar avseende entreprenadav- draget inte fattas. Att det belopp för vilket betalningsskyldighet har ålagts skall re- gistreras på entreprenadkonto framgår av 7 § och att beloppet får drivas in framgår av 55 §. Paragrafen innehåller bestämmelser om att regressfordran som avses i 48 och 52 §§ får drivas in i den ordning som gäller för in- drivning av skatt och en preskriptionsbestämmelse. Någon regel som säger att nu aktuella fordringar inte har före- trädesrätt enligt 7 kap. 14 § utsökningsbalken vid utmätning av lön har inte tagits med. Det innebär att fordringarna vid sådan utmät- ning har samma företrädesrätt som andra skattefordringar och sålunda kan handläggas i samma ordning vid indrivningen som fordringar som avser ett underskott på ett skattekonto som har överlämnats för indrivning. Att regressfordringar får drivas in i den ordning som gäller för indrivning av skatt innebär bl.a. att de är verkställbara och att målen hos kronofogdemyndigheten skall handläggas som s.k. allmänt mål. Av det sistnämnda följer att lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. är tillämplig. I bestämmelsen regleras indrivning av avdragna entreprenadavdrag som inte inbetalats eller där avdragsskyldighet annars är för handen. I andra stycket finns en hänvisning till bestämmelserna om indrivning i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Av tredje stycket framgår att även ränta omfattas av bestäm- melsen om indrivning. I paragrafen finns en bestämmelse om att den avdragsskyldige skall uppmanas att betala en fordran innan den lämnas för indrivning. har emellertid möjlighet att begära indrivning utan att först sända ut en betalningsuppmaning om det finns sär- skilda skäl. Ett sådant skäl kan vara där det är fara i dröjsmål därför att den betalningsskyldige är i färd med att göra sina tillgångar oåtkomliga för exekution. 57–70 §§ I paragraferna återfinns bestämmelser om omprövning och efterpröv- ning. Bestämmelserna har utformats med 21 kap. SBL som förebild. Paragrafen innehåller lagens huvudregel om omprövning. Den mot- svaras av 21 kap. 1 § SBL. Av bestämmelsens andra stycke framgår att skattemyndigheten kan besluta i fråga där något beslut aldrig fattats. Om beslut om entreprenadavdrag aldrig fattats på grund av att deklaration aldrig inlämnats, kan således skattemyndigheten besluta om entreprenad- avdrag enligt denna paragraf. kan enligt tredje stycket avstå från att på eget initiativ ompröva ett beslut, om omprövningen skulle avse endast ett mindre belopp. Vad som sägs i förarbetena till SBL och TL kan härvid vara vägledande för vad som kan avses med mindre belopp. 1989/90:74 s. 304 anför departementschefen bl.a. följande. Riktlinjer för skattemyndigheternas ambitionsnivå bör dras upp av . Det är enligt min mening tillräckligt att lagstift- ningsvägen ge utrymme för skattemyndigheterna att underlåta att på eget initiativ ompröva beslut om omprövningen skulle avse ett mindre belopp. För en sådan flexibel ordning talar bl.a. att olika felaktigheter bör behandlas olika. Så bör t.ex. följdändringar som är till den skatt- skyldiges fördel underlåtas endast om det rör sig om ett bagatellartat belopp, medan omprövningsbeslut till den skattskyldiges nackdel för- utsätter att ändringen avser tämligen betydande felaktighet. Mot att föreskriva vissa beloppsgränser talar också att sådana av skattskyldiga kan uppfattas som frigränser, inom vilka det är tillåtet att lämna oriktiga uppgifter. I sammanhanget måste givetvis beaktas att avdragsskyldighet t.ex. kanske inte alls föreligger på grund av att ersättningen inte uppgår till ett och ett halvt prisbasbelopp (jfr 9 §). De belopp som anses utgöra mindre belopp i skattesammanhang kan alltså inte beloppsmässigt vara vägledande i detta sammanhang. Första stycket innehåller ett förbud mot omprövning av förvaltnings- domstols avgörande. I andra stycket finns ett undantag från första stycket för det fall att Regeringsrätten har ändrat rättstillämpningen i den aktuella frågan. Bestämmelserna har sin förebild i 21 kap. 3 § SBL. Paragrafen anger hur en begäran om omprövning skall göras hos skattemyndigheten. Paragrafen innehåller även bestämmelse om föreläggande för det fall en begäran om omprövning inte är be- hörigen undertecknad. Paragrafen anger när en begäran om omprövning skall göras hos skattemyndigheten. Den tidsfrist inom vilken omprövning får ske har knutits till det kalenderår under vilket uppdragsgivaren betalade ersättningen för bygg- och anläggningsarbete till uppdragstagaren. Bestämmelserna har sin förebild i 21 kap. 4 §. I paragrafen anges tidsfristen för omprövning på initiativ av skatte- myndigheten. Även här har tidsfristen knutits till det år när betal- ning av aktuell ersättning skedde. Omprövning till den enskildes fördel får ske utan tidsbegräns- ning så snart det av för skattemyndigheten tillgängligt material framgår att skattemyndigheten har meddelat ett felaktigt beslut. Bestämmelserna har sin förebild i 21 kap. 8 § SBL. Paragrafen innehåller en särskild bestämmelse om tidsfrist för om- prövning till den skattskyldiges nackdel. Även här har tidsfristen knutits till det år när betalning av aktuell ersättning skedde. Bestämmelserna har sin förebild i 21 kap. 9 § SBL. Paragrafen är en inledning till bestämmelserna om efterprövning. 64–65 §§ I paragraferna anges när efterprövning får ske. De har sina före- bilder i 21 kap. 11–12 §§ SBL. I paragrafen anges bl.a. att en förutsättning för efterbeskattning är att den avser belopp av någon betydelse. Bestämmelserna har sin förebild i 21 kap. 13 § SBL. Begränsningen i fråga om beloppets storlek gäller inte i de fall det upptäcks att en uppdragsgivare gjort entreprenadavdrag, men inte betalat in det innehållna beloppet. Efterprövning avses alltid ske i dessa fall. Det är viktigt inte minst med tanke på att det är uppdragstagarnas medel som de skall kunna disponera över genom ansökan om omföring eller utbetalning. I fråga om belopp av någon betydelse måste givetvis reglerna om undantag från avdragsskyldighet beaktas. För att belopp skall anses vara av någon betydelse måste det således uppgå till i vart fall ett och ett halvt prisbasbelopp. Efterprövning får inte ske om skattemyndigheten tidigare fattat beslut om efterprövning avseende samma fråga. Ny efterprövning kan alltså inte ske om beslut om efterprövning redan tidigare fattats på samma grund. Däremot är skattemyndigheten oförhindrad att fatta ett omprövningsbeslut till den skattskyldiges fördel. Liksom vid efterbeskattning skall efterprövning enligt denna lag inte få ske om det framstår som uppenbart oskäligt. Detta skall även här fungera som en slags ventil för mycket speciella fall. Till ledning för bedömningen av om det skall anses uppenbart oskäligt kan hänvisas till vad som anförts i förarbetena inom taxerings- området (prop. 1991/92:43 s. 91). I paragrafen anges den tidsfrist inom vilken beslut om efterpröv- ning skall meddelas. Även här har tidsfristen knutits till det år när betalning av aktuell ersättning skedde. Paragrafen har sin förebild i 21 kap. 14 § SBL. I första stycket anges en särskild tidsfrist för efterbeskattning i det fall när en ändring föranleds av en skattemyndighets beslut eller en allmän förvaltningsdomstols beslut i ett mål om betalning, om- föring eller utbetalning av belopp avseende annat entreprenadav- drag än den ändringen avser. I andra stycket anges vad som skall gälla om anstånd beviljats. Paragrafen anger en särskild tidsfrist för efterprövning på grund av oriktig uppgift i omprövningsärende eller mål om betalning, om- föring eller utbetalning av entreprenadavdrag. Bestämmelserna har sin förebild i 21 kap. 16 § SBL. I paragrafen anges vad som gäller om den enskilde har avlidit. Beslut enligt lagen överklagas enligt första stycket till allmän förvalt- ningsdomstol. Beslut av skattemyndighet överklagas till den läns- rätt inom vars domkrets skattemyndigheten ligger. I paragrafens andra stycke anges vilka beslut som inte får över- klagas. Beslut att förelägga vid vite samt beslut om revision får inte, liksom enligt t.ex. SBL, överklagas. Att även RSV får överklaga skattemyndighetens beslut framgår av tredje stycket. Enligt fjärde stycket skall beslut fattade av länsrätten få prövas av kammarrätten endast efter att prövningstillstånd meddelats. 72–73 §§ Paragraferna innehåller bestämmelser om inom vilken tid ett över- klagande skall ske. De har utformats med 22 kap. 3 § och 7 § SBL som förebild. I fråga om talerätt finns regler i FL. Taleberättigad är således exempelvis endast den som beslutet angår om det gått honom emot (22 § FL). Första meningen innehåller en hänvisning till de förfaranderegler som gäller vid överklagande enligt taxeringslagen (jfr 22 kap. 6 § SBL). Andra meningen innehåller en hänvisning till förfarande- bestämmelserna i taxeringslagen för överklagande av länsrättens och kammarrättens beslut enligt denna lag (jfr 22 kap. 13 § SBL). De angivna bestämmelserna i taxeringslagen gäller för alla som omfattas av begreppen uppdragstagare och uppdragsgivare enligt denna lag. I paragrafen anges att en begäran om omprövning eller ett över- klagande av ett beslut enligt den här lagen inte inverkar på skyldig- heten att betala det belopp som beslutet gäller. Paragrafen innehåller bestämmelser om verkställighet av beslut som fattats med stöd av lagen. Entreprenadavdrag skall betalas oavsett om beslut därom vunnit laga kraft eller inte. Även om den avdrags- skyldige begärt omprövning eller överklagat är han således tvungen att betala in entreprenadavdraget. Som undantag från denna regel gäller att anstånd kan medges. I paragrafen anges hur länge handlingar som avlämnats eller till- handahållits enligt lagen skall förvaras. Motsvarande reglering finns i 23 kap. 9 § SBL och 19 kap. 4 § lagen (2001:1227) om självdekla- rationer och kontrolluppgifter. I paragrafen upplyses om att regeringen, eller den myndighet rege- ringen bestämmer, får meddela föreskrifter om verkställigheten av lagen. 11.2Förslag till lag om ändring i skattebetalningslagen (1997:483) I paragrafen, som är ny, regleras möjlighet för den skattskyldige att få anstånd med betalning av skatt om den skattskyldige har medel på entreprenadkonto som ännu inte kan nyttjas. Utbetalning till sökandens skattekonto skall inte ha kunnat ske av anledning som inte beror på sökanden själv. Om sökanden be- gärt omföring av beloppet på annan, kan alltså inte anstånd medges. Endast om sökanden på föreskrivet sätt ansökt om utbetalning till skattekontot, men detta blivit fördröjt av orsak som inte beror på sökanden själv kan anstånd komma i fråga. 11.3Förslag till lag om ändring i mervärdesskattelagen (1994:200) I paragrafens första stycke införs en ny punkt 4 c. Enligt denna punkt skall omvänd skattskyldighet gälla för omsättning inom landet av tjänster som omfattas av föreslagna lagen (0000:000) om avdragsskyldighet avseende vissa uppdragsersättningar. De som är skyldiga att göra entreprenadavdrag enligt den lagen, är således skattskyldiga för mervärdesskatten. De tjänster som avses är bygg- och anläggningsarbeten. Vad som närmare avses med detta begrepp framgår av motiveringen till 1 § i nämnda lag. Nämnas kan dock att vägledning kan hämtas från den indelning i olika verksamheter som finns i svensk näringsgrensindel- ning, SNI. Det som hänförs till byggverksamhet i SNI kan alltså tjäna som vägledning vid bedömningen om arbetet avser bygg- och anläggningsarbete eller inte. All ersättning som ingår i underlaget för entreprenadavdraget omfattas också av den omvända skattskyldigheten. Detta innebär att enbart förvärv av bygg- och anläggningstjänster omfattas enligt huvudregeln. Eventuellt material och även förvärv av andra typer av tjänster kan omfattas där ersättningen inte kan särskiljas. Beskattningsunderlaget måste i vissa fall delas upp. Enligt den s.k. delningsprincipen, som skall tillämpas när det är fråga om klart avskiljbara prestationer, skall beskattningsunderlaget bestämmas efter skälig grund (7 kap. 7 § ML). När denna delningsprincip inte går att tillämpa får en huvudsaklig- hetsbedömning göras. I Regeringsrättens avgörande i mål nr 7007-2000 (RÅ 2002 ref. 9) anför regeringsrätten bl.a. följande. Frågan blir då om en eller flera tjänster skall anses föreligga. Av EG- domstolens praxis (t.ex. dom i mål C-349/96, , 1999 s. I-973) följer att det är fråga om en enda tjänst om en eller flera delar utgör den huvudsakliga tjänsten medan andra delar är av underordnad karaktär. En tjänst skall anses som underordnad en huvudsaklig tjänst när kunderna inte efter- frågar den i sig utan endast som ett medel att på bästa sätt åtnjuta den egentliga tjänst som företaget tillhandahåller. Om endast en tjänst föreligger skall skattesatsen bestämmas efter vad som gäller för denna tjänst. I annat fall skall en uppdelning av de olika tjänsterna ske så att var och en beskattas efter den skattesats som gäller för respektive tjänst. Uppdelningen får, om den inte kan fast- ställas på annat sätt, ske efter skälig grund. Om således bygg- och anläggningstjänsten kan anses utgöra den huvudsakliga tjänsten och eventuell annan tjänst är av underordnad karaktär skall anses vara fråga om endast en tjänst och skattesatsen skall bestämmas utifrån denna bygg- och anläggningstjänst. Om det inte är fråga om en enda tjänst och de olika tjänsterna inte kan uppdelas, får uppdelningen ske efter skälighet. I bestämmelsen preciseras att faktureringsskyldigheten i denna be- stämmelse inte omfattar den som är skattskyldig för sådan omsätt- ning för vilken reglerna om omvänd skattskyldighet tillämpas. Den skattskyldige förvärvaren (dvs. uppdragsgivaren) är således betal- ningsskyldig men inte faktureringsskyldig för omsättningen. Bestämmelsen omfattar omvänd skattskyldighet som avses i 1 kap. 2 § första stycket 2 (tjänster som avses i 5 kap. 7 §), 3 (tjänster som avses i 5 kap. 5 § tredje stycket samt 5 a, 6 a, 6 b och 7 a §§), 4 (sådan efterföljande omsättning som avses i 3 kap. 30 b § första stycket, s.k. trepartshandel), 4 a (omsättning av guldmaterial m.m. mellan näringsidkare), 4 b (utländsk företagares omsättning av varor och tjänster inom landet) samt nu tillagda 4 c (omsättning av tjänster som omfattas av s.k. entreprenadavdrag). I paragrafen preciseras att säljaren är skyldig att utfärda en faktura för omsättning för vilken köparen är skattskyldig (betalningsskyl- dig). Om fråga är om ersättning för bygg- och anläggningsarbete som omfattas av s.k. entreprenadavdrag skall således uppdragstaga- ren utfärda faktura för omsättningen, men han är inte betalnings- skyldig för mervärdesskatten. Uppdragsgivaren/köparen är istället betalningsskyldig. I bestämmelsen regleras vad fakturan skall innehålla. Av punkten sju framgår att det på fakturan måste finnas en upp- lysning om att omvänd skattskyldighet föreligger. Genom upplys- ningen ger säljaren därmed en förklaring till varför han inte anger någon mervärdesskatt på fakturan. Dessutom vet köparen att det är han som skall betala mervärdesskatten. I övriga punkter föreslås ingen ändring. Det kan dock nämnas att av punkten två framgår att vid sådan omvänd skattskyldighet som föreslås skall fakturan inte innehålla uppgift om skattens belopp för varje skattesats eftersom säljaren (uppdragstagaren) i dessa fall inte utfärdar en faktura med mervärdesskatt. Istället skall köparen (uppdragsgivaren) redovisa skatten beräknad på det fakturerade värdet som en utgående skatt. Av bestämmelsen framgår att säljaren på fakturan, utöver vad som måste anges enligt föregående paragraf, även måste ange sitt eget registreringsnummer till mervärdesskatt i de fall omvänd skattskyl- dighet gäller enligt den nya 1 kap. 2 § första stycket 4 c ML. En sådan upplysning skall ges i de fall säljaren har ett sådant nummer. Vidare följer av bestämmelsen att det på fakturan skall anges det registreringsnummer till mervärdesskatt under vilket köparen gör sitt förvärv. Detta krav innebär att säljaren måste få en uppgift från köparen om dennes registreringsnummer till mervärdesskatt. Det kan förekomma att en utländsk företagare saknar ett re- gistreringsnummer till mervärdesskatt i . 11.4Förslag till lag om ändring i lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet Ändringen i andra stycket innebär att förevarande lag kan tillämpas vid revision eller annan kontroll enligt den nya lagen om avdrags- skyldigheten avseende vissa uppdragsersättningar. 11.5Förslag till lag om ändring i lag (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m.