sou · GQB367d1 · 2003-01-01 00:00:00 — dnr 125/00 dnr 85/00 dnr 83/00 dnr 88/00 dnr 126/00 dnr 98/00 dnr 87/00 dnr 107/00 dnr 151/00 dnr 105/00 dnr 89/00 dnr 7/01 dnr 152/00 dnr 22/01 dnr 106/00 dnr 111/01 dnr 153/00 dnr 23/01 dnr 1/01 dnr 172/00 dnr 24/01 dnr 8/01 dnr 106/01 dnr 25/01 dnr 26/01 dnr 107/01 dnr 67/01 dnr 66/01 dnr 109/01 dnr 72/01 dnr 114/01 dnr 108/01 dnr 115/01 dnr 110/01 dnr 116/01 dnr 112/01 dnr 117/01 dnr 113/01 dnr 129/01 dnr 130/01 De 7 största projektstöden från – har gått till större institutioner och organisationer som , Nor- diska museet, Arbetets museum, , () och och bibliotek. Även i nästa spann – dominerar de större institutionerna och organisationerna. Här återfinns bl.a. Riksantik- varieämbetet, av det industriella kulturarvet vid (), , (), museer, (), Etnologiska institutionerna vid och , och kulturvård vid samt historia vid , , samt projekt i . Av dessa skiljer sig och projekt från de övriga genom verksamhetens mer lokala inriktning. I gruppen med de minsta be- loppen dvs. finns projekt med länsmuseer och länsstyrelser som huvudman men framförallt hembygdsföreningar och andra ideellt arbetande organisationer. Sammanställningen visar att det är de stora institutionerna och organisationerna som har fått de högsta bidragen medan de mindre beloppen gått till andra kategorier projektägare. Det bör också framhållas att några av de större projekten antingen samverkar med eller vänder sig till lokala grupper av ideell karaktär. Regional fördelning av projektmedel Sammanställningen visar en markant övervikt för södra och mellersta delarna av landet. En viss skillnad i antal projekt och till- styrkta medel kan vara naturlig med hänsyn till landets demo- grafiska struktur men den ojämna fördelningen är större än vad den borde vara. En förklaring är att man från norra ansökt om bidrag till få och mycket stora satsningar med höga kostnader. Det har inte funnits ekonomiska möjligheter för delegationen att tillstyrka bidrag i den storleksordningen. Det är viktigt att framhålla att flera av dem haft mycket hög kvalitet och egentligen varit kvalificerade för stöd. Till denna bild av den geografiska spridningen skall också läggas fördelning av bidrag till arbetslivs- museer. Av totalt 77 beslutade projekt är 16 hemmahörande i norra . Projektens hemvist och insatsområde kan också speglas ur per- spektivet storstäder/centralorter och landsbygd och här visar sam- manställningen en tydlig övervikt för den förstnämnda gruppen. Utfallet beror till stor del på att ägare till projekt i flertalet fall utgörs av de stora institutionerna vilka vanligen finns i residens- städer eller större städer. Av de totalt 42 projektägarna tillhör 32 kategorin institutioner/myndigheter på kommunnivå och uppåt. Resterande 10 utgörs av ideella organisationer och grupper. Spridningen av tillstyrkta projekt framgår av kartbilden på sidan 42. Satsningen har i första hand engagerat och stimulerat de etablerade institutionerna och gängse ideella krafter. Det hade varit önskvärt om projektstöden kunnat åstadkomma en ökad mångfald bland aktörerna och skapat möjlighet för fler att bli medvetna om kulturarvets betydelse och rätten till sitt arv. Det är dock i praktiken krävande att inte bara planera och formulera ett projekt utan också att genomföra det. Det fordrar bl.a. god framförhållning, ekonomiska och personella resurser och fram- förallt ett redan pågående aktivt arbete med de berörda frågorna. Det är delegationens erfarenhet att de etablerade intressenterna har stor erfarenhet av sådant projektarbete. Däremot behöver de ideella krafterna betydligt längre förberedelse och inte minst ekonomiskt stöd för att redan färdigställa en bra ansökan. Kan vi arbeta vidare med de här frågorna? Finns det möjligheter till fortsatta insatser? Förmodligen är det en rad frågor av det här slaget som lett till att en del intressenter ställt sig tveksamma till ett projektengagemang. Delegationen vill därför poängtera hur viktigt det är att de som står utanför den traditionella kulturarvssektorn ges särskild upp- märksamhet vid kommande satsningar och får möjligheter att delta i arbetet med det industriella arvet på sina villkor. Dessa frågor bör utvecklas redan i den fortsatta satsning delegationen föreslår. S ett centralt industriarvsråd bildas S särskilda fonder skapas för vård och förvaltning av storska- liga industrianläggningar S de ekonomiska resurserna för kunskapsuppbyggnad utökas S bevarandet och vården av industriarvets immateriella värden 4.1Satsningen – en grund att bygga vidare på Delegationen anser att tillgången till ett levande kulturarv är en viktig förutsättning för ett rikt och meningsfullt liv. Det gensvar som delegationen mött i sitt uppdrag är en bekräftelse på att det kulturarv som hör samman med den industriella epoken verkligen berör och har betydelse för den enskilde medborgaren. Det har också blivit allt tydligare att det industriella arvet på ett helt annat sätt än tidigare är och uppfattas vara ett samtida kulturarv. Arvet sätter sina spår i dagens verksamhet, påverkar människor och är inte bara ett historiskt faktum som endast berör gången tid. Det handlar inte bara om vård och bevarande av industriminnen. Indu- strisamhällets kulturarv är en helhet som speglar konsekvenserna av industrialismen som tidsepok och blir därför i högsta grad levande samtidshistoria. Vårt val är framtidens kulturarv Industrisamhällets del av det samlade kulturarvet har blivit upp- märksammat på det sätt som regeringen avsåg med satsningen. Intresset har till stor del sin förklaring i att insatserna och diskussionen riktats mot samtiden och sådant som är av betydelse för många människor i dagens samhälle. Det är också påtagligt att många anser det angeläget att bevara inte bara det fysiska arvet utan också erfarenheter och kunskaper till kommande generationer. Kulturarvets bevarande blir på så sätt också en framtidsfråga där vi måste öka insikten om att vi , medvetet och omedvetet, också gör ett val för kommande generationer. Vi avgör med vårt handlan- de nu vad de kan få veta och förstå av vår tid. Kulturarvet – en resurs för hållbar social utveckling Regeringen pekar i den nationella strategin för hållbar utveckling på sambandet mellan social sammanhållning och kultur. Där sägs att kulturbegreppet är mångfasetterat och berör praktiskt taget alla delar av samhällslivet. I kulturarvsbegreppet ingår givetvis vård och underhåll men också frågor om bildning och fritt kunskapssökan- de. Inte minst måste arbetet bedrivas med den förutsättningen att alla skall ges förutsättningar att ta del i kulturlivet. I en internatio- naliserad värld och i ett som alltmer präglas av mångfald ställs också stora krav på insikt i och förståelse för såväl det egna som andras kulturella arv. Delegationen har i sitt arbete tydligt pekat på betydelsen av tillgången till kulturarvet som en demokra- tisk rättighet och nödvändighet för ett meningsfullt liv. Strategin lyfter också fram kulturarvets funktion i det demokra- tiska samhället och särskilt museernas roll för att bevara ett tole- rant och demokratiskt samhälle. Vidare sägs att varsam förvaltning och brukande av kulturarvet i all dess mångfald är en nödvändig utgångspunkt för en hållbar utveckling. Framförallt har kultur- historiska och estetiska värden betydelse för människors välbe- finnande och deras identitet och sammanhang i tillvaron. Kultur- miljön har också betydelse för kreativitet och företagsamhet och därmed för lokal och regional ekonomisk utveckling. Kulturmiljö- arbetet har således en koppling till såväl de miljömässiga som de sociala och ekonomiska aspekterna på en hållbar utveckling. Vidare skall verksamheten inom området också syfta till att kulturmiljö- värden hävdas och brukas på ett sätt som garanterar deras be- varande på lång sikt. Kulturarvet skall ses som en tillgång i sam- hällsbygget och bilda utgångspunkt för nyskapande och föränd- ringar av bebyggelse och anläggningar i stad och landskap. Arbetet med det industriella kulturarvet som det föreslagits av delegationen stämmer väl överens med dessa tankegångar och utgör därmed en väsentlig del i strategin för en hållbar utveckling. Delegationen menar att kulturarvets sociala betydelse handlar om varje människas förståelse av sig själv i relation till sin samtid. En sådan djupgående förståelse förbättrar möjligheterna till en stabil social utveckling. Detta är särskilt betydelsefullt nu och framöver då kraven på anpassning till nya förutsättningar ständigt ökar. De sociala strukturerna är inte längre stabila. Människor växer inte upp och lever sina liv i en omvärld som automatiskt ska- par hemkänsla och kontinuitet. aktuella satsning på landets tre storstadsområden har uppmärksammat och vidareutvecklat kunskapen om och vidgat intresset för den kom- plexa relationen mellan den centrala stadsmiljön och förorterna som det byggda uttrycket för folkhemmets ambitioner. Det landskapet erbjuder nya utmaningar och viktiga insatsområden för kulturarvssektorn och inte minst för möjligheten att förstå bety- delsen av kulturarvets sociala dimension. Insikten om sambandet mellan kultur, historia och samtid måste erövras på nytt. Annars tilltar oro och rotlöshet. En viktig förklaring till det engagemang som visas den indu- striella epoken hänger samman med kulturarvets mänskliga dimen- sion. Industrisamhällets kulturarv handlar inte längre så ensidigt om det fysiska arvet utan om människors liv och arbete och de processer och sammanhang som styr eller följer samhälls- utvecklingen. Delegationen ser det som mycket glädjande att kunskapen om dessa frågor uppenbarligen har förstärkts som satsningen pågått. Byggnader och maskiner är och kommer framgent att vara omistliga och viktiga delar för kunska- pen om industrisamhället, men lika angeläget är bevarandet och förståelsen av det immateriella arvet – innehållet i verksamheter, tankar, värden och idéer. är det fråga om en idévärld som kräver nya metoder och arbetssätt av dem som på olika sätt deltar i kulturarvsarbetet. De många och goda bevarandeinsatserna Svensk kulturmiljövård har lång erfarenhet och god kompetens i vård och bevarande av det äldre industriella arvet och det som tillhör de småskaliga verksamheterna. Kulturarvssektorn har haft möjlighet att säkerställa inriktningen och den antikvariska kvaliteten genom de statliga byggnadsvårdsmedel som Riksantik- varieämbetet fördelar till länsstyrelserna. har särskilda satsningar gjorts på det industriella arvet genom centrala eller regionala prioriteringar. Vård- och bevarandeinsatserna har i första hand kommit att omfatta byggnadsbeståndet inom traditionella basnäringar som järnhantering, gruvnäring, verkstadsindustri, textilindustri och trä- och pappersbranschen. Många insatser har gjorts för att återanvända industrilokaler och för att på olika sätt demonstrera och visa hur maskiner fungerar och tillverkningsprocesser gått till. Bruket av kulturarvet är dock inte problemfritt och kräver stort mått av eftertänksamhet. I fort- sättningen behövs därför också ökade insatser för att utveckla kun- skaperna om vården och bevarandet av maskinell utrustning. An- vändningen av kulturarv sliter av naturliga skäl ut det kulturarv som skall bevaras. Den återkommande frågan handlar om maskiner och annan teknisk utrustning skall visas i monter eller i praktisk an- vändning. Diskussionen måste fördjupas om originaldelarna och autenticitetens betydelse för det industrihistoriska värdet. De ideella krafterna inom hembygdsrörelsen och vid arbetslivs- museerna öppnar generöst sina dörrar till det lokala kulturarvet som det har formats av industrialismens samhälle. Många av de vår- dade anläggningarna ingår i olika former av kulturturistisk verksamhet. Detta har blivit en viktig uppgift för arbetslivsmuseer runt om i landet. Denna ideella del av kulturarvssektorn behöver dock utökat stöd och uppmärksamhet särskilt om de många och goda krafterna skall kunna medverka i arbetet med de storskaliga industrianläggningarna. Institutionerna borde i ökad utsträckning kunna bistå med kunskapsuppbyggnad för alla dessa många eld- själar och särskilt med inriktning mot de nya områdena. Det pågår också ett antal arbeten med bl.a. stöd från regeringen i syfte att utveckla det samlade arbetet med kulturarvet och som på olika sätt kommer in på det som hör samman med den industriella epoken. Ett av dem, Agenda kulturarv, berör ett flertal aktörer och områden i kulturarvssektorn. Agenda kulturarv har tillkommit på initiativ av , länsstyrelserna och länsmuseer- na och avser att öka kunskapen om samhället och den egna verk- samheten och från den utgångspunkten skapa möjlighet till en kreativ dialog om sektorns mål och uppgifter och hur arbetet bör bedrivas . Arbetet genomförs med stark regional och lokal förankring. Avsikten är att insatsen skall mynna ut i en för kulturarvssektorn gemensam programförklaring. De frågeställ- ningar och utvecklingsområden som tas upp i Agenda kulturarv har vissa överensstämmelser med vad delegationen uppmärksammat och föreslår i sitt betänkande. Det rör bl.a. behoven av ökad del- aktighet, samverkan och kunskapsutveckling och en levande dis- kussion om de värderingar och den grundsyn som präglar kultur- arvsarbetet. Delegationen är övertygad om att Agenda kulturarv kommer att bidra till en positiv utveckling av kulturarvssektorn. Det industriella arvets nya områden Det är ingen överdrift att påstå att de olika aktörerna behärskar det industriminnesvårdande området väl. Därför är det angeläget att rikta utvecklingsinsatserna mot det moderna industriella arvet och de svårlösta problemställningarna. Här har seminariediskussionerna om och kalklinbanan Forsby – , Svartöns indu- striområde i , den svenska varvsnäringen, stålindustrin och den tunga utrustningen eller Ångkraftverket i varit till stor nytta. Gemensamt för dessa seminarier är frågeställningar om att göra goda urval och hur de i verklig mening storskaliga industri- anläggningarna skall vårdas och användas . Inte minst är nya finansieringsformer nödvändiga för att det skall vara möjligt att bevara dessa industrikomplex. Deltagarna har också tagit upp beho- vet av en samlad överblick så att inte branscher spårlöst försvinner och påpekat att endast därigenom kan man få möjlighet att belysa strategiska delar av den industriella utvecklingen. Den svenska varvsindustrin utgör ett tydligt exempel på att en bransch i det svenska industrisamhället kan försvinna utan att man lyckats åstadkomma ett civilt varvsmuseum. , efter bran- schens sammanbrott finns inte mycket av fysiska lämningar kvar att bygga ett museum kring. Seminariet i om varvshisto- riskt centrum samlade representanter från så gott som samtliga varvsorter representerande kommuner, museer och fackliga organi- sationer som tillsammans beslöt att bilda Nätverket svenska varv vars huvudsakliga syfte är att gestalta och utveckla varvsnäringens kulturarv. I har en arbetsgrupp för bevarande av det gamla Ång- kraftverket föreslagit att Ångkraftverket skulle kunna bli en bas för ett nationellt energimuseum. Det finns specialmuseer för vatten- kraft och andra energikällor men landet saknar ett museum som tar ett helhetsgrepp över den för den industriella utvecklingen så av- görande energifrågan och inte minst med tanke på hur den skall lösas i ett framtidsperspektiv. Här kan erfarenheten kombineras med aktuell forskning. Bevarandet av kalklinbanan Forsby – och Svartöns industriområde förutsätter att visioner för återanvändning utvecklas och ges rimliga möjligheter att förverk- ligas. Seminariet i Karmansbo om Stålindustri och tung utrust- ning diskuterade branschens frågor och problemställningar men slutsatserna var i flera fall generella och direkt överförbara till andra områden. Deltagarna pekade bl.a. på att industriella anläggningar är av sådan storlek att det föreligger ett uppenbart behov av strategier för inte bara nationella utan även internationella prioriteringar. Andra frågor handlade om bristen på erfarenhets- återföring genom analys och utvärdering av vad som tidigare gjorts. Vid seminariet diskuterades också kompetenskrav och den av- görande betydelse utbildningen har för de framtida insatserna. Om det skall finnas en rimlig möjlighet att bevara och vårda det indu- striella arvet och i synnerhet med dess alltmer komplexa karaktär, behövs en utbildning som svarar mot kulturarvssektorn och indu- strins krav. Här har KTH och professuren i industriminnesforsk- ning haft stor betydelse för de insatser som gjorts i landet för det industriella arvet. Delegationen anser det angeläget att såväl utbild- ningen som professuren behålls. Det finns även internationella erfarenheter av intresse att ta del av. Ett exempel på nya förhållningssätt är det grepp man tar i Ruhr- området med dess komplexa industrimiljöer där bevarande, åter- bruk, miljöaspekter och utveckling går hand i hand på både spän- nande och för den traditionella kulturmiljövården utmanande sätt. Resultaten är tankeväckande och inspirerande. Ett bra exempel i är där man medvetet nyttjar det industriella arvets bostäder och industribyggnader som en resurs för ett långsiktigt stadsförnyelsearbete. Det är alldeles uppenbart att kulturarvet ger förnyelseinsatserna ett påtagligt mervärde. Ett av målen i satsningen var stimulera det gränsöverskridande samarbetet mellan olika ansvarsområden och vetenskapliga disci- pliner för att öka mångfalden. Delegationens erfarenhet är att mångfalden berikar arbetet i kultursektorn på ett påtagligt sätt. Ju fler som forskar, vårdar och bevarar ju fler infallsvinklar och berät- telser uppstår om kulturarvet, människorna och samhället. Denna utgångspunkt att var och en har ett arv att upptäcka, att berätta om, att försvara som sitt eller någon annans att solidarisera sig med är den grundläggande förutsättningen för att kulturarvet i vid mening blir demokratiskt. Genom mångfalden ökar förut- sättningarna att ta tillvara kulturarvets värden, göra goda urval och inte minst att göra det tillgängligt för breda grupper i samhället. De här frågorna har belysts och behandlats i de projekt som på- börjats eller genomförts under satsningen. Projekten och sats- ningen har dessutom lett till en rad mereffekter runt om i landet i form av bl.a. en bred samhällsdiskussion och ett antal egna initiativ på temat industrisamhällets kulturarv. Delegationen har också i ett särskilt kapitel låtit ett antal per- soner reflektera över sin bild av industrisamhällets kulturarv (se kapitel 6). Redan denna samling av perspektiv visar på att arv måste uppfattas som ett flertal arv och att alla har rätt till inte bara sitt utan även andras kulturarv. Förhållandet till kulturarvet får inte vara utestängande och segregerande utan skall istället kännetecknas av öppenhet och en generös och inbjudande framtoning. Här kan kulturarvssektorn med sin historiska och även framåtsyftande blick bidra på ett konstruktivt sätt till att motverka samhällets främlingsfientliga krafter. Den industriella utvecklingen är ett re- sultat av relationen mellan de många olika delarna och det bör på ett naturligt sätt också återspeglas i ett demokratiskt förhållnings- sätt till kulturarvet. 4.2Områden i behov av nya insatser Även om de samlade slutsatserna i huvudsak är positiva visar upp- följningen att det finns vissa luckor. Framför allt har det varit svårt att nå och engagera dem som vanligtvis inte deltar aktivt i kultur- arvsarbetet. De större institutionerna och myndigheterna har haft bättre förutsättningar att snabbt utveckla förstudier, projekt och inte minst ansökningar och på så sätt kommit att dominera arbetet. Delegationen anser inte att detta skall tas som intäkt till att minska de etablerade organisationernas och experternas engagemang. Där- emot finns det mycket kvar att göra för att förbättra möjligheten för fler att delta i projektsatsningar av det slag som varit ak- tuella. Det tar tid, eldsjälar behöver stöd redan för att åstadkomma de förstudier som krävs. Det finns fortfarande många grupper som inte är engagerade i eller medvetna om sin historia och vad den betyder för att skapa delaktighet och mening. Här framskymtar intressanta utmaningar för nya yrkesgrupper inom IT, eller finansbranscherna eller hos dem som väljer att leva på andra sätt än det traditionella. Livsmönstren förändras och målgrupperna är inte längre de gamla vanliga. Därmed måste också arbetssätten förändras. Hur hanterade kulturarvssektorn t.ex. de många IT-anställda som plötsligt stod arbetslösa och sökte efter ny stadga i tillvaron? Vad säger histo- rien? Har det hänt förr? Hur klarade de sig? Det är viktigt för kulturarvssektorn att se var de reella behoven finns och de möjlig- heter det ger till förnyelse av den egna verksamheten. är det angeläget att omvärlden ser betydelsen av sådana insatser och vad vi kan lära av historien. Vad händer i , eller när det som en gång hade en betydelse är något värt, när industrin läggs ned och samhället töms på tillit och framtidstro. Hur bär samhällets medborgare med sig besvikelsen? Kan museerna med sitt historiska perspektiv fungera som kris- terapeuter och bidra till att bearbeta de kollektivt negativa känslor- na. Verkligheten är mer komplex och upplevelserna sitter betydligt djupare för att det skall räcka med att regeringen, , kommunen och andra går in med s.k. omställningsresurser. Dele- gationen noterar också att stora delar av dem som arbetar och arbe- tat inom den offentliga sektorn inte ser sitt arbetsliv som en del av industrisamhällets kulturarv. Var finns näringslivet? Regeringens satsning hade också som mål att öka intresset för det industriella arvet hos näringslivet. Visserligen har näringslivet del- tagit i några projekt och seminarier men satsningen har så här långt inte i någon större utsträckning ökat engagemanget inom enskilda företag. är behovet av en ökad medvetenhet i den opera- tiva verksamheten mycket påtaglig. Även om beslut om struktur- förändringen måste fattas under tidsmässig och ekonomisk press så finns bevarandefrågorna kvar. Vad skall bevaras? Hur skall man prioritera? Vem har ansvaret? Det vore önskvärt att regionala myn- digheter (länsstyrelser) och länsmuseer på ett mer aktivt sätt bevakade förändringarna i näringslivet. skall det sägas att arkivväsendet kommit längre i samarbetet med näringslivet än kul- turmiljövården och museerna. Arkiven söker inom sitt område utarbeta en bevarandestrategi när globaliseringen leder till att företagens betydelse för bygden och regionen försvinner. Näringslivets centrala organisationer och den fackliga rörelsen har ett stort ansvar. Delegationen föreslår ett centralt industriarvsråd bestående av representanter för näringsliv och fackliga företrädare som tillsammans med kulturarvssektorn skulle kunna vara ett värdefullt instrument. För att förstärka och bredda effekten skulle industriarvsråd av det här slaget också kunna finnas på det regio- nala/lokala planet. Industrihistoriskt forum är ett steg på den vägen. Genom delegationens initiativ men också genom andra insatser har en rad seminarier och konferenser arrangerats på olika platser i landet med industrisamhällets kulturarv som gemensam nämnare. Den reflektion som de flesta deltagare gjort är att representanter från kommunerna saknats i dessa sammanhang. I synnerhet är den politiska frånvaron påtaglig. Delegationen föreslår att regeringen tar initiativ till en diskussion mellan stat och kommun i syfte att öka det lokalpolitiska engagemanget. I det fort- satta arbetet borde också kommuner mer direkt engageras i arbetet. finns det en tendens i många kommuner att betrakta kultur- arvsfrågor som något som skall hanteras till lägsta möjliga kostnad eller av andra. Men frågan borde vara mer angelägen än så eftersom den moderna kommunala utvecklingen så nära hänger samman med den industriella framväxten. Inte minst utgör traditionella och kommunala ansvarsområden som skola, vård, omsorg, stadsplane- ring, trafikplanering m.m. viktiga inslag i kulturarvet.