sou · GQB3108d2 · 2003-01-01 00:00:00 — borde därför uppmuntra samarbete mellan icke-kommunistiska politiska partier för att stärka inifrån. Ingenting sägs alltså om militärt stöd till , tvärtom varnas indirekt för detta. gjordes en försiktig antydan om ett mer utvecklat stöd genom en referens till att om ett växande finskt självförtroende och styrka skulle kunna demonstrera större beslutsamhet att stå emot sovjetiska påtryckningar, skulle kunna vara berett att ge ett mer direkt stöd till . För den överskådliga framtiden skulle dock gälla att måste vara noga med att undvika åtaganden vilka inte kunde uppfyllas, liksom en direkt konfrontation med i . I beskrivningen av den finska utrikespolitiken noterades bl.a. att denna var baserad på förutsättningen att låg inom den sovjetiska inflytelse- sfären. 25 and Operations – , January 1963, Records of the (S/PC) 1963 64, 70 D 199, Box 252, 2. I en livlig beskrivning av finsk inrikespolitik fästes särskilt avseende vid den allvarliga splittringen inom och mellan de icke- kommunistiska partierna. President sågs, trots stöd av väljarna, med antipatier inom sitt eget parti, agrarpartiet. Han var en hänsynslös och slug politiker med ambitionen att splittra övriga icke-kommunistiska krafter för att stärka sin egen och agrarpartiets framtid. Splittringen av det socialdemokratiska partiet mellan den av starkt ogillade ledningen Tanner, Leskinen och å ena sidan och partiets dissidenter, , å den andra, varav många kryptokommunister, motsvarades av en splitt- ring av den fackliga rörelsen. Denna hade utnyttjats både av det finska och president . Dessa interna slitningar, bedömdes i riktlinjedokumentet allvarligt försvaga Fin- lands förmåga att motstå sovjetiska påtryckningar. I dokumentet bedömdes vidare att det skulle bli ett allvarligt bakslag för väst om hamnade under sovjetisk dominans. Sovjetisk kontroll av framskjutna luftförsvarspositioner i liksom utnyttjandet av finsk förvarningsradar skulle negativt på- verka Nato:s militära positioner och allvarligt försvaga svensk säkerhet. Målsättningen för amerikansk politik skulle bli upprätt- hållandet av ett oberoende, demokratiskt och genuint neutralt , samt att minska sårbarhet gentemot ekonomiska och politiska påtryckningar från . Handlingsprogrammet i detta syfte inrymde bl.a. stöd till demokratiska partier och försök att främja det socialdemokratiska partiets enighet under icke extremistisk ledning, med stöd av inflytande från de skandinaviska arbetarpartierna. Vidare skulle skandinaviska fackliga organisationer uppmuntras främja en enad icke-kommunistisk fackföreningsrörelse i . Bland de utrikespolitiska åtgärderna ingick att söka förmå president och andra inflytelserika finska politiker att inse att fortsatt anpassning till sovjetiska intressen undergrävde oberoende och försvagade den finska neutraliteten, att finskt oberoende och neutralitet bäst bevarades genom fasthet mot sovjetiska intrång, att föreställningen om ett neutraliserat Skan- dinavien inte låg i ett fritt intresse och att var sårbart mot intern omstörtning av den internationella kom- munismen och borde vidta åtgärder mot denna möjlighet innan det var . Vidare borde andra länder, särskilt de skandinaviska, genom exempelvis , och uppmuntras på- verka att stå emot sovjetiska påtryckningar. Bland andra åtgärder nämndes att stödja finska kandidater till positioner i FN och att uppmuntra att i FN rösta efter substansinnehåll i resolutioner, snarare än att söka upprätthålla en rigid neutralitet när öst-väst-relaterade frågor behandlades. I vad avsåg militära frågor skulle den amerikanska politiken gå ut på att förse den finska försvarsmakten med militär utrustning till reducerade priser, att främja besöksutbyte mellan finska och amerikanska myndigheter, att för finländarna visa upp den ame- rikanska militärförmågan, att uppmuntra samarbete mellan de finska och svenska militära myndigheterna, att genom örlogsbesök och andra uppvisningar av flygvapen och militär förmåga visa flaggan i , och att stärka uppbyggnaden av den finska försvarsmakten till den i fredsavtalet tillåtna nivån. Slutligen identifierades i det amerikanska riktlinjedokumentet ett antal (negativa) fredstida utvecklingsmöjligheter [contingencies] exempelvis att strypte handeln med som utpressningstaktik, att krävde konsultationer med finnarna för att upprätta baser eller för att få till stånd gemensam användning av militära anläggningar, att under- grävde oberoende, och att på sovjetisk uppmaning föreslog att skulle bli ett neutralistiskt block. Detta ur många synpunkter intressanta dokument är särskilt viktigt i ett perspektiv, nämligen att det i jämförelse med rikt- linjedokumentet för inte förutsåg något militärt bistånd till i händelse av att detta land skulle ha utsatts för angrepp av . Ej heller fanns något nämnt som motsvarade stödet till och samverkan med ifråga om försvarsmateriel och underrättelseverksamhet. Den defensiva karaktären av åtgärder är notabel och misstron mot president påtaglig, liksom i vad avsåg det intriganta och intrikata inrikespolitiska spelet i . Indirekt illustreras de båda riktlinjedokumenten den djupgående skillnaden i den amerikanska synen på och säker- hetspolitiska läge. framstår vid en granskning av de båda dokumenten särskilt tydligt omfattningen av det internt formule- rade ensidiga amerikanska garantierna för säkerhet, där syntes vara berett att ingripa till försvar i händelse av ett angrepp mot landet. 4.2Vietnamfrågan i de svensk-amerikanska förbindelserna De svensk-amerikanska relationerna kan sägas ha nått sin absoluta höjdpunkt , dvs. under sista år i Vita Huset. Den övervägande positiva anda som präglat de politiska relationerna länderna emellan under Eisenhowertiden förvandlades till ett än mer förtroligt förhållande, militärt och ekonomiskt såväl som politiskt. Statsminister hade goda relationer med president och utvidgades överenskommelse om det militära samarbetet med en ministeriell notväxling om säkerhetsåtgärder avseende information, utrustning och tjänster av hemlig karaktär. Uppgörel- sen konkretiserades i ett hemligt underavtal med syfte att förenkla utbytet av teknisk information mellan de båda försvarsmakterna. Det militära samarbetet expanderade både kvantitativt och kvalitativt och hade snart övertagit rollen från som viktigaste partner på det militära området. riktlinjedokument innehåller en genomgående positiv, ja närmast översvallande, ton gentemot och den svenska neutralitetspolitiken, understödd av ett starkt försvar. 4.2.1De politiska relationerna mellan och inleddes en nedåtgående trend i de svensk-ame- rikanska politiskt-diplomatiska relationerna. Den främsta orsaken kom att bli den kritik mot den amerikanska krigföringen i . De första kritiska rösterna hade höjts när kriget i trappats upp genom utökade amerikanska insatser på marken och i luften. Dåvarande kommunikationsminister höll i ett mot den amerikanska Vietnampolitiken kritiskt anförande, vilket enligt uppgift i förväg godkänts av statsminister och utrikesminister , som innehöll den ofta citerade frasen det är en illusion att tro att man kan möta krav på social rättvisa med våld och militära maktmedel. Detta blev inledningen till en utveckling i riktning mot alltmer kyliga relationer26 vilka 26 Den svenska utrikespolitiken 1975 vad gäller Vietnam-frågan finns väl beskriven i , och – Ett unikt kapitel i svensk utrikespolitik (Tiden, , 1992). Boken koncentrerar sig, vilket titeln antyder, främst på den svenska utrikes- och inrikespolitiska processen och den amerikanska sidans reak- dock till övervägande del kom att röra sig på det politisk-diplo- matiska planet snarare än inom den ekonomiska, vetenskapliga, kulturella och militära sfären. Det sistnämnda samarbetsområdet skulle endast utsättas för enstaka påverkan. följer en redo- visning av hur detta samarbete kom att influeras av utvecklingen av de politiskt-diplomatiska förbindelserna. Om man bortser från det nämnda Gävletalet var den svenska kritiken mot inledningsvis betydligt mer försiktig till sin karaktär än vad den skulle bli. Orsaken till detta var givetvis att det ame- rikanska Vietnamengagemanget inte fullt utvecklats, men kan också troligen förklaras med att den svenska Vietnamrörelsen och den unga generationen socialdemokrater (t.ex. och ) ännu inte var tillräckligt inflytelserika för att kunna påverka regeringens politik gentemot . Men betydelsefullt var även att under ledning av i hemlighet arbetade för att upprätta förhand- lingskontakter och samtalsmöjligheter mellan och Nord- . Dessa ansträngningar var som mest intensiva till , ett förhandlingsspår som amerikanarna senare gav benämningen Aspen.27 När trappades upp (Tet-offen- siven) och de svenska medlings- och kontaktförsöken slutgiltigt strandat uppstod politiskt utrymme för ny och skarpare kritik mot vad man bland många politiker inom flertalet politiska partier och i tioner och motdrag finns endast i vissa fall beskrivna. Inte heller berörs de militära relationerna länderna emellan eller hur de påverkades av de politiska bråken. Rörande citatet från Palmes Gävle-tal 1965, se ibid, s. 39. En läsvärd avhandling som behandlar den amerikanska reaktionen på den svenska Vietnamkritiken, baserat på öppna källor, är , Kritik som utrikespolitiskt medel – En studie av de amerikanska reaktionerna på den svenska Vietnamkritiken (Dialogos, , 1983). 27 En komplett uppteckning av de samtal som fördes mellan och inom det s.k. Aspen-spåret finns inkluderat i den s.k. som delvis kom till all- mänhetens kännedom 1971 och därefter genom ytterligare frisläppande . Se . Herring (red.) The Secret Diplomacy of the War – The Negotiating Volumes of the Pentagon Papers (, , 1983), s. 654-715. En helt ograverad upp- teckning av dessa samtal, utan maskningar av sekretesskäl, finns att tillgå i Files of Ambassa- dor at Large Averell Harriman, 1967 68, RG 59, , Box 11, National Archives 2. Se också redogörelser för förhandlingarna med och den amerikanska regeringen i , Åter : Memoarer och reportage (Tiden, , 1981), s. 65ff, samt J-C , Varför ? Ett kapitel i svensk utrikespolitik, 1965 1970 (, 1985). delar av den allmänna opinionen uppfattade som ett omoraliskt krig mot en fattig nation i tredje världen. När återigen tog till orda mot krigföring i , , nu som utbildningsminister, under ett fackeltåg genom med protestmöten vid som slutmål, blev relationerna mellan och frostigare. I anslutning till detta demonstrationståg fångades också på bild gående sida vid sida med den nordvietnamesiske Moskvaambassadören, på besök i , en bild som dagen efter prydde dagspressens första- sidor världen över. Talet, som i den efterföljande rapporteringen tenderade att försvinna i all uppmärksamheten på nämnda bild, innehöll en replik rörande påstådda vilja att försvara det vietnamesiska folkets demokratiska rättigheter, där dekla- rerade: Men skall man tala om demokrati i är det uppen- bart att den i betydligt högre grad representeras av FNL än av och dess allierade juntor.28 Den amerikanska regeringen blev upprörd över symboliken i Palmes gemensamma promenad med ambassadör och det enligt dem starka språkbruket rörande och dess allierades demokratiska tillkortakommanden [outrageous public statement]. Man beslöt ganska omgående att kalla hem sin ambassadör till Washington29 för överläggningar rörande förbindelserna med en ditintills unik händelse under de som och haft diplo- matiska förbindelser med varandra. Från amerikansk sida var man noga med att datumet för Heaths eventuella återkomst till medvetet skulle hållas vagt för att sätta press på svenskarna. I den amerikanske utrikesministern instruktioner rekommendera- des dock att ambassadören skulle hålla sig bort från i om- kring två månader.30 På egen begäran fick före avresan träffa 28Möller, och , s. 29Ambassadören hade även varit tillbaka i i mer privata ärenden och hade då enligt den amerikanska arméattachen planerat föreslå president , som var en nära vän till , ett brytande av de diplomatiska för- bindelserna mellan länderna. Orsaken till detta skulle ha varit att svenska media framförde antiamerikanska åsikter, att svenska statsmän inte försökt dämpa dessa uttryck utan snarare mer eller mindre sanktionerat demonstrationer m.m., samt att svenska statsmän på allt fler besök i öststatsländer gjort uttalanden som ej kännetecknas av neutralitet. Se Promemoria av Kapten , , HP1/, doss. Huruvida dessa åsikter någonsin framfördes till och i så fall i vilken mån de påverkade relationerna till har inte gått att utröna från amerikanska arkiv. 30Telegram from Rusk to , 28 February 1968, nr. 122077, SWE 1967 1969, Box 2506, Central Files, RG 59, 2. Rörande det amerikanska beslutet att kalla hem för konsultationer, se också Telegram from Rusk to , 22 February 1968, nr. 119537; samt Telegram from to Rusk, 27 February 1968, nr. 908, ibid. både och där han i kritiska ordalag framförde sitt lands synpunkter på den agerande i Vietnam- frågan. Han nämnde specifikt Palmes handlingar samt mottagande och behandling av amerikanska desertörer från Viet- nam och unga män som sökt undgå inkallelse för deltagande i . Statsministern och utrikesministern vägrade dock att ta avstånd från Palmes agerande och ställde sig utan reservation bakom den förda svenska politiken. Händelsen ledde till en hetsig inrikespolitisk debatt med de borgerliga partiledarna och frågan kom att behandlas vid ett möte i . Den efterföljande debatten skulle dock snart avta eftersom och enades om att inleda freds- samtal i Paris.31 De svensk-amerikanska relationerna i ljuset av Vietnamkritiken diskuterades också på regeringsnivå i . Dagen efter det att hemkallats till hölls ett möte där förbindelserna mellan länderna diskuterades. President kunde inte närvara vid det allmänna mötet men träffade på tu man hand . Samtalsuppteckningar från dessa möten har inte gått att återfinna i amerikanska arkiv, men vissa andrahandsuppgifter finns att tillgå. , Europachef vid , informerade den svenske att amerikanska före- trädare under mötet gjort bedömningen att den framfört ensidiga uttalanden i Vietnamfrågan. Vidare framkom att amerikansk personal i inte kunde röra sig fritt utan att riskera att bli attackerad, vilket enligt Leddy innebar en situation som förutom endast motsvarade den i och . Leddy noterade också att desertörfrågan varit uppe för diskussion och där man från amerikansk sida konstaterat att den indirekt uppmuntrade denna verksamhet och utnyttjade desertörerna i propagandasyfte. Den allvarligaste kon- sekvensen av det aktuella läget var dock, menade , att den amerikanska opinionens uppmärksamhet nu fästs på den (enligt dem) avgjort anti-amerikanska inställningen i . 31 Samtalsuppteckningar rörande den amerikanska ambassadörens möten med statsminister och med utrikesminister finns att tillgå i HP1/, doss. Se också en amerikansk redogörelse för samtalet i to President, 11 1968, NSF, Country File Memos, box 205, . Samtalen finns även väl beskrivna i , och , s.121ff. Se även redogörelse av en diplomat som närvarade vid mötena, , Som jag såg det – Händelser och människor på världsscenen (Nor- stedts, , 1996), s. försvarade den svenska politiken och tillbakavisade flera av den amerikanske diplomatens påståenden.32 Den amerikanske ambassadören som ursprungligen planerat att stanna i återvände slutligen till efter drygt en månad. Han var vidare i sina uttalanden både i och vid återkomsten noga med att slå an en ton av försoning och försökte spela ner bilden av en kris i de svensk-amerikanska förbindelserna.33 Trots dessa försonande uttalanden i pressen var den amerikanska ambassaden i i sin rapportering till betyd- ligt mer kompromisslös i sin analys av den svenska utrikes- politiken, speciellt vad gällde hanteringen av Vietnamfrågan. konstaterade man bland annat att: De nyckfulla tendenserna i svensk utrikespolitik som beskrevs i 1966 och policy-bedömningar har övergått i fullskalig utrikes- politisk romantism. Den grundläggande principen att kommer att vara alliansfritt i fredstid för att undvika att bli indraget i ett krig som krigförande, kvarstår som hörnstenen i svensk utrikespolitik. Vad som har förändrats är den flexibilitet med vilken svenskarna definierar alliansfrihet (t.ex. är det konsekvent med deras definition av allians- frihet, populärt beskriven som neutralitet – att den identifierar sig med , den grekiska PAK-rörelsen, mozambiska frihetskämpar och att attackera den amerikanska utrikes- politiken). Vidare har gränsen mellan socialdemokratiskt utrikespoli- tiska ståndpunkter och officiella sådana från den suddats ut och i de flesta fall blir åsikter som framförts vid parti- kongresser officiell regeringspolitik inom några få månader.34 I rekommendationerna till State Department slog man dock fast att den amerikanska regeringen hade begränsade möjligheter att på- verka utvecklingen i , men förordade ändå tre åtgärder vilka på kort sikt kunde tjäna som instrument för att markera ame- rikanskt missnöje: att stoppa alla nya statliga forskningsanslag till ; ställa in alla amerikanska flottbesök ; samt att ställa in alla militära utbildningsprogram . I ett avsnitt om besöksrestriktioner för officiella ameri- kanska tjänstemän till , sades bland annat att inga aktiva officerare av flaggmans eller generals rang skulle tillåtas besöka 32Promemoria rörande de Besche rapportering från , HP1/, doss. 33Möller, och , s. 138. 34Airgram from to , US Policy Assessment – , , nr. A-725, SWE 1967 1969, Box 2506, Central Files, RG 59, 2. , om inte särskilda omständigheter förelåg och särskilt tillstånd givits av ambassadören.35 Även om en viss stabilisering av relationerna kunde observeras från amerikansk sida bedömde man detta som ett tillfälligt och ytligt fenomen och föreslog att tidigare rekom- mendationer skulle stå kvar och kompletteras med ett antal nya. Bland annat förordades att svenska representanter diskret skulle underrättas om att inte tog deras åsikter på större allvar, att skulle tjäna på att balansera sin neutralitets- politik litet bättre, att för svenska företrädare betona faran i att låta inrikespolitiska avväganden styra utrikespolitiken rörande de i grunden goda relationerna mellan länderna samt att borde fortsätta att vårda de utmärkta relationer som fanns på de eko- nomiska, militära, vetenskapliga och kulturella områdena.36 Händelserna blev nu inled- ningen på en ansträngd period i svensk-amerikanska relationer som inte förbättrades förrän . Palmes deltagande i Vietnamdemonstrationen följdes snart upp av den erkännande av , som relationerna till regimen i skars ner betydligt. Kulmen på nåddes dock när utrikesminister under den socialdemokratiska parti- kongressen meddelade att planerade att starta ett bistånds- program till , trots att kriget enligt den amerikanska regeringen i praktiken fortfarande pågick. föreslog utrikesminister i ett telegram till utrikesminister att diplomatiska förbindelser skulle upprättas mellan de båda länderna. Initiativet, som snabbt accepterades av nordvietnameserna, hade föranletts av ett starkt inhemskt opinionstryck, samt av det faktum att freds- förhandlingarna i mellan amerikaner och vietnameser pågått och att ett skifte på presidentposten i var i antågande. blev därmed första västland att erkänna den Demokratiska Republiken . För och den svenska 36Airgram from to , Assessment of US-Swedish Political Relations, 15 October 1968, nr. A-985, SWE 1967 1969, Box 2506, Central Files, RG 59, 2. regeringen ansågs tiden lämplig att ta detta steg även om man kunde förvänta sig en negativ amerikansk reaktion. Denna reaktion skulle också komma . Ambassadören begärde genast företräde hos utrikesminister och presenterade han den amerikanska regeringens protest. Enligt amerikanerna gagnade den svenska åtgärden alls inte freden efter- som erkännandet tvärtom skulle öka omedgörligheten på nord- vietnamesisk sida i Parisförhandlingarna. Beslutet fick också som konsekvens, menade , att ledningen i favoriserades i jämförelse med regimen i med tanke på att uppenbarligen inte tänkte utse någon ny representant till . Detta skapade obalans i de svenska relationerna med de båda regimerna i , enligt den amerikanske ambassadören.37 försvarade den svenska linjen och konstaterade att erkännandet inte fick uppfattas som en anti-amerikansk handling utan som en logisk följd av de alltmer utvecklade svenska och nordvietnamesiska kontakterna . Fredsförhand- lingarna i hade pågått och den svenska rege- ringen var övertygad om att båda parter önskade en fredlig lösning på konflikten. Därför borde inte ett svenskt erkännande få några negativa konsekvenser, menade den svenske utrikesministern. Vad gällde obalansen i kontakterna med och menade att erkännandet snarare skulle betraktas som ett åter- ställande av balansen i förhållande till de båda länderna, eftersom haft diplomatiska relationer med . Det faktum att den utsedda ambassadören i inte sidoackrediterats i skulle heller inte, ansåg , uppfattas som ett avbrytande av förbindelserna med , med tanke på att han var verksam i landet.38 Samtalet mellan och skulle bli det sista viktiga mötet dem emellan då amerikanen avgick från sin post mot bakgrund av tillträde som ny president i . På svensk sida, men också bland flera amerikanska representanter, var man överens om att ambassadör med sin 37Möller, och , s. 165ff och 170f. För Heaths samtal med i ärendet, se Promemoria av J-C , Utrikesministerns samtal med amerikanske ambassadören, , HP1/, doss. En uppteckning på ameri- kansk sida finns att tillgå i Telegram from to the Secretary of State, 13 January 1969, nr. 95, SWE 1967 1969, Box 2506, Central Files, RG 59, 2. Se även utrikesministerns egen redogörelse för procedurerna kring erkännandet av , , Åter , s. 38Möller, och , s. bristande diplomatiska erfarenhet inte hade varit någon större tillgång i försöken att upprätthålla de svensk-amerikanska för- bindelserna. Det skulle vidare dröja ända till tills en ny ambassadör blev utsedd och detta tolkades allmänt som ett sätt för att visa missnöje med den Vietnam- politik. När en ny ambassadör till slut anlände i ansågs detta till stor del vara Sverigevänliga amerikanska senatorers förtjänst.39 rapporterade den svenske till rörande möjlig- heterna av att förbättra de svensk-amerikanska relationerna. De försök som gjorts bland diplomater på svensk sida att förklara den svenska Vietnampolitiken i hade inte krönts med någon större framgång, konstaterade de Besche. I de fall när den svenska inställningen hade presenterats, och plattformar för denna verk- samhet hade funnits tillgängliga, hade man mött sådant motstånd att en allmänt upplagd kampanj härom mera skulle skada än stärka vår sak. Det fanns intellektuella kretsar i som stödde den svenska politiken, menade de Besche, men dessa grupper hade för tillfället intet inflytande över den allmänt negativa inställningen i detta land gentemot . Den svenska ambassadören slog därför fast att en förbättring i förhållandet till kan därför icke uppnås annat än genom uttalanden eller helst vidtagande av åtgärder som för framstår som uttryck för en balanserad neutral och fredsfrämjande inställning till denna kon- flikt.40 Och några sådana uttalanden eller åtgärder var inte att vänta . Inte heller på den amerikanska sidan fann man anledning till någon större optimism rörande de framtida förbindelserna. I Stock- holmsambassadens årsrapport noterades att det relativa lugnet i svensk-amerikanska relationer, som dominerat sedan som- maren 1968, fortsatt. Den aktiva svenska utrikespolitiken och dess orsaker beskrevs återigen och man konstaterade att för ett land med begränsade makt och alliansfria status – skyddad som hon huvudsakligen är av det västerländska säkerhetssystemet – är regeringens situation idealisk för att inta moraliska ståndpunkter vilket kan stärka profil som en rättfärdig talesman för Se också artikel, Gentle Slap för Swedes?, Sunday , , som kan erhållas i HP1/, doss. 40Chiffertelegram från , , dnr. 75:B 44, HP1/, doss.228, .