sou · GQB367d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Genom projektet avser museet bl.a. att följa upp och analysera de senaste 30 årens arbete med industrihistoria och industriminnesvård i . I projektet ingår ett nordiskt seminarium kring de belysta frågorna samt en slutrapport. skall lämna en redovisning av bidragets användning till (Kultur- departementet) och till Delegationen för industrisamhällets kultur- arv. Projektets syfte enligt ansökan har målmedvetet och långsiktigt arbetat med länets industrihistoria och industriminnesvård. Museet tillhör därmed pionjärerna bland museer och kulturmiljövård i i att systematiskt dokumentera, bevara, vårda och levande- göra fysiska lämningar och minnen inom detta ämnesområde. inrättades en särskild tjänst vid museet som industriantikvarie och bildades Föreningen minnesmärken som är en sammanslutning av de företag som äger industribyggnaderna, kommunerna där objekten ligger samt och . Föreningen förvaltar 11 anläggningar, de flesta byggnadsminnen. har således det industrihistoriska kulturarvet varit en del av museums löpande verksamhet. Mot denna bakgrund önskar museet utvärdera detta arbete i syfte att utreda och analysera en rad problem- och frågeställningar under följande rubriker: Vad har bevarats? Vems industrihistoriska arv är det som bevarats? Vilka förvaltningsformer förekommer? Hur sker levan- degörandet? önskar genomföra denna utred- ning . Avsikten är att presentera resultatet dels i en skriftlig rapport dels i ett nordiskt seminarium för att föra ut de värmländska erfarenheterna. Som framgår av regeringsbeslutet skulle projektarbetet vara av- slutat . På grund av förändringar i personal- sammansättningen sökte emellertid och erhöll museet uppskov. Projektet är nu avslutat med publiceringen av rapporten beva- rar det industrihistoriska arvet – En lägesrapport över arbetet med den värmländska industrihistorien. Den aviserade konferensen om industrisamhällets kulturarv hölls på i . Rapporten har utarbetats av vid . Arbetet med den nu avslutade rapporten överensstämmer, vad be- träffar syfte, inriktning och metod, med de riktlinjer som angavs i anslagsansökan till delegationen. I ett inledande metodavsnitt betonas att rapporten bygger på befintligt material i form av inventeringar och kulturmiljövårdsprogram mm. En enkät sändes ut med frågematerial till kultur- och turistansvariga i länets samt- liga kommuner men av 16 kommuner svarade endast fyra. Materia- let gick därför inte att använda till en länstäckande skildring och analys. I metodavsnittet behandlas de frågeställningar som varit styrande för arbetet och som redovisats ovan. Här preciserar också några av de definitioner som hon har använt som industrihistoria, det industrihistoriska arvet, industriellt kulturarv och industriminne. Den värmländska industritraditionen har sina rötter i medel- tiden, kanske och är ända in så gott som helt knuten till järnframställning och järnhantering. Industrin är framför allt lokaliserad till de östra delarna av beroende på tillgången av brytbar malm. Från början var hanteringen organi- serad i bergslag med bergsmän som ägde andelar i gruvan och mas- ugnshyttan. Därifrån gick tackjärnet till hammarsmedjan för till- verkning av smidbart stångjärn. Såväl gruvhanteringen som hytt- driften tärde hårt på skogen och förbjöd Bergskolle- gium allt stångjärnssmide i Bergslagen. Detta ledde till att vi nu fick en spridning av järnbruken till andra delar av . Man sökte sig då framför allt till älvdalarna med goda transportmöjligheter, tillgång till vattenkraft och skogsmarker. Med det sena 1800-talets omvandling av järnframställningsmeto- derna slås många av de små järnbruken ut och verksamheten kon- centreras till ett fåtal stora anläggningar. får också skogsvaru- industrin en stor betydelse med sågverk, massafabriker och pappersbruk. /1900 börjar vattenkraften att utnyttjas genom anläggning av kraftverk med början för att byggas ut till en storindustri. Värmlandsindustrin kan således sägas ha varit baserad på naturtillgångarna skog, järn- malm och vattenkraft. Järntillgången har också varit betydelsefull för verkstadsindustrin som växer fram andra hälft. Till skillnad från råvaruindustrin söker sig verkstadsföretagen till städer och stadssamhällen. Efter den industrihistoriska genomgången tar rapporten upp frågan om lagskyddet för de industrihistoriska miljöerna. Av 70- talet byggnadsminnen i har 11 anläggningar direkt anknytning till industrihistorien och då framför allt till järn- och stålindustrin. En inte oväsentlig del av det äldsta industrihistoriska arvet har ett lagstadgat skydd som fasta fornlämningar. Det är fråga om övergivna anläggningar som hyttruiner, övergivna gruvom- råden, dammvallar, slaggförekomster, stånggångslämningar m.m. Även här gäller det framför allt östra . Kommunerna har stora möjligheter enligt PBL att säkra skyddet för de kulturhistoriska miljöerna. Rapporten granskar kulturmiljö- programmen för de två kommunerna och finner att båda lyfter fram det industrihistoriska arvet. Även i kommunernas översiktsplaner sker detta. När det gäller kultur- miljövårdens riksintressen enligt så finns i sammanlagt 41 utpekade områden. Av dessa har 13 en utpräglat industrihistorisk karaktär och här rör det sig framför allt om det bergshistoriska arvet och en tyngdpunkt på östra och särskilt med 9 områden. Vid sidan av de byggnadsminnesförklarade eller på annat sätt skyddade industrimonumenten finns i ett stort antal så kallade arbetslivsmuseer. har i sin bok historia förtecknat och beskrivit ca 1000 arbetslivsmuseer i varav 40 har antecknats i . Vid sidan av de traditio- nella bruksmiljöerna finner vi här också museer som i , Ölme diversehandel, och Tandläkarmuseet i . I fyra fallstudier redovisar rapporten olika sätt att tillvarata det industrihistoriska arvet och börjar med Föreningen Värmländska Industriminnen. Föreningen bildades som ett försök att skapa en långvarigt hållbar lösning på problemet hur man skall kunna bevara kulturhistoriskt värdefulla men övergivna eller oan- vända industrianläggningar. Föreningen består av kommuner, företag och föreningar som genom ägande eller förvaltning av intressanta industrihistoriska anläggningar har rätt att inträda i föreningen. Föreningen äger två anläggningar och har förvaltnings- avtal för ytterligare nio som ägs av företag, kommun eller förening. Den övervägande delen av de elva industriminnena utgörs av gruvor och hyttor. Undantagen är martinverket i , bessemer- verket i och Dejeforsens kraftstation. Samtliga utom två är helt eller delvis byggnadsminnen. I en genomgång av kommunen som bärare av det industrihisto- riska arvet betonas att eftersom endast 4 av länets 16 kommuner svarat på den utskickade enkäten så blir strukturen otydlig. Det som har lyfts fram i och av kommunerna tillhör nästan uteslutande de tunga basnäringarna. Från kommunalt håll upplever man att det är de ideella krafterna, eldsjälarna, som lyfter fram och tar initiativ till ett bevarande. De 4 kommuner som svarat på enkäten säger sig alla vara intresserade av och avser att arbeta med det industriella arvet. Det är på nivå de bästa förut- sättningarna finns för en förankring av det industrihistoriska arvet. Men kulturmiljövården och industriminnesvården är helt avhängig av det eventuella personliga engagemang och intresse som de kom- munala tjänstemännen och politikerna har. Beroendet av lokala eldsjälar visar nästa exempel som rapporten tar upp nämligen . Industriorten var helt be- roende av som gick 1985 och därmed avslutade en 300-årig industritradition. En enskild eldsjäl, konstnä- ren , lyckades entusiasmera kommunen och in- vånarna och man lyckades skapa ett museum i det gamla gjuteriet som har fått stor betydelse för bygden. Det sista exemplet som tas upp i rapporten är projektet män och bruksfolk som till vissa delar är EU-finansierat. Syftet är att åstadkomma ett nätverk av besöksvärda industriminnen av ungefär samma typ som Bergslagen. Det är alltså i första hand inte fråga om ett bevarande utan snarare att stimulera besöksnäringen. I en avslutande summering konstateras att de delar som har be- varats och som vårdas av det värmländska industriarvet i huvudsak består av den tunga råvaruindustrin, gruvområden, hyttor och järn- bruk. Det är en mansdominerad industrimiljö där också bevarande- krafterna är mansdominerade. När det gäller den mera differentie- rade verkstadsindustrin och övriga industrin är situationen betydligt sämre. Rapporten avslutas med en diskussion om framtiden och inrikt- ningen av det fortsatta arbetet. Här konstateras bland annat att det är monumenten som blivit bevarade. För framtiden krävs en mer nyanserad bild där man beaktar den helhet som industriarvet består av. Inte minst måste det immateriella arvet belysas på ett helt annat sätt en . diskuterar möjligheten att genom- föra kommunbaserade inventeringar för att kunna täcka hela ur alla aspekter. Hon vill också se en utveckling av BISK- gruppens arbete. (Bevarandet av industrisamhällets kulturarv). Rapporten bevarar det industrihistoriska arvet? och det arbete som föregått utgör en mycket värdefull granskning och summering av strävandena att bevara och säkra det industrihistoriska arvet i . framstår som ett pionjärlän i detta arbete med en trettioårig tradition. Många av de delvis okonventionella lösningar som arbetades fram med övergripande branschinventeringar och bildandet av Föreningen har haft en avgörande betydelse för att så mycket av den värmländska basindustrin har kunnat räddas för eftervärlden. Med tanke på den för svenska förhållanden långa traditionen i bevarandearbetet känns det nu naturligt och följdriktigt att man stannar upp och gör en uppföljning och kritisk granskning av arbetet och ställer ett antal frågor för framtiden. Delegationen instämmer i stort med de slutsatser som dras och vill understryka vikten av att arbetet vidgas från ett utpräglat monumenttänkande till en vidgad och mer samlad syn på helheten i industrisamhällets kulturarv. Rapportens kritiska synpunkter förtar dock på intet sätt värdet i det arbete som utförts i . Förhoppningsvis kan det nu slutförda arbetet och den till utformningen tilltalande rapporten utgöra ett värdefullt inlägg i den viktiga debatt som förs och måste föras . Stort, fult, farligt, Regionmuseet/Landsantikvarien Ett seminarium kring och kulturarvet På förslag av Delegationen för industrisamhällets kulturarv beslu- tade regeringen att tilldela Regionmuseet i för genomförande av projektet , fult och far- ligt? Ett seminarium kring och kultur- arvet. För genomförandet av seminariet svarar Industrihistoriskt forum och Regionmuseet i . Seminariet syftar till att belysa kärnkraften ur ett kulturarvsperspektiv och att rikta uppmärksam- het på det sena industrisamhällets kulturarv. Frågor som kommer att beröras gäller bevarande av fysiska anläggningar och arkivmate- rial, människors upplevelser av kärnkraften m.m. Regionmuseet i skall redovisa bidragets användning till Delegationen för industrisamhällets kulturarv och till (Kultur- departementet) . Projektets syfte enligt ansökan Kärnkraften är en omdiskuterad energikälla. I synnerhet gäller det som sedan det startades har varit starkt ifrågasatt. stängdes en reak- tor i som första ledet i avvecklingen av den svenska kärnkraften. Stängningen av har varit lika kontroversiell och omdiskuterad som anläggningen själv. kan därför ses som en symbol inte bara för en omdiskuterad energiteknik utan även för industrisamhället och dess olika dimensioner. Debatten har gällt kärnkraftens säkerhet men det har också förts ett vidare resonemang om människans utnyttjande av naturen, synen på eko- nomisk och industriell tillväxt och det moderna industrisamhället i stort. Syftet med seminariet är att belysa kärnkraften ur ett kulturarvs- perspektiv. Det gäller således både materiella och immateriella frågor. Till dessa hör bevarandet av de fysiska anläggningarna, av utrustning och andra objekt samt arkivmaterial. Hit hör emellertid även människors upplevelser av att ha arbetat vid kärnkraftsanlägg- ningar, av att ha levt i närheten av dem och att ha deltagit i debatten om kärnkraftens vara eller inte vara. Dessa frågor kan belysa poli- tiska, tekniska och samhälleliga aspekter. Ytterligare ett syfte är att få uppmärksamhet för frågor kring det sena industrisamhällets kulturarv genom att ta upp en så pass symbolladdad anläggning som . Teman lämpliga att diskutera är miljö och kulturarv, politik och kulturarv samt frågor kring bevarande av stora och komplexa anläggningar som kärnkraftverk. Dessa teman kan ses såväl i ett historiskt, ett samtida som ett framtida perspektiv. Som framgår av Regeringens beslut rörande sista datum för redo- visning var den ursprungliga planen att seminariet skulle äga rum med redovisning . Av olika skäl för- senades projektet. Framför allt berodde förseningen uppenbarligen på svårigheten att få gehör för seminariets idéer och syften hos ledning något som var en förutsättning för att projektet skulle lyckas. Tanken på att kraftverket skulle vara ett gemensamt kulturarv var helt obegriplig. Det fanns en uppenbar oro att semi- nariet avsåg att återigen dra igång debatten om kärnkraftens vara eller inte vara, en fråga som är mycket känslig på arbetsplatsen där personalen känner sig utsatt och uthängd. Dessa och andra svårigheter kunde dock övervinnas så små- ningom och seminariet kunde genomföras den 25 – med cirka 35 deltagare. var förlagd till , den andra till . Idén och initiativet till seminariet om och kulturarvet kommer från Indu- strihistoriskt Forum och där har seminariet ännu inte utvärderats. Detta kommer att ske när dokumentationen är färdig. Projektet är således ännu inte slutredovisat och följande beskriv- ning bygger därför på underhandsmaterial som överlämnats av Regionmuseet i . Ett uttalat syfte med seminariet var ju att det skulle ge ett så brett perspektiv som möjligt på frågeställningarna kring kärnkraf- ten och . Det var därför nödvändigt för arrangörerna att få en medverkan från kraftindustrin vid sidan av representanter för historisk och kulturhistorisk forskning och kulturmiljövården. Här mötte man samma svårigheter som när det gällde ett engagemang från . Det fanns ingen förståelse för frågeställningen och man anade en misstänksamhet kring syftet – att det egentligen handlade om för eller emot kärnkraft. Först när centralt deklarerade att man stödde projektet genom sitt engagemang i lossnade det och man kunde få kvalifice- rade föredragshållare. Det är en omöjlighet att komma ifrån de politiska aspekterna när det gäller svensk kärnkraft och i synnerhet . Redan i ett tidigt skede av planeringen hade därför uttryckt en önskan att få de tre linjegeneralerna från kärn- kraftsomröstningen att medverka i seminariet. Av de tre tackade ja till inbjudan medan Per tackade nej och inte svarade alls. Inte heller försök att få med andra dåtidens ledande politiker och debattörer lyckades, varför ensam fick svara för det politiska perspektivet. En grundförutsättning för seminariet och dess diskussioner var den första dagens besök i kraftverket och visningen av det. Där- efter följde sammanlagt elva föredrag förutom gemensamma dis- kussioner i ämnen med relevans för och kärnkraftindu- strin. Kärnkraftsindustrin och dess roll i samhället kan bara beskrivas och förstås i ljuset av teknik, politik och miljö. Därför var det nöd- vändigt att dessa perspektiv fanns med i seminariet. Därtill kommer det historiska perspektivet som kärnkraftens idéhistoria och dess kulturella sammanhang samt frågor kring hur ett kulturarv kon- strueras. De olika föredragshållarna och debattörerna försökte på ett så allsidigt sätt som möjligt belysa kärnkraftsindustrin ur dessa olika perspektiv och ge förutsättningar för en bred och djup dis- kussion kring som kulturarv. När den slutliga redovisningen föreligger kommer förhoppningsvis komplexiteten kring det aktuella pro- blemkomplexet framstå än tydligare än vad som här har varit möjligt redovisa. Det är nog ingen tillfällighet att två av de anslagsbeviljade projekt projekten tar upp problem kring kärnkraften och . behandlade ju i en av sina workshops dessa frågor. Kulturmiljövården har alltid haft problem med det korta perspekti- vet när det gäller bevarandefrågorna. Detta tydliggörs till exempel i redovisningen av storstadsprojektet kring efterkrigstidens be- byggelse miljöer. Vad som ytterligare komplicerar frågorna kring kärnkraftsanläggningarna i allmänhet och i synnerhet är den oerhört starka symbolladdningen. Om man bortser från denna symbolladdning är annars inte kul- turarvsfrågorna kring kärnkraftsverken unika. Vi möter samma problem i flera fall när det gäller den tunga 1900-talsindustrin i . I essäsamlingen ansikten, som ingår som en del i detta slutbetänkande, tar upp den nedlagda blygruvan i kommun som av arbe- tarna på platsen länge kallades för dödens gruva. På samma sätt behandlar i en artikel i minnesförenings 1999 – 2000 under rubriken industriområde – kan det vara kulturarv? problemen kring den nedlagda elektrokemiska industrin i . Hur ställer vi oss till att bevara miljöer präglade av miljöförstöring och onda minnen. Såväl det korta perspektivet som frågorna kring industrisam- hällets kulturarv kräver nya angreppssätt från såväl forskningen som kulturmiljövården. Vi måste få till stånd en själv- rannsakan inom sektorn och en ständigt levande och förutsätt- ningslös diskussion. Därför är seminariet Stort, fult, farligt? oerhört viktigt som ett tungt inlägg i denna viktiga debatt. I seminariet deltog 35 personer. Det får inte stanna härvid. Enligt delegationens uppfattning är det en nödvändighet att en redovisning och dokumentation av semina- riet kan tryckas och ges en allmän spridning. På sluttningen upp mot i alldeles i kanten av stadskärnan ligger en fabriksanläggning av tegel med plåttak av sågtandstyp med takfönster. På gården står en bodbygg- nad av trä och ett litet bostadshus också av trä. Fabriken har pann- hus med tegelskorsten och hela anläggningen ser ut som en gammal fabrik ska se ut. På ena gaveln hänger en skylt där det står . De första delarna av anläggningen började uppföras och fabriken som den ser ut stod färdig 1916. Före- tagets bärande produkt var tändkulemotorn och verksamheten tynade långsamt av för att definitivt upp- höra 1979. gav fabriken uttryck för det djupaste förfall. Fastigheten hade köpts av som sökte rivningslov för hela anläggningen för att uppföra bostäder på platsen. En rädd- ningsaktion startades av enskilda i Föreningen tillsammans med kulturmiljövårdande myndigheter lokalt, regionalt och centralt. Efter många märkliga turer med bl.a. en interimistisk byggnadsminnesförklaring och en motion med positiv behandling i kunde fabriken räddas och bildades Stiftelsen Motorfabriken med kommun och Föreningen som stiftelsebildare. är bilden helt annorlunda. Fabriken är helt iståndsatt och ger en god bild av en typisk industri . Pythago- ras är byggnadsminnesförklarat men det är egentligen först när man kommer inomhus som man förstår den självklara anledningen. Då inser man att detta inte är någon fabrik utan ett där tiden stått stilla om inte i hundra så åtminstone . Hela pro- duktionsapparaten liksom kontorsmiljön är praktiskt taget helt intakt och detta tillsammans med ett bevarat företagsarkiv och en stor samling gjutmodeller gör till en viktig kunskaps- källa. efter stiftelsebildningen var uppfyllda av arbete för att sätta fabriken i stånd och det gällde såväl byggnader som maski- ner. kunde vi slå av på takten och börja en verksamhet med visningar för allmänheten och en begränsad programverksam- het. Men vi kände att det började gå rutin i arbetet och vi behövde börja tänka . Vi behövde arbeta fram en framtidsvision över hur vi skulle utveckla arbetet, men det var svårt att få tid över. Våren lämnade vi därför in en ansökan till Delegationen för industrisamhällets kulturarv för att få möjlighet att genomföra en utredning om framtid. En ansökan för samma ändamål gick till i . I beslut anslog regeringen enligt förslag från delegationen som skulle användas för ett projekt som innebär framställning dels av en utredning av den egna framtida verksam- heten, dels av en rapport som skall kunna fungera som ett dis- kussionsunderlag kring hur de kulturhistoriska värdena i arbetslivsmuseer skall kunna bevaras, hanteras och utvecklas. anslog i sammanlagt varav 60 000 var reserverade för en arkitektutredning om en eventuell tillbyggnad. Hur vi gick tillväga Till utredare utsåg stiftelsens styrelse sin ordförande, förre läns- antikvarien . Vi tog god tid på oss, och arbetet bestod av flera moment. Vi hade många diskussioner dels inom styrelsen men framför allt mellan utredaren och musei- chefen då vi dammade av gamla policydokument. Vi gick igenom aktuell litteratur kring länets industrihistoria och om arbetslivsmuseer. Vi tog en mängd kontakter och hade samråd med myndigheter och institutioner lokalt, regionalt och centralt. Vi gjorde en längre studieresa till för att se hur andra hade det. Vi kontaktade också arkitekten på AIX Arkitekter och diskuterade gemensamt fram en tänkbar lösning för en tillbyggnad. För att kunna leva upp till den ståtliga formuleringen i regeringsbeslutet om ett diskussionsunderlag för arbetslivsmuseer gav vi en relativt grundlig redovisning av före- tagets historia och satte in i sitt historiska samman- hang. Vi skildrade också räddningsarbetet som ett exempel för andra. Vad vi kom fram till Den absoluta värdekärnan i Motorfabriken är den intakta produktions- och kontorsmiljön tillsammans med det fullödiga arkivet och samlingen av gjutmodeller. Detta skall även i fortsättningen vara basen i verksamheten. Kring denna bas vill vi bygga ut en publik verksamhet med basutställningar, tillfälliga ut- ställningar och programverksamhet. Vi vill ordna upp arkivet och bygga upp ett industrihistoriskt bibliotek för att ge plats och möjlighet för forskning i för aktuella ämnen. Vi vill skapa kontakt med universitet, högskolor, föreningar, privatfors- kare och företag för att göra till ett näringslivshistoriskt centrum. Vi vill tillsammans med skolan bygga ut verksamheten för barn och ungdom där arbetslivshistoria och mekaniska principer blir viktiga ämnen. För att få plats med allt detta måste vi ha ett utökat lokal- utrymme. Detta kan ske genom tillbyggnad av ytterligare ett skepp till den befintliga pack- och provkörningshallen Varggropen till en beräknad kostnad av ca . Här får vi dessutom plats med reception och en servering, gärna i form av ett gammaldags ölkafé. Genom de beviljade anslagen fick vi äntligen arbetsro och kunde arbeta fram ett måldokument som ger en fast grund för den fram- tida planeringen och detta var ju också huvudsyftet. Men projektet fick också andra positiva effekter av närmast psykologisk karaktär som är svåra att mäta i siffror. Det är roligt att få statsbidrag. Det är en klapp på axeln och ett belägg för att och vårt arbete bedöms som viktigt från centralt statligt håll. Det fungerar också som en katalysator lokalt och det uppmärksammades inom kommunen och av lokalpressen och underströk att är ett viktigt inslag i kulturliv. Utredningsarbetet gav oss också tillfällen till utökade och värdefulla kontakter. När rapporten låg färdig kunde vi presentera den vid ett möte i fabriken för en utvald skara från Kultur- departementet, Delegationen för industrisamhällets kulturarv, , , kommunpolitiker och repre- sentanter för det lokala näringslivet. Rapporten fick ett positivt mottagande och med den som utgångspunkt har vi nu tagit upp diskussioner med företrädare för kommunen om hur fortsätt- ningen skall se ut. Vi har inlett ett samarbete med Riksantikvarie- ämbetet, i och Företags- minnen kring ett forskningsprojekt för att utnyttja potentialen i arkiv. Kort sagt har projektet motsvarat våra förvänt- ningar. Var att göra en del av Dellenbanan, sträckan – Fredriksfors, till en elektrifierad museijärnväg.