sou · GQB375 · 2003-01-01 00:00:00 — Den största effekten av liberaliseringen är kraftigt ökad import. Småbrukarnas varor kan ofta inte säljas längre på lokala marknader, ännu mindre i städer, där de tvingas konkurrera med billig (ofta dumpad) import. Lönsamheten pressas från två håll: odlarnas kost- nader stiger när subventionerna på insatsvaror avskaffas, som avsättningspriserna sjunker. Småbrukarnas minskade lönsam- het är förödande för livsmedelssäkerheten. Om odlare konkurreras ut utan att ha alternativa försörjningsmöjligheter så hjälper det inte att det finns billiga importerade livsmedel på marknaden. Ett av de tydligaste exemplen kommer från genomförandet av i . Frukt- och grönsaksodlare, huvudsakligen stor- skaliga odlare i en specifik region, har vunnit på den ökade handeln med . har importen av majs från lett till en massiv utslagning av småbönder. Landet har gått från självförsörj- ning till import . Majsodlingen ersätts nu raskt av foderodling och djuruppfödning för export. Reformerna har bidragit till att exportproduktionen prioriteras, vilket leder till att mer mark och finansiella resurser går till den sektorn, och mindre till produktionen för hemmamarknaden. Detta har i sin tur bidragit till att underminera livsmedelssäker- heten. Det finns också en genderaspekt på utvecklingen – särskilt i ansvarar kvinnor för det traditionella jordbruket, medan männen är mer involverade i det exportinriktade jordbruket. Vissa delar av de interna reformerna har haft positiva effekter på den inhemska produktionen. Devalveringar har höjt priserna på konkurrerande importvaror, och avveckling av monopol har i vissa fall underlättat för odlarna genom att öka deras möjligheter att sälja till olika konkurrerande uppköpare. I andra fall har de statliga upp- köpsorganisationerna snarare ersatts av vakuum. Men även i de fall avregleringen på den inhemska marknaden har bidragit till ökade avsättningspriser för odlarna, har denna positiva effekt ofta upp- vägts av att insatsvarorna blivit dyrare. När jordbruksavtalet trädde i kraft var det första gången som jordbruket, traditionellt mycket skyddat på de flesta marknader, fördes in under . Som en av de viktigaste och mest svårförhandlade delarna i Uruguay-rundan var avtalet till stor del en uppgörelse mellan och EU. I de nya förhandlingar som pågår är u-landsintressena mer framträdande. Med Jordbruks- avtalet åtog sig länderna att minska både importhinder och olika typer av stöd. I korthet innebar avtalet att: N Alla icke-tariffära handelshinder (kvoter, variabla införsel- avgifter med mera) ska omvandlas till tullar, så kallad tarif- fering. Dessa tullar ska sedan minskas med i genomsnitt . N De importmöjligheter som fanns i basperioden ska upprätt- hållas genom särskilda kvoter (så kallade tullkvoter, inom vilka tullarna är lägre). Vidare ska importlandet garantera att im- porten till av konsumtionen av tarifferade varor möjliggörs. N Utgifterna för exportstöd ska minskas , och den volym som får exportstöd ska minskas . N Interna stöd, dvs. alla stöd som inte är exportsubventioner, kategoriseras i gula, blå och gröna boxar, utifrån i vilken grad stöden anses vara handelsstörande. Endast de direkt handels- störande gula stöden ska reduceras enligt avtalet. Eftersom reduceringskraven utgår ifrån befintliga stöd, och inga nya får införas, tillfaller rätten att tillämpa handelsstörande stöd de länder som tidigare haft sådana. fick rätt att minska sina stöd och tullar i lägre grad, och extra att genomföra avtalet. De band sina stöd vid låga (ofta negativa) nivåer, band tullarna och gjorde även reducerings- åtaganden för tullar. De flesta, men inte alla, har bundit sina tullar på en mycket högre nivå än de tillämpar, och har på så sätt bevarat en flexibilitet och möjlighet att öka skyddet av inhemska producenter, om till exempel världsmarknadspriserna skulle sjunka. En särskild skyddsklausul ger länder möjlighet att ta ut särskilda tilläggstullar om importpriserna sjunker eller importvolymerna stiger över en viss nivå. I praktiken har emellertid endast ett tjugo- tal rätt att tillämpa denna regel. I anslutning till avtalets undertecknande antogs ett särskilt ministerbeslutet om MUL-länder och nettoimporterande , det s.k. Marrakesh-beslutet. Bakgrunden var att avtalet väntades leda till högre världsmarknadspriser och därmed svårigheter för de fattiga länder som blivit beroende av billig livsmedelsimport. Beslu- tet innehåller ett åtagande om att etablera en mekanism som säkerställer att avtalet inte får en negativ effekt på tillgången till livsmedelshjälp. Ännu har beslutet inte lett till konkreta åtgärder, delvis därför att det är svårt att visa att avtalet har medfört negativa konsekvenser. Importländernas kostnader har visserligen ökat, men det beror inte på att världsmarknadspriserna har ökat, utan på att livsmedelsbiståndet har minskat och importbehovet har ökat. I de nettoimporterande täcks av spannmåls- konsumtionen av import. När jordbruksavtalet har genomförts har det visat sig att de konkreta effekterna har varit små. Tullreduceringarna har visat sig vara mycket blygsamma i praktiken. Eftersom världsmarknadspriserna var exceptionellt låga blev de bundna tullarna mycket höga vid om- vandlingen av kvoter till tullar. Dessutom fanns stora möjligheter till att fördela tullminskningarna mellan olika produktgrupper så att tullminskningarna inte blev så kännbara. I-länderna har varit skickligast i att utnyttja de möjligheterna. totala stöd har ökat sedan avtalet tillkom, vilket innebär att kraven på reduktion av internstöden har lett till en omfördelning snarare än minskning av stöden. Framför allt har EU:s reform av CAP inne- burit att man har omvandlat exportbidrag och andra marknads- prisstöd till direktstöd (blå stöd), vilka tills vidare är tillåtna. Det faktum att det fanns mycket luft i i-ländernas åtaganden, att stöden totalt sett har ökat snarare än minskat, och att marknads- tillträdet i praktiken inte har ökat, som har gjort kännbara åtaganden, visar att det finns en rad obalanser i jord- bruksavtalet. Obalansen illustreras bland annat av att avtalet i praktiken har legaliserat en situation där alla blå stöd, av alla gula stöd och nästan alla exportstöd går till de av världens jordbrukare som finns i . det i stort sett bara i-länder som har möjlighet att använda skydds- klausulen. pågår nya jordbruksförhandlingar utifrån ett grund- läggande mandat i . Mandatet utvecklades i Minister- deklarationen i , då jordbruket blev en del av de bredare förhandlingar (Doha-agendan) som ska avslutas . En ramöverenskommelse för jordbruket skall vara klar . Ramöverenskommelsen ska bland annat ange vilken tullsänkningsformel som ska användas, regler för tillämpning av skyddsklausulen, definitioner av boxar med mera. Enligt förhandlingsmandatet syftar förhandlingarna till substan- tiella förbättringar i marknadstillträde, reduceringar, med sikte på avveckling, av alla former av exportstöd, samt till substantiella reduceringar i handelsstörande internstöd. Särskild och differen- tierad behandling av ska vara en integrerad del av för- handlingarna på alla områden. ska så kallade icke handelsrelaterade intressen (non-trade concerns) beaktas. Till dessa intressen hör bland annat miljö, livsmedelssäkerhet, landsbygds- utveckling, djurskydd och säkra livsmedel. agerar inte samlat i jordbruksförhandlingarna. Några är medlemmar i som eftersträvar en total liberalise- ring av jordbrukshandeln och som domineras av länder som och . De allra flesta är framför allt besvikna över att ha sett så lite av ökat marknadstillträde i Nord till följd av det nuvarande avtalet, som flera av dem har problem med genomförandet av de egna åtagandena. positioner har artikulerats genom bland annat förslag som lämnats av en grupp u- länder som kallas , . Dessa har bland annat föreslagit att det skapas en särskild utvecklingslåda (develop- ment box) genom vilken i syfte att bland annat stärka den inhemska produktionen och öka livsmedelssäkerheten ska ges stora möjligheter att exempelvis öka tullar på nyckelvaror och ge interna stöd som är högre än vad som tillåts. Huvuddelen av världens hungriga och fattiga finns på landsbygden i . All handelspolitik som ska bidra till fattigdoms- bekämpning och ökad livsmedelssäkerhet måste fästa synnerlig vikt vid hur olika förändringar påverkar människor där. 1.I-ländernas dumpning av jordbruksprodukter på världs- marknaden måste upphöra. Alla former av exportstöd, exportkrediter och produktionsstöd bör avvecklas eller omformas så att de inte leder till dumpad export som får negativa konsekvenser för och miljön. Som fram- hållits tidigare är det småbrukare inriktade på hemmamarknaden som drabbas mest av i-ländernas nuvarande dumpning. Till skillnad från exportörer producerar de varor som konkurrerar med i- ländernas. De har därmed också mest att vinna på minskade subventioner i Nord. En höjning av världsmarknadspriserna på livsmedel skulle sam- tidigt, åtminstone på kort sikt, utgöra ett allvarligt hot mot många fattiga länders och framför allt fattiga stadsbors livsmedelssäkerhet. De generösa utfästelser om ökat bistånd till livsmedelsimporteran- de i händelse av stigande världsmarknadspriser som gjorts av de rika länderna, bland annat i anslutning till WTO- förhandlingarna, måste infrias – dock med vederbörlig hänsyn till att livsmedelsbistånd inte får styras av kommersiella producent- intressen i nord, och användas för att slå undan benen på de fattiga ländernas egen jordbruksproduktion. Det är också viktigt att de nettoimporterande ländernas problem inte används som förevänd- ning för att behålla snedvridande stöd. 2.U-länderna bör ges möjligheter att, om de så önskar, skydda sina egna marknader. De destruktiva effekterna av en snabbt växande livsmedelsimport, ofta i form av dumpade överskottsprodukter från de rika länderna, har diskuterats tidigare. Småbrukare i MUL-länder och andra u- länder har bara sett effekterna av sina egna länders liberali- sering, och i praktiken tvingas de konkurrera med EU:s och statsbudgetar. Många har öppnat upp sina marknader innan de varit redo, och anpassningskostnaderna har ofta varit mycket höga. En fortsatt ökning av de allra fattigaste livsmedelsimport riskerar att ytterligare underminera inkomsterna för miljoner bondefamiljer, och accelerera den återgång till självhushåll och marginalisering som är märkbar i många av de allra fattigaste länderna. Även om EU:s och dumpning upphör kommer många behöva skydda sitt jordbruk. Lågproduktiva bönder i fattiga länder har svårt att konkurrera med ris från Thai- land och , soja från eller kött från även på den egna hemmamarknaden. Fattiga länder har sällan råd att införa omfattande subventioner av det egna jordbruket. Tullar är ofta den enda formen av skydd för det egna jordbruket som i praktiken står till buds. Om de vill använda sig av denna möjlighet bör de också få göra det, utan paternalistiska pekpinnar från de rika länderna. 3.De rika länderna bör öppna sina marknader för jordbruks- produkter från – inte minst förädlade jordbruks- produkter. Framför allt det exportinriktade jordbruket i skulle gynnas av ökat marknadstillträde till de rika marknaderna i Nord. Minskade importhinder skulle också ligga i konsumenters intresse. Åtminstone på kort sikt försvårar emellertid en rad utbudsbegränsningar för småbrukare att utnyttja de ökade exportmöjligheterna. Som framhållits tidigare är det inte minst viktigt att ge de fattiga länderna möjligheter att utveckla en egen bärkraftig livsmedels- industri, något som nuvarande marknadsrestriktioner – inte minst i form av tulleskalering – i de rika länderna allvarligt försvårar. För att begränsa riskerna för svenska och europeiska odlare när vi öppnar våra egna marknader för ökad konkurrens bör u- ländernas marknadstillträde prioriteras vid tullminskningar. 4.U-ländernas kapacitet att exportera bör stödjas genom bland annat tekniskt handelsstöd. Framför allt de 49 MUL-länderna behöver stöd för att utveckla och bredda sin kapacitet att producera jordbruksprodukter som efter- frågas på världsmarknaden. Generellt behöver också handelsfrämjande stöd för att till exempel effektivisera tullhante- ring och certifieringsförfaranden, samt för att hantera import- relaterade myndighetskrav i andra länder, till exempel de allt strängare och allt mer omfattande hälsokraven från i-länderna. Vidare bör särskilda resurser ställas till förfogande så att mer effektivt kan delta i och driva sina egna intressen i WTO- förhandlingar. I fattiga länder där svält och undernäring är allvarliga problem är ökad livsmedelssäkerhet ett självklart mål. I både rika och fattiga länder bör handels- och jordbrukspolitik också syfta till att säkra ett bärkraftigt och ekologiskt hållbart jordbruk. En omläggning av de rika ländernas jordbrukspolitik är en nöd- vändighet för att stimulera livsmedelsproduktionen i många fattiga länder som gjorts beroende av överskott från oss. Men det behövs också en förändring av de fattiga ländernas egen politik – allt från en prispolitik som ger bönderna anständig ersättning för sitt slit till satsningar på jordbruksrådgivning, utbildning, forsk- ning, landsbygdsvägar och fysisk infrastruktur i stort, bättre tillgång till krediter, fred och säkerhet, besittningsskydd för bönderna, förstärkt ställning för den majoritet av jord- brukare som är kvinnor, kamp mot hiv/aids och mycket annat. Vi kommer alltid tillbaka till grundproblemet: fattigdomen. För att minska världssvälten och uppnå målet om en halvering av antalet undernärda människor krävs mycket mer än bara bättre villkor för bönder och ökad livsmedels- produktion - det fordrar en ökad ekonomisk tillväxt, en jämnare fördelning av resurserna och en dramatisk minskning av fattig- domen både på landsbygden och i städerna. de Vylder, , och (2001). De minst utvecklade länderna och världs- handeln. Sida studies no.5. (2001). Jordbruket och WTO. Kan avreglering förenas med trygg livsmedelsförsörjning och ekologisk uthållighet? Globala Studier 5-2001. , och (2000). EU:s gemensamma jord- brukspolitik – bristen på samstämmighet. Globala Studier 1-2000 for Agricultural Development () (2001). Rural Poverty Report 2000. (2000). Jordbruksstöden och , en nyckel- fråga i WTO-förhandlingarna. och (1999). Jordbruket i de kommande WTO-förhandlingarna. Kydd, , et.al. (2000). Globalisation and its Implications for the Sector: a Closer Look at the Role of Agri- culture in the World Economy. Issues paper for DFID (draft). Madeley (2000).Trade and hunger – an overview of case studies on the impact of trade liberalisation on food security. Globala studier 4-2000. , (2002). Managing the Invisible Hand. Markets, Farmers and International Trade. Institue for Agriculture and Trade Policy. Nycander, (1992). Miljöeffekter av långväga handel. GB (2000). Agricultural Trade and the Livelihoods of Small Farmers. Discussion paper for DFID. (2002). Rigged and Double Standards. Trade, globalisation, and the fight against poverty. SOU (1997). EU:s Jordbrukspolitik och den globala livsmedels- försörjningen. Rapport till av EU:s gemensamma jordbrukspolitik. och (2002). Handel och livsmedelssäkerhet och Ministerbelutet från Marrakesh. Underlag för svensk ståndpunkt (rev 6). och (2002). Strategi-PM om WTO:s jordbruksförhandlingar. Styrdokument 2002-04- 24. WTO (2001). Ministerial Conference Fourth Session. , 9–. WT/MIN/(01)/DEC W/1. Förberedelser inför FAO:s världslivsmedels- Beslut vid regeringssammanträde . En parlamentarisk kommitté tillkallas med uppdrag att förbereda den ställningstaganden inför FN:s livsmedels- och jordbruksorganisations(FAO) världslivsmedelstoppmöte den 10–. sista hälft skedde en stark global ekonomisk ut- veckling. Många människor fick det bättre. Utvecklingen var dock inte entydig. Den ekonomiska utvecklingen kom inte alla länder och människor till del. Flera länder i tredje världen präglades fort- farande av låga inkomster och livsmedelsbrist. Klyftan mellan dem som levde under goda levnadsbetingelser och dem som levde i fat- tigdom tycktes oöverstiglig och fanns såväl inom som mellan län- der. var nära 800 miljoner människor drab- bade av undernäring, hunger eller svält. Det var mot den bakgrunden som FAO tog initiativ till ett toppmöte om livsmedelssäkerhet i den 13–– Summit, WFS. En av orsakerna till att samman- kalla toppmötet var insikten om att en förutsättning för all mänsk- lig utveckling är att människor får tillräckligt med föda och när- ingsämnen. Erfarenheten hade emellertid visat att orsaken till un- dernäring, hunger och svält inte enbart kan ses som en fråga om tillgången på livsmedel. Fattigdom i sig är den viktigaste orsaken till undernäring och svält men fattigdomen orsakas av en rad olika förhållanden. Detta synsätt kom att prägla konferensens arbete och dess slutsatser. ansåg att toppmötet var viktigt. ägnade därför mycket arbete åt förberedelser inför mötet både inom ramen för FAO:s planering och för att engagera olika grupper i det svenska samhället i de frågor som toppmötet skulle behandla. En national- kommitté inrättades för att ansvara för dessa uppgifter. Kommittén arrangerade seminarier och utarbetade olika rapporter i frågor som kom att avhandlas på toppmötet. Inför toppmötet koordinerades den svenska positionen med övriga EU-länders positioner och sam- råd skedde med de nordiska länderna. Sammantaget gav national- kommitténs arbete ett viktigt underlag för de svenska ställnings- tagandena inför toppmötet. Toppmötet resulterade i en handlingsplan som inleds med den s.k. Romdeklarationen. I deklarationen ger toppmötet uttryck för sin politiska vilja att minska antalet svältande med hälften . Planen består av sju åtaganden, vilka täcker demokrati, fattig- dom, uthålligt användande, handel, katastrofberedskap, finansiering och uppföljning, som varje stat förbundit sig att följa. Handlingsplanen skall följas upp . Ansvaret för upp- följningen ligger hos varje deltagande nation. FAO:s livsmedels- säkerhetskommitté sammanställer resultaten och ser till att alla stater kan ta del av rapporterna och sammanställningen. Vid den första uppföljningen visade det sig vara för betungande att varje gång följa upp hela planen, varför uppföljningen nu görs stegvis. skall en halvtidsöversyn göras av hela planen. På FAO:s råds- möte fattades, på förslag av FAO:s general- direktör, beslut om en femårsuppföljning. Konferensen kommer att äga rum som ett separat toppmöte i den 10–under rubriken five years later, WFSfyl. Ett centralt inslag i svenskt utvecklingssamarbete är kampen mot svält och fattigdom. Det var därför naturligt med ett starkt svenskt engagemang inför och under om livsmedels- säkerhet . kunde på ett framgångsrikt sätt bidra till att toppmötet gav konkreta resultat i form av en handlingsplan. Förberedelsearbetet var också omfattande, bl.a. in- rättades en särskild nationalkommitté för uppgiften, vilket var en viktig förklaring till att på ett aktivt sätt kunde medverka till de resultat som nåddes under toppmötet. kommer att koncentreras på att följa upp de åtgärder som genomförts sedan WFS antog sin hand- lingsplan. Toppmötet kommer att göra det möjligt att bedöma om Rom-deklarationens målsättning, att minska antalet svältande med hälften , kommer att kunna infrias eller om ytterligare åtgärder behöver vidtas. Mötet kommer att bli ett viktigt inslag i kampen mot svält och fattigdom. För att förbereda den ställningstaganden inför WFSfyl inrättas en särskild kommitté. Kommitténs uppgift är att ta fram underlag för svenska positioner vid toppmötet. Kom- mittén bör ha en bred inriktning på sitt arbete och ha ett informa- tionsutbyte med andra aktuella processer inom ramen för det internationella samarbetet, särskilt vad gäller utvecklingsfinan- siering, uppföljningen av barntoppmötet och hållbar utveckling. Kommittén skall följa den internationella diskussionen och därvid lägga särskild vikt vid genomförandet av millenniedeklarationens mål för utveckling och fattigdomsbekämpning. Kommittén skall vidare följa diskussionen i utvecklingsländerna om de hittills- varande erfarenheterna av . Den samordning inför WFSfyl som sker bland medlemsländerna i EU bör uppmärk- sammas. Kommitténs arbete skall resultera i kortare rapporter som kan utgöra underlag för regeringens ställningstaganden vid toppmötet. En viktig del av kommitténs arbete är att öka kunskapen i det svenska samhället om livsmedelssituationen i världen, om samban- den mellan fattigdom och svält samt betydelsen av det arbete som FAO och andra internationella aktörer bedriver för att kunna uppnå handlingsplanens mål. Kommittén bör lägga särskild vikt vid dialog med berörda intresseorganisationer. Seminarier och konfe- renser som behandlar frågor med anknytning till toppmötet kan vara inslag i kunskapsspridningen. I kommitténs arbete ingår att utarbeta en slutrapport där det bl.a. skall ingå en bedömning av toppmötets genomförande och resultat. Kommittén skall också redovisa eventuella ekonomiska konsekvenser av de förslag och rapporter som kommittén presen- terar. Kommittén skall vidare bidra till genomförandet av den konfe- rens om The Role of Women Fighting Poverty and Hunger som regeringen tillsammans med FAO planerar att genomföra i anslut- ning till toppmötet i . stöd till kommitténs arbete i förberedelserna inför WFSfyl och arrangemang i anslutning till toppmötet är av interdepartemental karaktär. Kommittén skall löpande redovisa sitt arbete för regeringen. Rap- porteringen skall huvudsakligen ske genom korta skriftliga rap- porter som kan utgöra underlag för regeringens ställningstaganden inför toppmötet. Efter toppmötet skall kommittén utarbeta en slutrapport om sitt arbete som också skall innehålla en utvärdering av toppmötets genomförande och resultat. Kommitténs slutrapport skall redovisas .