sou · GQB33d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Med andra ord har inte de särskilda reglerna i 34 kap. 3 § andra stycket, 7 § andra stycket eller 9 § tredje stycket tillämpats. Även i denna situation skall tingsrätten, efter anmälan av åklagare, SOU 2002:3 Författningskommentar 381 ompröva påföljdsbestämningen och besluta vad den dömde skall undergå till följd av den dom som sist skall verkställas. I bestämmelsen finns regler om konkurrens på verkställighetsstadiet mellan påföljder som innebär ett långvarigt frihetsberövande och andra påföljder. Fängelse på livstid träder alltid i stället för alla andra påföljder. Det- ta bör gälla även för en samhällsskyddsåtgärd som används som påföljd, vilket framgår av det tillägg som gjorts i första stycket. En samhällsskyddsåtgärd som dömts ut vid otillräknelighet är där- emot enligt vad som har anförts undantagen från paragrafens tillämpningsområde. Här blir det således i formell mening fråga om en parallell verkställighet. Uttrycket förekommer till verkställighet på en gång tar inte endast sikte på det fallet att påföljderna skall börja verkställas . Också den situationen att den ena verkställigheten pågår när den andra skall påbörjas omfattas av bestämmelsen. Den verkar automatiskt och innebär att livstidsstraffet blir det enda straffet som gäller – den andra påföljden faller bort och några verkställighetsåtgärder får inte vidtas beträffande denna. I andra stycket finns en motsvarande reglering som gäller förhål- landet mellan å ena sidan långa frihetsberövanden och å andra sidan bötesdomar eller förvandlingsstraff för böter. Också denna bestämmel- se verkar automatiskt. Påföljden samhällsskyddsåtgärd har lagts till i uppräkningen rörande vilka långa frihetsberövanden som omfattas av regleringen. Paragrafen är ny. Av den följer att vad som föreskrivs i 35 kap. om påföljder skall gälla också samhällsskyddsåtgärder såväl i otillräkne- lighetsfallen som i ansvarsfallen. En samhällsskyddsåtgärd bortfaller om domen inte börjat verkställas innan förflutit från det att domen vann laga kraft. I paragrafen har, förutom att vissa språkliga justeringar har gjorts, gjorts vissa tillägg som syftar till göra bestämmelsen tillämplig också i den situationen att den tilltalade döms till en samhällsskyddsåtgärd som inte utgör en påföljd. I första stycket har endast gjorts vissa språkliga justeringar. Ett nytt andra stycke har införts, varav framgår att en samhällsskyddsåtgärd enligt 32 kap. 2 § BrB skall anses som påföljd när man tillämpar denna bestämmelse. I bestämmelsen har brott bytts ut mot straffbelagd gärning. Bak- grunden är att gärningar som begås av barn inte betecknas som brott. Detsamma gäller gärningarna i otillräknelighets- fallen. Bytet av begrepp hindrar dock inte att bestämmelsen är tillämp- lig även i de fall då den tilltalade visserligen handlat under påverkan av en allvarlig psykisk störning men han anses straffrättsligt ansvarig. Ett tillägg har gjorts så att bestämmelsen blir tillämplig också i det fallet att en samhällsskyddsåtgärd inte kan dömas ut på grund av dödsfall eller av annan orsak. 16.2Förslaget till lag om ändring i Paragrafen, som innehåller bestämmelser om att talan i brottmål endast får väckas efter åtal, har ändrats. Ändringarna har tidigare behandlats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 13.3.1. Första stycket har endast ändrats i språkligt hänseende. Som framgår av den allmänna motiveringen innebär en ansvarstalan att åklagaren underställer domstolen en gärning för straffrättsligt bedömande. Det är emellertid underförstått att en ansvarstalan skall leda till fram till att den tilltalade skall dömas till ansvar och att en påföljd eller någon annan straffrättslig reaktion skall följa på brottet. En talan som endast siktar på att i dom få fastställt att den tilltalade har begått den åtalade gärningen, men där det redan från början är klart att den tilltalade inte kan dömas till ansvar till följd av bristande tillräknelighet, kan därför inte anses som en ansvarstalan. I andra stycket har därför gjorts ett tillägg som medger att åklagaren i en sådan situation får väcka åtal för att pröva gärningsspörsmålet i en fastställelsedom. Åtal skall naturligtvis bara väckas om tillräckliga skäl föreligger för att den tilltalade har begått den åtalade gärningen, dvs. gärningen i objektiv mening. Ett yrkande om fastställelsedom kan också framställas senare under processen, även i högre instans efter överklagande. Det kan t.ex. på ett senare stadium komma fram omständigheter i en ansvarsutredning eller annan rättspsykiatrisk utredning som visar att den tilltalade inte kan dömas till ansvar på grund av bristande tillräknelighet i gärningsögon- blicket. Som framgår av 30 kap. 3 § kan ett yrkande om fastställelse- dom framställas av åklagaren, målsäganden eller den tilltalade, se vidare kommentaren till denna paragraf. Åtal får enligt det nya stycket sista meningen också väckas med yr- kande om att den tilltalade skall dömas till en samhällsskyddsåtgärd enligt 32 kap. 2 § BrB. Ett bifall till ett sådant yrkande kräver att det i målet först fastställs att den tilltalade har begått den åtalade gärningen. Även en lagakraftvunnen fastställelsedom som innebär ett fastställande av att den tilltalade har begått den åtalade gärningen (en fällande fastställelsedom) hindrar en senare talan om utdömande av en sam- hällsskyddsåtgärd. En sådan talan måste därför föras gemensamt med gärningsspörsmålet. Ett tilläggsyrkande om att rätten skall döma till en samhällsskydds- åtgärd skall bara framställas om åklagaren med hänsyn till vad som kommit fram under förundersökningen och med beaktande av det material som senare kan komma in under processen (t.ex. i en sam- hällsskyddsutredning), på objektiva grunder kan förutse att rätten kommer att bifalla yrkandet om en sådan åtgärd. För att rätten skall kunna pröva frågan om utdömande av en sam- hällsskyddsåtgärd krävs ett yrkande från åklagaren. Rätten kan inte ex officio döma till en sådan åtgärd. Inte heller kan målsäganden begära att rätten prövar denna fråga. När den misstänkte gärningsmannen redan är föremål för vård eller behandling kan , förutsatt att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts, meddelas åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 4 § första stycket 4, se avsnitt 2.3. Ett beslut om åtalsunderlå- telse förutsätter att det genom erkännande eller på annat sätt är klarlagt att den misstänkte har begått den åtalade gärningen. I första stycket har lagts till att en fällande fastställelsedom enligt 30 kap. 3 § andra stycket i de fall när det också döms till en samhälls- skyddsåtgärd skall jämställas med att den misstänkte döms för brottet avseende prövning av häktningsfrågan. Andra stycket har kompletterats genom att risk för att den dömde undandrar sig en samhällsskyddsåtgärd kan utgöra ett skäl för häktning. I tredje stycket har rättspsykiatrisk undersökning bytts ut mot rätts- psykiatrisk utredning. I sista stycket har gjorts ett tillägg om att en samhällsskyddsåtgärd enligt 32 kap. 2 § BrB, dvs. i samband med otillräknelighet, skall anses som påföljd vid tillämpning av omröstningsreglerna. Ett tillägg har gjorts beträffande de situationer när gärningsspörsmålet prövas i en fastställelsedom. Som framgår av den allmänna motivering- en i avsnitt 13.3.1 skall ett fastställande av att den tilltalade har begått den åtalade gärningen vara bindande för rätten när den i samma rätte- gång prövar ett enskilt anspråk. Bestämmelsen har tidigare behandlats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 13.3.1. Första stycket har endast ändrats i språkligt hänseende. Av andra stycket, som är nytt, framgår att rätten efter yrkande av åklagaren, målsäganden eller den tilltalade skall pröva gärningsspör- smålet i en fastställelsedom, om den tilltalade är fri från ansvar för gärningen på grund av bristande tillräknelighet. Målsäganden behöver inte vara part. Ett yrkande som framställs efter det att åtal har väckts kan framställas skriftligen eller muntligen vid förhandling. En fastställelsedom kan på vanligt sätt överklagas till hovrätten och följer även i övrigt sedvanliga regler för brottmålsprocessen. Ett fastställande i domslutet av att den tilltalade har begått den åtalade gärningen räknas som en fällande dom avseende rättegångskostnader, se 31 kap. 1 och 10 §§. En sådan fällande fastställelsedom bör också innebära att den tillta- lade har dömts för den åtalade gärningen i den mening som avses i 49 kap. 13 § och 51 kap. 23 a §. Avgörandet av skuldfrågan omfattar därför i de nu aktuella fallen också att den tilltalade är fri från ansvar enligt 1 kap. 2 a § första stycket BrB. Om rätten finner att den tilltalade har begått den åtalade gärningen, kan den också döma till en samhällsskyddsåtgärd, om detta yrkas av åklagaren och övriga förutsättningar för en sådan åtgärd är uppfyllda. Detta framgår direkt av sista meningen i andra stycket. När det i lag eller annan författning talas om brott skall detta i många fall även omfatta att den tilltalade har begått den åtalade gär- ningen, se vårt förslag till ny 1 kap. 9 § BrB. Av sedvanliga regler för brottsmålsprocessen följer därmed att även enskilda anspråk samt frågor om förverkande, utvisning eller annan särskild rättsverkan av gärningen kan prövas i samma dom som gärningsspörsmålet. En fällande dom gällande gärningsspörsmålet jämställs enligt ett tillägg i första stycket i rättegångskostnadshänseende med en fällande dom där den tilltalade fälls till ansvar för brott. Motsvarande tillägg som i 1 § har gjorts i tredje stycket. Ett tillägg har gjorts i första stycket varav framgår att en samhälls- skyddsåtgärd som dömts ut vid otillräknelighet avseende frågan om rättegångskostnader i högre rätt skall jämställas med påföljd. I paragrafen finns bestämmelser om förbud mot ändring till klagandens nackdel i högre rätt med anledning av den tilltalades överklagande eller av åklagarens överklagande till hans förmån. Ändringarna i första och andra styckena har skett för att anpassa paragrafen till systemet med samhällsskyddsåtgärder. Ändringarna har behandlats i avsnitt 13.3.2. Tillägget i första stycket innebär att om tingsrätten i ett ansvarsfall har dömt ut en samhällsskyddsåtgärd med en viss minimitid är hovrät- ten förhindrad att förlänga minimitiden. I andra stycket har tre nya punkter tillfogats. I den första punkten sägs att vid tillämpningen av första stycket skall en samhällsskyddsåt- gärd utan minimitid jämställas med fängelse. Detta innebär t.ex. att om tingsrätten har bedömt den tilltalade som otillräknelig och ådömt en samhällsskyddsåtgärd får hovrätten, om den gör en annan bedömning i skuldfrågan, i stället bestämma påföljden till fängelse. I den andra punkten föreskrivs att en samhällsskyddsåtgärd med minimitid jämställs med fängelse på tid motsvarande minimitiden. Denna punkt tar enbart sikte på ansvarsfallen. Den innebär t.ex. att om tingsrätten bestämt påföljden till fängelse får hovrätten i stället utdöma en samhällsskyddsåtgärd med en minimitid på högst . En längre minimitid får däremot inte sättas ut. Slutligen sägs i tredje punkten att en samhällsskyddsåtgärd utan mi- nimitid jämställs med en samhällsskyddsåtgärd med minimitid. Denna punkt handlar om situationer där tingsrätten och hovrätten gör olika bedömningar av frågan om tillräknelighet. Bestämmelsen innebär att om tingsrätten har bedömt den tilltalade som otillräknelig och ådömt en samhällsskyddsåtgärd utan minimitid får hovrätten, om den anser att fallet är ett ansvarsfall, i stället döma ut en samhällsskyddsåtgärd med I ett sådant fall uppställs ingen begränsning av minimiti- dens längd. 16.3Förslaget till lag om ändring i I denna paragraf finns bestämmelser om förverkande av rätten till arv eller testamente. Paragrafen har anpassats till tillräknelighetsreglering- en. Rätten att ta arv eller testamente kan förverkas – förutom vid uppsåtligt brott – om gärningen är sådan som avses i 1 kap. 2 a § första stycket , se vidare avsnitt 13.5. En bestämmelse med detta innehåll har tagits in i ett nytt tredje stycke. 16.4Förslaget till lag om verkställighet av samhällsskyddsåtgärder Paragrafen reglerar verkställighetslagens tillämpningsområde. Paragrafen reglerar innehållet i en samhällsskyddsåtgärd. Den kan innefatta olika former av frihetsberövanden beroende t.ex. på vårdbe- hov, omsorgsbehov eller ålder. Åtgärden inleds genom att den dömde tas in på en kriminal- vårdsanstalt, om inte någon av de särskilda förutsättningarna i punkter- na 1–3 är uppfyllda. En sådan konstruktion innebär att verkställighet i en kriminalvårdsanstalt är det alternativ som skall användas i sista hand. Först i det läget det är utrett att det inte föreligger något psykiat- riskt vårdbehov (p. 1), behov av missbruksvård (p. 2) eller särskilt omsorgsbehov (p. 3) skall verkställigheten av samhällsskyddsåtgärden inledas i anstalt. Punkten 1 avser de fall där det föreligger ett rättspsykiatriskt vård- behov. Verkställigheten skall då inledas på en godkänd vårdinrättning. Det torde kunna förutses att huvuddelen av dem som får en samhälls- skyddsåtgärd i otillräknelighetsfallen är i behov av vård under en relativt . Punkten 2 avser det fall då det inte föreligger ett psykiatriskt vård- behov men väl ett mer uttalat behov av missbruksvård. Verkställigheten skall då inledas på ett LVM-hem enligt 23 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Dessa LVM-hem är avsedda för missbruka- re som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn. Punkten 3 avser de fall då det föreligger ett sådant särskilt omsorgs- behov som avses i 2 § lagen (2002:000) om slutet boende för vissa funktionshindrade lagöverträdare. Liksom beträffande fängelsestraff bör då verkställigheten ske i ett slutet boende, se vidare kommentaren till denna lag. En ytterligare förutsättning, som uttryckligen framgår av bestämmelsens ordalydelse, är att det inte föreligger behov av psykiat- risk vård eller missbruksvård enligt p. 1 eller 2. Enligt andra stycket skall den som dömts till samhällsskyddsåtgärd enligt 32 kap. 2 § BrB (dvs. i otillräknelighetsfallen) och är men inte omfattas av förutsättningarna i p. 1–3, inte kunna tas in på kriminalvårdsanstalt. I dessa mycket fåtaliga fall skall intagning i stället ske på ett sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) om vård av unga. Bestämmelsen reglerar vilket beslutsunderlag som skall föreligga för att 2 § 1–3 skall bli tillämpliga. Avsikten är att frågan vilken verkstäl- lighetsform som blir tillämplig skall följa automatiskt av beslutsunder- laget och den rangordning som framgår av 2 §. Domstolen skall inte yttra sig i den frågan, utan det är en fråga för verkställigheten. Bestämmelsen reglerar huvudmannaskapet för de olika verkställighets- formerna. Paragrafen reglerar fall där verkställigheten av en samhällsskyddsåt- gärd har inletts genom rättspsykiatrisk vård eller missbruksvård, men där behovet av psykiatrisk vård eller missbruksvård inte längre förelig- ger i ett senare skede i verkställigheten och det inte heller föreligger förutsättningar att upphäva åtgärden. Också i dessa fall skall den fortsatta verkställigheten kunna äga rum i anstalt, om det inte är aktu- ellt med verkställighet i ett slutet boende. I andra stycket görs också här ett undantag från reglerna om verk- ställighet i . De skall i stället tas in på ett särskilt ungdomshem. Paragrafen gör lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. tillämplig också på samhällsskyddsåtgärder. I bestämmelsen hänvisas beträffande de olika verkställighetsformerna av samhällsskyddsåtgärd i 2 § till vad som närmare skall gälla för verkställigheten, om det inte ges särskilda bestämmelser i denna lag. För verkställighet i anstalt (p. 1) skall KvaL tillämpas. Därvid skall de bestämmelser som avser den som avtjänar fängelse i lägst tillämpas. Innebörden av detta är bl.a. att den dömde normalt placeras på en sluten anstalt och att särskilda villkor beträffande permissioner och andra vistelser utanför anstalt alltid skall meddelas. En ytterligare följd är att den dömde inledningsvis placeras på mottagningsavdelning- en på Kumla, där en risk- och behovsprofil för alla långstidsdömda tas fram. För den som ges rättspsykiatrisk vård (p. 2) skall LRV tillämpas på verkställigheten så länge vården pågår. Se kommentaren till denna lag. Den som verkställer samhällsskyddsåtgärden på ett LVM-hem (p. 3) omfattas av bestämmelserna i . Bestämmelsen om en längsta vårdtid enligt 20 § LVM skall dock inte tillämpas. På motsvarande sätt tillämpas lagen om slutet boende för vissa funktionshindrade för den som verkställer samhällsskyddsåtgärden i ett slutet boende (p. Se vidare kommentaren till den lagen. När det gäller ungdomar hänvisas till lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (p. Paragrafen är tänkt att komplettera regleringen i de särskilda verkstäl- lighetslagar som framgår av 7 § när det gäller vilka olika åtgärder som får vidtas som verkställighet eller annan vistelse utanför verkställig- hetsenheten, främst under utslussningsskedet, dvs. sker i öppnare former utanför anstalten, vårdinrättningen, LVM- hemmet, det slutna boendet eller ungdomshemmet. De närmare moti- ven till detta framgår av den allmänna motiveringen (se avsnitt 10.6.2). Som också framgår av allmänmotiveringen har regleringen avseende särskilda föreskrifter i samband med villkorlig frigivning varit vägle- dande som norm när det gäller vilken utvidgning som enligt denna paragraf görs i förhållande till de olika verkställighetslagarnas möjlig- heter att ställa upp nödvändiga villkor (jfr 26 kap. 15 § BrB). Viss inspiration har också hämtats från regleringen i 25 a § LPT, bl.a. avseende villkor om besöksförbud. Enligt andra stycket skall tiden för vistelsen utanför verkställighets- enheten, antingen det sker med stöd av någon av de särskilda verkstäl- lighetslagarna eller med stöd av denna paragraf, räknas in i verkställig- hetstiden. I första stycket anges att frågan om förlängning eller upphörande av en samhällsskyddsåtgärd skall prövas av den tingsrätt som dömde i brottmålet. Det är således allmän domstol som skall pröva denna fråga. Motiven till detta ställningstagande framgår av den allmänna motiver- ingen (se avsnitt 10.6.2). Enligt andra stycket skall andra beslut under verkställigheten (t.ex. om utevistelser) meddelas av respektive verkställighetsmyndighet eller andra beslutsinstanser enligt respektive verkställighetslag. Genom tredje stycket görs en särreglering beträffande verkställighet eller annan vistelse utanför verkställighetsenheten (utevistelser) när det gäller samhällsskyddsåtgärder. Om åklagaren i ett konkret fall, i samband med yttrande till verkställighetsmyndigheten, motsätter sig en sådan vistelse skall frågan i stället prövas av tingsrätten. Detta innebär att rätten i sådana situationer övertar beslutanderätten från verkstäl- lighetsmyndigheten (eller någon annan beslutsinstans) enligt andra stycket. Prövningen avser tillstånd till en konkret utevistelse, t.ex. en § 34-placering eller en permission. Som en konsekvens av att tingsrätten enligt tredje stycket i vissa fall skall pröva frågan om tillstånd till utevistelser skall tingsrätten enligt lagförslaget vara överklagandeinstans för beslut om sådana vistelser som meddelas med stöd av andra stycket. Tingsrättens beslut i dit överklagade frågor skall inte kunna överklagas annat än om det förelig- ger särskilda skäl, främst med hänsyn till prejudikatintresset. Tingsrättens beslut i övrigt får överklagas till hovrätten. Prövnings- tillstånd skall gälla i fråga om beslut avseende utevistelser. Samhällsskyddsåtgärdens bestånd måste kunna omprövas kontinuerligt och utan särskilda tidsfrister, eftersom det rör sig om en tidsobestämd reaktion som inskränker den dömdes frihet. Detta kan enligt första stycket ske efter anmälan av åklagare eller ansökan av den dömde. Med beaktande av de tidsfrister som gäller enligt 32 kap. 3 och 5 §§ BrB kommer dessutom frågan om förlängning att obligatoriskt prövas av domstol var sjätte månad, efter den ursprungliga tvåårsfristen resp. efter minimitidens utgång, se kommentaren till nämnda bestämmelser. Enligt andra stycket skall en sådan ansökan om förlängning från åklagarens sida ha kommit in till rätten innan tiden för gällande beslut om att samhällsskyddsåtgärden skall fortsätta har gått ut. Annars skall rätten genast upphäva åtgärden vid tidsfristens utgång. Har en ansökan om förlängning kommit in till rätten i rätt tid får åtgärden fortsätta i avvaktan på rättens beslut i förlängningsfrågan. Vid avslag på ansökan om förlängning skall åtgärden genast upphöra. I paragrafen görs en hänvisning till att ärendelagens bestämmelser gäller för själva förfarandet. Av första stycket framgår också att tings- rätten är domför med en lagfaren domare. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet, får dock tingsrätten i stället ha samma sammansättning som i brottmål, dvs. en lagfaren domare och tre nämndemän. Sådana särskilda skäl bör föreligga om ärendet avgörs vid muntligt sammanträde och den brottslighet som föranlett samhälls- skyddsåtgärden har varit särskilt allvarlig eller uppmärksammad. En tillämpning av ärendelagen innebär att förfarandet i princip är skriftligt. Enligt uttrycklig föreskrift i andra stycket skall dock muntligt sammanträde alltid hållas när det gäller frågan om förlängning eller upphörande i första instans om det begärs av den dömde eller åklaga- ren. Om det på grund av någon särskild omständighet är obehövligt får dock rätten underlåta att hålla muntligt sammanträde. Det kan t.ex. röra sig om situationer när frågan om upphörande har prövats ett flertal gånger och det därför framstår som föga troligt att någon ändring kommer till stånd under den närmaste framtiden. Det kan också röra sig om situationer när åklagaren inte har någon erinran mot att åtgärden upphävs. Enligt tredje stycket skall en offentlig försvarare kunna förordnas i ett ärende om samhällsskyddsåtgärd. Ett sådant förordnande skall ske om den dömde begär det eller om det föreligger särskilda omständighe- ter med hänsyn till dennes personliga förhållanden. I paragrafen ges regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigande att meddela ytterligare föreskrifter om verkställighet av samhällsskyddsåtgärder. 16.5Förslaget till lag om rättspsykiatrisk utredning Paragrafen innehåller en bestämmelse om att lagen är tillämplig både i brottmål och i ärenden om omprövning av en samhällsskyddsåtgärd. I de mål frågan om ansvarsfrihet enligt 1 kap. 2 a § första stycket BrB aktualiseras behöver domstolen ett rättspsykiatriskt beslutsunderlag för att kunna ta ställning till om den tilltalade uppfyller kravet på tillräkne- lighet eller ej. Denna typ av utredning kallas ansvarsutredning. I första stycket finns en bestämmelse om att rätten får besluta om en sådan utredning. I andra stycket anges vad en ansvarsutredning skall innehålla för uppgifter. Den första frågan som skall besvaras är om den misstänkte vid gärningstillfället led av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demens- tillstånd. Den andra frågan gäller om han till följd av sitt tillstånd saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. Uppgifterna motsvarar rekvisiten i 1 kap. 2 a § första stycket BrB. Angående den närmare innebörden av de olika rekvisiten, se författningskommentaren till 1 kap. 2 a § BrB. I de fall den för undersökningen ansvarige läkaren kommer fram till att den misstänkte vid gärningstillfället led av en lägre grad av psykisk störning än som sägs i andra stycket skall också detta framgå av utred- ningen. En bestämmelse härom finns i tredje stycket. Anledningen är att det i ett sådant fall kan bli aktuellt för domstolen att tillämpa straff- lindringsregeln beträffande psykiskt störda gärningsmän i 29 kap. 3 § BrB och att domstolen därför behöver ett medicinskt underlag också i denna fråga.