sou · GQB383 · 2003-01-01 00:00:00 — Syftet med ändringen är att anpassa terminologin till den som används i den av e-komutredningen föreslagna lagen. Även efter ändringen är lagen tillämplig på allmän svagströmsledning för signalering, fjärrmanövrering, dataöverföring eller liknande ändamål. Som har angetts i allmänmotiveringen menar vi att skilda typer av anordningar som utgör en integrerad del av en ledning – t.ex. för mobiltelefoni eller radiolänk samt telestationer, dvs. byggnader och utrustning – såsom s.k. tillbehör enligt 3 § är att betrakta som ledningar i ledningsrättslagens bemärkelse. Detta får även anses gälla för tomma rör (kanalisation), där avsikten inte är att anlägga ledningar i anslutning till förrättningen. Ledningen får därvid, trots bestämmelserna i 22 § första stycket 5 och 31 §, anses utförd då den ifrågavarande kanalisationen har färdigställts. Enligt vår mening är således ledningsrättslagen tillämplig även på olika sorters anläggningar som utgör en integrerad del av en lednings funktion. På grund av den tekniska utveckling som har skett sedan tillkomsten av ledningsrättslagen, bl.a. inom området för radio- kommunikation, är det viktigt att framhålla att det inte kan uppställas något krav på att samtliga delar av ett ledningsnät skall ha ett fysiskt samband, utan att det i stället är det funktionella sam- bandet som är av betydelse. Det nu sagda innebär bl.a. att även rena s.k. radionät, vanligen monterade på utan mellanliggande ledningsförbindelser, faller inom lagens tillämpningsområde. I ledning ingår sådana för dess ändamål erforderliga anordningar som transformatorer, pumpstationer, radioanläggningar eller andra anläggningar som ingår i elektroniskt kommunikationsnät och andra tillbehör. Paragrafen innehåller regler om vad som skall anses tillhöra en ledning. I den allmänna motiveringen har förslaget behandlats i avsnitt 4.2.4. Tillägget har gjorts i syfte att komplettera bestämmelsens exempli- fiering av vad som får betraktas som ledning (se även kommentaren till 2 §). En innehavare av ledningsrätt som avser en sådan ledning som anges i 2 § första stycket 1, får inom det utrymme som ledningsrätten avser och i de ledningar som uppförts i utrymmet upplåta nyttjanderätt för att tillgodose sådant ändamål som avses i 4 kap. 3, 8 eller 15 § lagen (2003:00) om elektronisk kommunikation. En sådan upplåtelse får ske endast om den inte medför mer än ringa men för fastigheten. Nyttjanderättshavaren får tillträda det upplåtna utrymmet eller led- ningen tidigast efter det att fastighetens ägare underrättats om upplåtelsen. Underrättelse skall anses ha skett när meddelandet sänts med rekommenderat brev till fastighetsägaren under dennes adress. Om det är uppenbart att upplåtelsen inte medför något men för fastigheten, behöver fastighetsägaren inte underrättas. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om upplåtelse av nyttjanderätt i utrymme som har upplåtits med ledningsrätt för sådan ledning som avses i 2 § första stycket 1. I allmänmotiveringen har förslaget behandlats i avsnitt 4.2.5. I första stycket anges paragrafens tillämpningsområde. Av detta följer att regeln enbart kan tillämpas beträffande sådana innehavare av ledningsrätt som den nationella tillståndsmyndigheten kan förplikta att lämna tillträde enligt 4 kap. 3, 8 eller 15 § i den föreslagna lagen om elektronisk kommunikation. Bestämmelsen innebär att en operatör som är innehavare av ledningsrätt för ledning eller i ledning ingående anordning som ingår i ett elektroniskt kommunikationsnät för allmänt ändamål, inom det utrymme som har upplåtits för nyttjanderätten, får upplåta nyttjanderätt till förmån för en annan operatör. Det bör som har nämnts i avsnitt 4.2.5 i sammanhanget betonas att upplåtelse av viss kapacitet i en ledning, dvs. att viss tele- och datatrafik tillåts ske, som är tillåten, inte berörs av den nu föreslagna regleringen. Den typen av upplåtelser påverkas alltså inte på något sätt av den nu föreslagna regleringen. En nyttjanderättsupplåtelse enligt bestämmelsen kan i stället avse att vissa fysiska delar, t.ex. en fiberkabel, upplåts med ensamrätt för en annan operatör. Avsikten är att det även skall vara möjligt att i viss utsträckning få rätt att anlägga nya ledningar och anordningar inom det tidigare upplåtna utrymmet. I bestämmelsen uppställs emellertid den begränsningen att upplåtelse endast får ske om den inte medför mer än ringa men för fastigheten. Vid bedömningen av om upplåtelsen innebär ringa men eller inte handlar det om att bedöma de eventuella värdeförändringar som den aktuella fastigheten drabbas av. Vad som kan beaktas vid bedömningen har redan behandlats i avsnitt 4.2.5. Härutöver kan dock nämnas att om det är fråga om att anlägga nya ledningar eller anordningar, får fastigheten normalt sett anses påverkas av detta. Skall därvid nya ledningar dras i en befintlig kanalisation, utan att några grävningsarbeten erfordras på fastigheten, eller om ny teknikutrustning skall anbringas i en telestationsbyggnad, kan detta i normalfallet inte anses innebära mer än ringa men för fastigheten. I vissa av dessa fall kan dock upplåtelsen medföra en sådan ökning av trafiken till och från stationsbyggnaden att den kan vara störande för fastighetsägaren. Detta kan då anses innebära mer än ringa men för fastigheten. Om en ny antenn skall uppföras i en befintlig mast som inte är belägen i närheten av bebyggelse, får normalt ringa men anses föreligga för fastigheten. Är det däremot fråga om en mast i anslutning till fastighetens byggnader eller av andra skäl i ett känsligt läge, får man i det enskilda fallet avgöra om intrånget är av den grad att det får tålas eller inte. När det gäller frågan om elektromagnetiska fält måste naturligtvis av ansvarig myndighet utfärdade rekommendationer m.m. i frågan beaktas. Andra stycket innehåller det processuella krav som måste upp- fyllas för att en upplåtelse enligt första stycket skall få ske. Det krav som därvid uppställs är att den berörde fastighetsägaren måste underrättas om upplåtelsen med rekommenderat brev. I tredje stycket anges att kravet på underrättelse till fastighets- ägaren kan underlåtas i fall då upplåtelsen uppenbarligen inte med- för något men för fastigheten. Som har nämnts i avsnitt 4.2.5 be- hövs det inte någon underrättelse när det gäller upplåtelse av kapa- citet. Inte heller behöver fastighetsägaren underrättas om en upp- låtelse innebär att en befintlig kanalisation utnyttjas och det inte innebär att något arbete utförs på fastigheten. Om en fastighetsägare anser att en upplåtelse enligt 3 b § medför mer än ringa men för fastigheten, får fastighetsägaren med stöd av nu föreslagna 11 a § ansöka om prövning av frågan hos lant- mäterimyndigheten. Prövning av upplåtelse av nyttjanderätt Om en fastighetsägare anser att en upplåtelse av nyttjanderätt enligt 3 b § medför mer än ringa men för fastigheten, får fastighetsägaren ansöka om prövning av frågan hos lantmäterimyndigheten (nyttjanderättsprövning). Frågan avgörs genom beslut. Vid prövningen gäller reglerna i 15 § fjärde stycket och 19 § i tillämpliga delar. beslut får överklagas enligt reglerna i 28 §. Rubriken är ny. Detsamma gäller paragrafen. Bestämmelsen inne- bär att den fastighetsägare som berörs av en upplåtelse enligt 3 b § har möjlighet att få ett rättskraftigt beslut i frågan om en upplåtelse kan anses förorsaka mer än ringa men. I den allmänna motiveringen har förslaget behandlats i avsnitt 4.2.5. Om en fastighetsägare anser att en upplåtelse av nyttjanderätt enligt 3 b § medför mer än ringa men, får han enligt första stycket ansöka om prövning av frågan hos lantmäterimyndigheten. Åt- gärden är en förrättning och lantmäterimyndigheten skall avgöra frågan genom ett beslut. För att skilja beslutet från lednings- beslut betecknas det nyttjanderättsprövning. Av andra stycket följer att lantmäterimyndigheten vid behov kan förordna om prövning av ledningsrättens omfång med stöd av bestämmelserna i 14 kap. 1 § fastighetsbildningslagen. Detta kan i vissa fall erfordras för att det skall bli möjligt att bedöma intrångets storlek. Vidare framgår att myndigheten skall göra en utredning i frågan och samråda med sakägarna. Vid behov skall också samråd ske med berörda myndigheter, t.ex. den nationella regleringsmyndigheten eller tillsynsmyndigheten enligt e- komutredningens förslag till ny lag, eller behörig myndighet. I fråga om ersättning för skada och intrång på grund av att ledningen dras fram och begagnas med stöd av 3 a § skall bestäm- melserna i 4 kap. expropriationslagen (1972:719) tillämpas. Det- samma gäller om nyttjanderätt har upplåtits enligt 3 b §. Vid tillämpningen av 4 kap. 3 § expropriationslagen skall den tid som där anges räknas från den dag då fastighetsägaren under- rättats om när arbetet skulle påbörjas. Paragrafen innehåller regler om ersättning för skada och intrång på grund av att en ledning har dragits fram och begagnas med stöd av 3 a §. Bestämmelsen har gjorts tillämplig även för de fall då nyttjanderätt har upplåtits enligt 3 b §. Innebörden är att bestämmelserna i 4 kap. expropriationslagen skall tillämpas även i Vad regeringen i de ursprungliga förarbetena uttalade om tillämpningen av denna bestämmelse bör också fortsättningsvis tjäna till ledning för rättstillämpningen.1 Det bör understrykas att bestämmelsen enbart reglerar förhållandet mellan fastighetsägare och ledningsrättshavare. Ledningens innehavare skall svara för förrättningskostnaderna i den mån ej annat följer vid en motsvarande tillämpning enligt 18 kap. 6 eller 8 § . Har ledningsrättsfråga upptagits utan ansökan eller, i fall som av- ses i 33 §, på ansökan av annan sakägare än ledningens innehavare, skall förrättningskostnaderna fördelas mellan sakägarna efter vad som är skäligt. Avser förrättningen endast att inskrivet servitut eller inskriven nyttjanderätt avseende rätt att framdraga och bibehålla ledning skall förändras till ledningsrätt eller en prövning enligt 11 a §, skall ledningens innehavare dock svara för förrättningskostnaderna enligt bestämmelserna i första stycket. Handlägges ledningsrättsfråga gemensamt med fastighets- bildningsåtgärd vid en förrättning, skall kostnader som är gemen- samma för skilda åtgärder fördelas på dessa efter vad som är skäligt. Till förrättningskostnader hänföres taxeavgift, ersättning till sakkunnig, utgift för hantlangning som ej ingår i taxeavgiften samt ersättning för sådan skada som avses i 4 kap. 38 § tredje stycket fastighetsbildningslagen (1970:988). I paragrafen regleras hur förrättningskostnaderna skall fördelas i olika situationer. Andra stycket har kompletterats för att reglera hur förrättningskostnaderna vid en prövning enligt den föreslagna 11 a § skall fördelas. Eftersom det är ledningens innehavare som är ansvarig för upplåtelsen enligt 3 b §, saknas det enligt vår mening skäl att påföra fastighetsägaren något kostnadsansvar. Att det är fastig- hetsägaren som har ansökt om åtgärden saknar därvid betydelse. Det nu sagda gäller dock bara under förutsättning att inte annat följer av en tillämpning av 18 kap. 6 eller 8 § . 1999/2000:86 s. 132 f. Inträder, sedan ledningsrättsfråga slutligt avgjorts, ändrade för- hållanden som väsentligt inverkar på frågan, kan denna prövas vid ny förrättning. Därvid kan ledningsrätt ändras, upphävas och, om det sker med anledning av upphävandet, upplåtas. Avser för- rättningen ledning för vilken koncession meddelats äger 17 § motsvarande tillämpning. Om det för genomförande av ett beslut om tillträde enligt 4 kap. 3, 8 eller 15 § lagen (2003:00) om elektronisk kommunikation krävs att ledningsrätt omprövas, får frågan prövas även om villkoren i första stycket inte är uppfyllda. Ledningens innehavare är berättigad till ersättning för skada som åsamkas honom på grund av åtgärd enligt första stycket. Kost- naderna härför fördelas mellan övriga sakägare efter vad som finnes skäligt med hänsyn främst till den nytta varje sakägare har av åtgärden. Har förordnats att ledningsrätten skall höra till fastighet eller inskriven tomträtt, äger 5 kap. 16 § fastighetsbildningslagen (1970:988) motsvarande tillämpning i fråga om ersättningen, såvida åtgärden medför värdeminskning för fastigheten eller tomträtten. Paragrafen innehåller regler rörande omprövning av lednings- förrättning. Förslaget har behandlats i avsnitt 4.2.5. Andra stycket, som är nytt, innehåller en ny grund för omprövning. Denna innebär att om det för ett genomförande av ett tillträdesbeslut av den nationella regeringsmyndigheten enligt den av e-komutredningen föreslagna lagen krävs att ledningsrätt ändras får frågan prövas även om sådana ändrade förhållanden som avses i första stycket inte har inträtt. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Denna lag tillämpas också på förrättning som pågår när lagen träder i kraft. Tidpunkten för ikraftträdande har valts med hänsyn till den tidsplan som gäller för implementeringen av EG-direktiven. Med hänsyn till att det förekommer olika uppfattningar om rättsläget i fråga om ledningsrättslagens tillämpningsområde, framför allt när det gäller för telekommunikation, är det angeläget att de nu föreslagna reglerna kommer att kunna tillämpas Vissa förrättningar enligt ledningsrättslagen kan, beroende på olika omständigheter, pågå . Syftet med övergångsbestämmelsen är därför främst att de nya bestämmelserna i 2 och 3 §§ som avser ett klargörande av lagens tillämpningsområde skall kunna tillämpas även i en förrättning som pågår vid ikraftträdandet. Detta gäller i första hand sådana fall där ledningsbeslut ännu inte har meddelats. I vissa undantagsfall bör det dock också vara möjligt att ändra ett lagakraftvunnet beslut. Förutsättningen för detta är emellertid att förrättningen ännu inte har avslutats.2 I dessa fall bör ett nytt beslut meddelas, som således kan överklagas. Särskilt yttrande av och Vi kan inte ställa oss bakom utredningsmannens uppfattning att för mobiltelefoni och telestationer m.m. kan innefattas i be- greppet ledning i 2 § första stycket 1 ledningsrättslagen. En sådan tolkning innebär en utvidgning av ledningsrättslagen tillämpnings- område. Enligt vår uppfattning måste stor restriktivitet iakttas när det gäller att tillämpa en tvångslagstiftning av ledningsrättslagens slag beträffande anordningar som inte har uttryckligt stöd i lagtext och motiv. Så länge frågan inte har behandlats av Högsta dom- stolen kan inte heller sägas föreligga någon klar och entydig praxis på området. Vill man nu åstadkomma en utvidgning av lednings- rättslagens tillämpningsområde, får man inte, som utrednings- mannen gör, lagstifta genom motivuttalanden. För sådant fall krävs istället en ändring i lagen. Det finns inte någon bestämmelse i EU:s tre rättsakter, tillträdesdirektivet, auktorisationsdirektivet och ramdirektivet, som uttryckligen ålägger medlemsstaten att utvidga möjligheterna att med tvång ta i anspråk mark eller annat utrymme med stöd av ledningsrättslagen. Det går inte heller att tolka direktiven på ett sådant sätt. EU har för övrigt överlämnat till varje enskild medlemsstat att själv bestämma sin egendomsordning. Rätten att nationellt reglera frågor om äganderätt har sålunda lämnats intakt. Denna princip framgår av artikel 295 i EG- fördraget. EG-rätten uppställer följaktligen inte några krav på en sådan utvidgad tillämpning av ledningsrättslagen som utrednings- mannen nu förordar. Frågan är då om det av andra skäl kan finnas behov av att utvidga räckvidden av 2 § ledningsrättslagen till för mobiltelefoni och telestationer m.m. Vi anser inte att ett sådant behov föreligger. Oavsett detta har emellertid utredningsmannen genom sin, enligt vår mening, felaktiga uttydning av EG-rätten inte utrett behovs- frågan. Av kommittédirektiven framgår att det åligger utrednings- mannen att iaktta försiktighet vad gäller utvidgning av lednings- rättslagens tvångsregler till nya ändamål. I dessa står sålunda att utredningsmannen skall – efter en avvägning mellan de skilda allmänna och enskilda intressen som här gör sig gällande (vår kurs.) – ta ställning till om ledningsrättslagens tillämpningsområde bör av- gränsas på något annat sätt än . Utredaren skall sålunda undersöka (vår kurs.) om ledningsrättslagens tillämpningsområde bör utvidgas så att lagen kan användas för att upplåta utrymme för anordningar som ingår i elektroniska kommunikationsnät eller liknande nät men som inte utgör ledningar (s. 9). En sådan avvägning och undersökning har utredningsmannen underlåtit. Med anledning av den pågående utbyggnaden av tredje generationens mobiltelefoni har (), Fastighetsägarna och () samt , var och en för sig, träffat samarbetsavtal med merparten av de operatörer som fått licens att bygga nätet. Med tillämpning av dessa avtal, som även har fått spridning bland olika bostadsrättsorganisationer, har tusentals överenskommelser om upplåtelse av mark och annat utrymme för , tillfartsvägar, teknikbodar, antenner m.m. såväl på landsbygden som i tätort träffats mellan mark- och fastighetsägare å ena sidan och operatörer å den andra. Upplåtelse- avtalen har efter omständigheterna träffats i form av dels an- läggningsarrende, dels hyresavtal. Fördelen för operatörerna med frivilliga upplåtelseavtal är att de kommer åt mark och utrymme snabbt och sålunda slipper omvägen över ett kostsamt, tidsödande och byråkratiskt myndighetsförfarande. För mark- och fastighets- ägarna innebär avtalen att de regelmässigt får mer betalt för upp- låtelsen än om denna sker med tvång. Utbyggnaden av mobitelefonnätet med tillämpning av nyttjande- rättsavtal fortsätter i en intensiv takt. Vår erfarenhet är att mark- åtkomstfrågan härigenom löses snabbt, smidigt och ändamålsenligt. För de ytterst få fall det kan förväntas att avtalsvägen inte är fram- komlig, finns det redan nu ett remedium. Exploatören kan då begära tillträde tvångsvis med tillämpning av 2 kap. 2 och 3 §§ Vi anser sålunda att redan nu anförda om- ständigheter med styrka talar mot en utvidgning av tvångsreglering med stöd av ledningsrättslagen. Mot en utvidgning av ledningsrättslagen tillämpningsområde till nya tvångsfall kan även anföras principiella skäl med bäring på och grundlagsskyddet för äganderätten i 2 kap. 18 § RF. Dessa, som inte heller närmare har berörts av utredningsmannen, är följande. Vid tiden för ledningsrättslagens tillkomst ombesörjdes utbygg- naden av ledningsinfrastrukturen nästan uteslutande av statliga verk och andra offentligt ägda subjekt. Bakom utbyggnaden fanns inte några ekonomiska vinstsyften utan denna betraktades främst som en samhällsservice som skulle komma alla till godo. I takt med avregleringar och privatiseringar på el- och tele- marknaden har situationen förändrats. sker utbyggnaden av ledningsinfrastrukturen i stor ut- sträckning av enskilda rättssubjekt. Det är härvid inte främst allmänna intressen som kommer i förgrunden. Bakom utbyggnaden ligger i stället starka privatekonomiska intressen. Bredbands- utbyggnaden är ett gott exempel på detta. Det är även den på- gående utbyggnaden av tredje generationens mobiltelefoni. En huvudfråga som reser sig i belysning av den nu angivna utvecklingen är huruvida allmänintresset kan anses vara så starkt i de av privata vinstintressen präglade utbyggnadsfallen att det med- ger utbyggaren rätt att med tvång tillskansa sig den erforderliga marken (jmf. angelägna allmänna intressen i 2 kap. 18 § RF). Enligt vår uppfattning påverkas bedömningen härav av vilka möjligheter till ersättning för tvångsingrepp som föreligger. anses sikta till en balans mellan den en- skildes och det allmännas intressen, där möjligheten till full kompensation för den enskilde spelar en väsentlig roll (se : Grundlagen och fastighetsrätten s. 40 f.) Ersättningsreglerna i expropriationslagen, som även gäller i ledningsrättsfallen, bygger – något förenklat – på tanken att en expropriation skall kosta så lite som möjligt för samhället. Det är nu dessa regler tillkom och var säkert rätt tänkt för . Den utveckling som vi beskrivit ovan medför dock att ersättningsfrågan har kommit i en annan dager. Det starka kommersiella inslag som gör sig gällande vid ut- byggnad av infrastruktur med stöd av tvångsregler i ledningsrätts- lagen ställer krav på en reform av ersättningssystemet. För att uppnå ett resultat som är skäligt och rättvist måste den för- härskande skadeprincipen överges. Istället måste man närma sig de principer som gäller vid avstående av mark på frivillighetens väg. Om ersättningen till markägaren skall framstå som rättfärdig räcker det inte med ett pris för den mistade marken efter marknadsvärdet. De flesta mark- och fastighetsägare är nöjda med sitt innehav och är inte beredda att sälja till ett marknadspris. Utöver marknads- priset bör dessa därför vara berättigade till en viss tilläggser- sättning. Med det nu sagda vill vi framhålla att man, i ljuset av Europa- konventionen och grundlagsskyddet för egendom, inte kan ta ställning till lämpligheten av att utvidga möjligheterna till an- vändande av tvång enligt ledningsrättslagen utan att över- väga vilka ersättningsprinciper som skall tillämpas. Detta har utredningsmannen inte gjort trots att det i utredningsdirektiven ut- tryckligen anges att utredaren skall, om han föreslår en utvidgning av ledningsrättslagens tillämpningsområde – t.ex. till nya slag av ledningar eller anordningar som inte utgör ledningar – förutsätt- ningslöst (vår kurs.) pröva om de nuvarande ersättningsprinciperna är lämpliga även i dessa fall (s. 11). Sammanfattningsvis finner vi sålunda att utredningsmannen inte i vederbörlig omfattning har utrett vare sig behovet eller lämplig- heten av en utvidgning av ledningsrättslagens tillämpningsområde. Vi kan därför inte biträda dennes ställningstagande. 4.2.5Upplåtelse av nyttjanderätt i ledning Vi anser att de krav som uppställs i förslaget till 3 b § i lednings- rättslagen – underupplåtelse får ske mot fastighetsägarens vilja endast om den inte medför mer än ringa men för fastigheten – inte i tillräcklig utsträckning tillgodoser fastighetsägarens intresse. Även i detta sammanhang finns det anledning att erinra om utredningsdirektiven som har som utgångspunkt att eventuella förslag om upplåtelse av utrymme, ledning eller del av ledning skall bygga på frivillighet (vår kurs. ; s. 10). En grundläggande princip på såväl hyresrättens som på arrende- rättens område är att en nyttjanderättshavare inte får göra under- upplåtelser utan fastighetsägarens eller markägarens samtycke. Vår uppfattning är att samma princip bör gälla här. Om erforderligt samtycke inte går att få, bör det finnas möjlig- het att få frågan om upplåtelse prövad av myndighet. I så måtto kan vi ställa oss bakom utredningsmannens förslag om s.k. nyttjande- rättsprövning. Mot bakgrund av en annan viktig princip på nytt- janderättsområdet, nämligen att det ankommer på den part som vill åstadkomma en förändring att ta initiativ till denna, måste det dock vara ledningsrättshavaren eller den gynnade operatören, och inte fastighetsägaren, som har att ta initiativ till sådan prövning. En tänkbar förebild för nyttjanderättsprövning kunde vara den ordning som gäller för upplåtelse av lägenhet i andra hand enligt 12 kap. 39-40 §§ jordabalken, dock att myndighetsprövningen bör ankomma på lantmäterimyndighet och inte hyresnämnd. I analogi med hyreslagstiftningen skulle sålunda kunna gälla att för upp- låtelse av nyttjanderätt i utrymme som har upplåtits med ledningsrätt för sådan ledning som avses i 2 § första stycket 1 ledningsrättslagen, krävs godkännande av fastighetsägaren eller tillstånd av lantmäterimyndigheten. Av lagregleringen bör vidare framgå att om den åtgärd vartill upplåtelsen syftar påbörjas utan godkännande eller tillstånd, får lantmäterimyndigheten vid vite förbjuda ledningsrättshavaren och den gynnade operatören att utföra åtgärden (jmf. 5 kap. 21 § fastighetsbildningslagen). Särskilt yttrande av Per Ledningsrättslagens tillämpningsområde (4.2.4)