sou · GQB3110 · 2003-01-01 00:00:00 — Det har därvid påpekats att det finns en flora av olika upplysningsskyltar på marknaden och att det behövs en standardisering med gemensamma symboler och med normer i övrigt för utformningen av skyltarna. En tänkbar förbättring skulle kunna vara att tog fram en standardiserad upplys- ningsskylt som mot ersättning kunde tillhandahållas den som anordnar kameraövervakning. Slutligen förtjänar att nämnas att vi i avsnitt 9.4.3 föreslår en regel om att särskild upplysning skall lämnas vid allmän kamera- övervakning av omklädningsrum och provhytter i butikslokaler. Upplysning om allmän kameraövervakning behöver enligt 4 § lagen om allmän kameraövervakning inte lämnas om övervakningen avser vissa samhällsviktiga skyddsobjekt. Upplysning behöver enligt paragrafen heller inte lämnas vid allmän kameraövervakning som en polismyndighet utför vid automatisk hastighetsövervakning. Förhållandet till övrig lagstiftning det finns synnerliga skäl får undantag från upplysningsplikten i övrigt medges av . Vad som sägs i paragrafen om undantag från upplysningsplikten gäller inte avlyssning eller upp- tagning av ljud. Enligt vår mening saknas det anledning att inskränka lagens undantag från upplysningsplikten. Däremot bör ytterligare ett undantag införas. Den som bedriver allmän kameraövervakning där han eller hon har sin bostad bör inte vara skyldig att upplysa om denna övervakning. Vi anser inte att det finns behov av att i lag ålägga den boende en sådan informationsplikt, särskilt inte som upplysningsplikten är straffsanktionerad. Vårt ställningstagande ligger också i linje med bestämmelsen i 6 § personuppgiftslagen, som anger att lagen inte gäller vid behandling av personuppgifter som en fysisk person utför som ett led i en verksamhet av rent privat natur. 8.3.5Rättelse (28 § personuppgiftslagen) Bestämmelsen i 28 § personuppgiftslagen om rättelse påkallar ingen ändring i lagen om allmän kameraövervakning. I 28 § personuppgiftslagen finns bestämmelser om den enskildes rätt att på begäran få personuppgifter korrigerade och om den personuppgiftsansvariges skyldighet att underrätta tredje man, till vilken uppgifterna lämnats ut, om vidtagna korrigeringsåtgärder. Bestämmelserna har i och för sig ingen direkt motsvarighet i lagen om allmän kameraövervakning. har dock enligt 22 § lagen om allmän kameraövervakning möjlighet att inom ramen för sin tillsyn utfärda de förelägganden och förbud som behövs för att lagen skall följas. En enskild som blivit utsatt för olaglig kamera- övervakning kan därför vända sig till för att få bilder från kameraövervakningen utplånade. I 14 § lagen om allmän kameraövervakning föreskrivs också en relativt kort gallringstid av bevarade bilder. Om bilder med stöd av 14 § andra stycket samma lag överlämnas till polis, åklagare eller domstol gäller reglerna om rättelse i personuppgiftslagen eller polisdatalagen. Bestämmelserna om rättelse i 28 § personuppgiftslagen förefaller över huvud taget svåra att tillämpa vid kameraövervakning och vi bedömer att de inte har något praktiskt värde vid sådan övervak- Förhållandet till övrig lagstiftning Vi gör sammantaget bedömningen att det saknas anledning att införa bestämmelser om rättelse i lagen om allmän kameraövervakning. I sammanhanget kan nämnas att vi i avsnitt 8.3.8 föreslår regler om skadestånd till enskilda som utsatts för olaglig kameraövervakning. 8.3.6Säkerheten vid behandling m.m. (29–32 §§ personuppgiftslagen) Enligt 13 § lagen om allmän kameraövervakning får inte fler personer än som behövs för att kameraövervakningen skall kunna bedrivas ha tillgång till behandlade eller bevarade bilder eller upptaget ljud. Paragrafen bör ändras så att det blir möjligt för att besluta om att bevarat material får spridas till en större personkrets. Bestämmelserna i 29-32 §§ personuppgiftslagen ger inte anled- ning till ändringar i lagen om allmän kameraövervakning. Behovet av lagändringar med anledning av personuppgiftslagens regler om säkerheten vid behandling I 30–32 §§ personuppgiftslagen finns regler om säkerheten vid behandling av personuppgifter. Enligt 30 § får ett personuppgifts- biträde och den eller de personer som arbetar under biträdets eller den personuppgiftsansvariges ledning behandla personuppgifter bara i enlighet med instruktioner från den personuppgiftsansvarige. Det skall enligt samma lagrum också finnas ett skriftligt avtal om personuppgiftsbiträdets behandling av personuppgifter för den personuppgiftsansvariges räkning. Av 31 § personuppgiftslagen följer bl.a. att en personuppgifts- ansvarig skall vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda de personuppgifter som behandlas. Åtgärderna skall åstadkomma en säkerhetsnivå som är lämplig med beaktande av –de tekniska möjligheter som finns, –vad det skulle kosta att genomföra åtgärderna, –de särskilda risker som finns med behandlingen av person- uppgifterna, och –hur pass känsliga de behandlade uppgifterna är. Förhållandet till övrig lagstiftning Datainspektionen, får enligt 32 § personuppgiftslagen i enskilda fall besluta om vilka säkerhets- åtgärder den personuppgiftsansvarige skall vidta. Bestämmelserna i 30–32 §§ personuppgiftslagen motsvaras i lagen om allmän kameraövervakning dels av reglerna om tillstånd som ger möjlighet att föreskriva villkor om säkerheten vid bevarande av bildmaterialet, dels av reglerna i 13– 14 §§ om bevarande av material. Av 13 § framgår bl.a. att materialet skall hanteras så att missbruk motverkas. När det gäller att fastställa den närmare innebörden av sistnämnda bestämmelse bör bestämmelserna i 30–32 §§ personuppgiftslagen kunna ge vägledning. I 29 § personuppgiftslagen finns en bestämmelse om så kallade automatiserade beslut. Bestämmelsen är inte tillämplig vid kamera- övervakning och ger inte anledning till ändringar i lagen om allmän kameraövervakning. Synpunkter från om spridning av bilder på brottsmisstänkta personer mellan bankkontor Det ingår även i utredningens uppdrag att undersöka om banker, vid misstanke om bedrägeri eller penningtvätt, i brottsföre- byggande syfte kan ges möjlighet att sända ut bilder från kameraövervakning från ett bankkontor till andra bankkontor. Vi fortsätter med att diskutera om det är motiverat att införa sådana lagändringar att den avsedda bildspridningen lagligen kan genomföras. Inledningsvis redogör vi för Svenska Bankföreningens synpunkter i frågan. Bankerna kan genom den kameraövervakning som finns på flertalet kontor ta fram bilder på en enskild person som t.ex. utfört ett bedrägeri eller genomfört en penningtvättstransaktion. Kamera- anläggningarna ger bilder av god kvalitet som gör att en enskild person tydligt kan urskiljas. Systemen är vidare så utformade att det går att på sekunden fastställa en bild är tagen och kopplingen till en viss transaktion går därför att styrka. Erfarenheterna visar att brott och brottsförsök mot bankerna ofta sker i form av flera aktioner riktade mot en enskild bank eller mot flera olika banker inom ett område . Ur brottspreventiv synvinkel skulle det därför vara mycket värdefullt att snabbt kunna sända ut en bild på den misstänkte bedragaren till Förhållandet till övrig lagstiftning Detta kan t.ex. ske genom bankernas intranät. Ett sådant bildmaterial skulle vara ett viktigt komplement till bankernas övriga brottsförebyggande åtgärder och avsevärt bidra till att höja effektiviteten. Bilder är viktiga också därför att man ofta vet utseendet på en misstänkt men däremot inte känner till vederbörandes namn. Brottslingarna blir allt skickligare och använder sig av den senaste tekniken. Bankerna måste också kunna utnyttja de möjligheter som den nya tekniken ger. Om systemet med bildöverföring mellan bankkontor skulle tillåtas är tanken att en polisanmälan skall göras med att aktuella bilder sprids mellan bankkontoren. Bedömningen om en bild skall spridas skall enligt planerna göras vid respektive banks säkerhetsavdelning. Om systemet skall ha avsedd effekt går det inte att vänta med att sprida bilderna tills polisen gett klartecken utan bilderna måste mycket snabbt komma ut till berörda bankkontor. Aktuell brottslighet är av seriekaraktär och genomförs inom en kort tidsrymd. Det finns i viss mån också arbetsmiljöaspekter att ta hänsyn till. Bankanställda som låter sig luras av bedragare känner sig ofta personligen kränkta. Känslan av att ha blivit lurad utgör för många en traumatisk upplevelse. Enligt bankernas bedömning är det beskrivna förfarandet dock inte förenligt med 13 § lagen om allmän kameraövervakning. Enligt den bestämmelsen får inte fler personer än som behövs för att övervakningen skall kunna bedrivas ha tillgång till behandlade eller bevarade bilder. Bankerna har också bedömt att den planerade övervakningen står i strid med 21 § personuppgiftslagen, som innehåller ett förbud för andra än myndigheter att behandla personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar misstankar om brott. Enligt 9 § personuppgiftsförordningen får Datainspektionen visserligen meddela undantag från förbudet. Bestämmelsen i 13 § lagen om allmän kameraövervakning torde dock utgöra ett hinder för Datainspektionen att meddela undantag i detta fall. gjorde en framställning till regeringen och begärde att regeringen skulle utarbeta förslag till sådana författningsändringar som erfordras för att bilder från bankernas kameraövervakning på det ovan beskrivna sättet skall kunna användas i brottsförebyggande syfte. Förhållandet till övrig lagstiftning Bör lagändringar genomföras som underlättar spridning av bilder mellan bankkontor? De omständigheter som angett visar att det i vissa fall finns ett starkt intresse av att sprida bilder på brotts- misstänkta personer mellan olika bankkontor. Å andra sidan gör sig integritetsintresset starkt gällande vid den avsedda bildbehand- lingen. Bilder som pekar ut enskilda personer som misstänkta för brott skulle komma att spridas inom en relativt stor personkrets. Den avsedda behandlingen av bilder skulle också medföra en viss risk för att personer felaktigt pekades ut som misstänkta för brott. Den avsedda spridningen av bilder från bankernas kamera- övervakning ryms inte inom den tillståndsfria men anmälnings- pliktiga kameraövervakning som anges i 11 § lagen om allmän kameraövervakning. Bestämmelserna i 13 § i lagen hindrar detta. I 13 § föreskrivs som nämnts att fler personer än som behövs för att övervakningen skall kunna bedrivas inte får ha tillgång till behandlade eller bevarade bilder eller upptaget ljud. 1997/98:64 s. 41 innebär regeln i de flesta fall att fler personer än de som behövs för att byta band i videobandspelaren inte får ha tillgång till bevarat material. Med hänsyn till integritetsintresset anser vi att det inte finns skäl att ändra det förhållandet beträffande sådan kameraövervakning som får bedrivas efter anmälan men utan tillstånd. Med nuvarande utformning av 13 § går det dock heller inte lagligen att få tillstånd till en sådan bildspridning som förordat. På den punkten är lagen enligt vår mening allt för restriktiv. I vissa situationer kan det finnas ett så starkt intresse att i brottsbekämpande syfte få sprida bildmaterial utanför den personkrets som anges i 13 § att integritetsintresset bör vika. Lagen bör därför ge den som bedriver allmän kamera- övervakning rätt att efter beslut från få sprida bilder utanför den personkrets som anges i lagrummet. Frågan om hur en från integritetssynpunkt godtagbar bildsprid- ning mellan bankkontor närmare skall vara utformad för att tillåtas bör avgöras vid prövning hos och i förvaltningsdom- stolarna. Utfallet av en ansökan beror på de närmare omständig- heterna i det enskilda fallet. För att den aktuella spridningen skall kunna godtas bör dock bilderna normalt överlämnas till polisen tillsammans med en brottsanmälan som spridningen mellan bankkontoren inleds. En viktig fråga vid tillståndspröv- Förhållandet till övrig lagstiftning ningen gäller omfånget av den personkrets som skall få tillgång till bilderna och om bilderna skall spridas mellan olika bankföretags kontor eller bara mellan kontor inom samma företag. Av betydelse för prövningen i övrigt kan vara om bilder av alla brottsmisstänkta personer skall vidarebefordras eller om spridningen bara skall avse personer som misstänks för brott av en viss svårighetsgrad. Miss- tanken måste också framstå som någorlunda sannolik. En annan viktig fråga vid prövningen gäller avgränsningen av de befatt- ningshavare inom bankerna som skall besluta om vilka bilder som skall spridas. Slutligen bör nämnas att 21 § personuppgiftslagen, som handlar om uppgifter om lagöverträdelser, inte utgör hinder mot behand- lingen. Det följer nämligen av 2 § personuppgiftslagen att bestämmelserna i lagen om allmän kameraövervakning gäller i stället för bestämmelserna i 21 § personuppgiftslagen. 8.3.7Överföring av personuppgifter till tredje land och tillsynsmyndigheten (33–47 §§ personuppgiftslagen) Bestämmelserna i lagen om allmän kameraövervakning om tillstånd och anmälan samt om tillsyn gäller i stället för reglerna i 33–47 §§ personuppgiftslagen om överföring av personuppgifter till tredje land och om tillsynsmyndigheten. Överföring av personuppgifter till tredje land I 33 § personuppgiftslagen finns ett förbud att till tredje land (ett land utanför EU eller ett land som inte är anslutet till ) föra över personuppgifter som är under behandling om landet inte har en adekvat nivå för skyddet av personuppgifterna. Förbudet har dock flera undantag som anges i 34 och 35 §§ personuppgiftslagen. Bl.a. får regeringen enligt 35 § andra stycket meddela föreskrifter om undantag från förbudet om det behövs med hänsyn till ett viktigt allmänt intresse eller om det finns tillräckliga garantier till skydd för de registrerades rättigheter. Bestämmelserna i 33–35 §§ personuppgiftslagen motsvaras i lagen om allmän kameraövervakning dels av reglerna om tillstånd, dels av reglerna i 13–14 §§ om bevarande av material. Regeln i 13 § innebär att behandlat eller bevarat bildmaterial inte får spridas utanför en snäv personkrets. Förhållandet till övrig lagstiftning I 36–42 §§ personuppgiftslagen finns regler om anmälan till tillsynsmyndigheten m.m. I 36 § första stycket ges det bestämmel- ser om en principiell skyldighet att anmäla automatiserade behand- lingar till tillsynsmyndigheten. Enligt tredje stycket samma paragraf får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddela undantag från anmälningsskyldigheten för sådana typer av behandlingar som sannolikt inte kommer att leda till otillbörligt intrång i den personliga integriteten. Den personuppgiftsansvarige ges direkt i lagen möjlighet att slippa anmälningsskyldigheten genom att tillsätta ett särskilt personuppgiftsombud (37 §). Ett sådant ombud skall anmälas till tillsynsmyndigheten (36 § andra stycket). När en anmälan gjorts till tillsynsmyndigheten om att ett sådant ombud tillsatts, behöver anmälningar om behandlingar inte längre göras (37 §). Det finns i 38–40 §§ bestämmelser om personuppgiftsombudets uppgifter. I 41 § ges regeringen ett bemyndigande att meddela föreskrifter om att sådana behandlingar som kan innebära särskilda risker för otillbörligt intrång i den personliga integriteten skall anmälas för förhandskontroll till till- synsmyndigheten i förväg. Enligt 42 § personuppgiftslagen måste den personuppgifts- ansvarige själv på begäran lämna allmänheten upplysningar om sådana behandlingar som inte anmälts till tillsynsmyndigheten. I 43–47 §§ personuppgiftslagen finns bestämmelser om tillsyns- myndighetens befogenheter. Bestämmelserna i 36–42 §§ personuppgiftslagen om anmälan till tillsynsmyndigheten m.m. motsvaras i lagen om allmän kamera- övervakning av reglerna om tillståndsplikt och anmälningsskyldig- het. är tillsynsmyndighet enligt lagen om allmän kameraövervakning beträffande kameraövervakning av platser dit allmänheten har tillträde. I 21–24 §§ sist nämnda lag finns bestämmelser om befogenheter vid sin tillsyn, vilka motsvarar bestämmelserna i 43–47 §§ personuppgiftslagen. I kapi- tel 10 tar vi upp frågor om tillsyn enligt lagen om allmän kamera- övervakning. Förhållandet till övrig lagstiftning Lagen om allmän kameraövervakning bör innehålla en bestämmelse som föreskriver att den som bedrivit allmän kameraövervakning kan åläggas att ersätta den enskilde för skada och kränkning av den personliga integriteten som behandling eller bevarande av bilder eller upptaget ljud i strid med denna lag har orsakat. Lagen bör också innehålla en regel som föreskriver att den som yrkesmässigt säljer övervakningsutrustning i samband med en överlåtelse av övervakningsutrustning skall informera köparen om de förutsättningar som måste vara uppfyllda för att kamera- övervakningen lagligen skall få bedrivas. Bestämmelsen bör sanktioneras genom skadestånd. I 48 § personuppgiftslagen finns en regel om skadestånd till den registrerade vid brott mot lagen. Första stycket innehåller den grundläggande regeln om ersättningsskyldighet, medan andra stycket reglerar möjligheterna att jämka ersättningsskyldigheten. Av första stycket framgår att den personuppgiftsansvarige är ersätt- ningsskyldig gentemot den registrerade så snart en behandling av personuppgifter har skett i strid med någon bestämmelse i lagen. Det krävs inte att den personuppgiftsansvarige eller någon annan har haft uppsåt att handla i strid med lagen eller varit oaktsam. Så snart det har skett en behandling av personuppgifter i strid med någon bestämmelse i lagen är den eller de personer som är personuppgiftsansvariga avseende behandlingen ersättningsskyldiga gentemot den registrerade. Med skada avses enligt paragrafen såväl personskada och sak- skada som ren förmögenhetsskada. Frågan om hur ersättningen för en personskada eller sakskada skall beräknas får avgöras med tillämpning av 5 kap. skadeståndslagen (1972:207). Den personuppgiftsansvarige skall också betala den registrerade ersättning för kränkning av den personliga integriteten. Det är här fråga om ideell ersättning. Av förarbetena till personuppgiftslagen (prop. 1997/98:44 s. 143 f.) framgår följande om bestämmelsen om kränkningsersättning. Ersättningen för kränkning får uppskattas efter skälighet mot bakgrund av samtliga omständigheter i det aktuella fallet. Därvid kan beaktas bl.a. sådana faktorer som om det Förhållandet till övrig lagstiftning funnits risk för otillbörlig spridning av känsliga eller felaktiga uppgifter och om den registrerade på grund av den felaktiga behandlingen har blivit utsatt för något beslut eller några åtgärder som kunnat innebära något negativt för honom eller henne. Ersätt- ningen för kränkning bör i princip fastställas för varje kränkt registrerad för sig, men har många drabbats av en och samma felaktiga behandling kan det vara praktiskt att använda sig av schabloner. Det är bara sådan skada som den olagliga behandlingen har fört med sig som ersätts. Behandlingen av personuppgifterna skall alltså ha orsakat skada respektive kränkning. Orsakssambandet skall vara adekvat. I 48 § andra stycket finns som sagt en bestämmelse om jämkning av skadestånd. Ersättning kan jämkas i den utsträckning det är skäligt, om den personuppgiftsansvarige visar att felet inte berodde på honom eller henne. Jämkningsbestämmelsen innebär att ersätt- ningsskyldigheten kan falla bort helt eller sättas ned delvis. Skadestånd för den som bedriver allmän kameraövervakning Lagen om allmän kameraövervakning innehåller ingen bestämmelse om skadestånd. De sanktioner som finns i lagen utgörs av straff, förverkande och vite. I och för sig bör den som drabbats av skada på grund av kameraövervakning i strid med lagen i många fall vara berättigad till ersättning enligt de allmänna bestämmelserna om skadestånd i 2 kap. 1–4 skadeståndslagen. Lika väl som i person- uppgiftslagen är det dock enligt vår mening motiverat att i lagen om allmän kameraövervakning ha en särskild bestämmelse om skadestånd. Regeln bör utformas med bestämmelsen i person- uppgiftslagen som förebild. Till skillnad från bestämmelsen i 2 kap. 1 § skadeståndslagen kommer den därmed inte att förutsätta uppsåt eller oaktsamhet från skadevållaren för att ersättning skall utgå. Skadestånd bör utgå för skada och kränkning av den personliga integriteten som behandling eller bevarande av bilder eller upptaget ljud i strid med lagen om allmän kameraövervakning har orsakat en enskild. En särskild fråga gäller vem som bör kunna åläggas att betala skadestånd. I personuppgiftslagen är det den personuppgifts- ansvarige som kan drabbas av skadeståndsansvar. Med personupp- giftsansvarig avses den som bestämmer ändamålen med och medlen Förhållandet till övrig lagstiftning för behandlingen av personuppgifter. Vid allmän kameraöverakning får den som bedriver övervakningen anses ha samma ställning som en personuppgiftsansvarig enligt personuppgiftslagen. Skadestånds- skyldighet enligt den här föreslagna bestämmelsen bör därför kunna åläggas denne. Den föreslagna bestämmelsen är liksom skadeståndsregeln i personuppgiftslagen en sådan specialbestämmelse som tar över de allmänna skadeståndsreglerna i skadeståndslagen, se 1 kap. 1 § i den lagen. I den utsträckning en ersättningsfråga inte berörs i para- grafen – t.ex. frågan om hur ersättningen skall beräknas eller frågan om ansvaret när det finns flera skadeståndsskyldiga – tillämpas de allmänna bestämmelserna i skadeståndslagen. Den föreslagna bestämmelsen bör i likhet med skadeståndsregeln i 48 § personuppgiftslagen ge möjlighet till jämkning av ersätt- ningsskyldigheten. Ersättningsskyldigheten bör sålunda kunna jämkas om den som bedrivit kameraövervakningen kan visa att felet inte berodde på honom eller henne. När det gäller den närmare tillämpningen av den föreslagna bestämmelsen i övrigt bör uttalandena i förarbetena till 48 § personuppgiftslagen (prop. 1997/98:44 s. 143 ff.) kunna ge ledning. Ovan har vi kortfattat redovisat vissa av dessa uttalanden. Vi har dock funnit att det därutöver bör övervägas att införa ett skadeståndsansvar även för leverantörer av övervakningsutrustning. I närmast följande avsnitt diskuterar vi den frågan. Skadestånd för leverantörer av övervakningsutrustning Under utredningen har vi inhämtat att en vanlig orsak till att kameraövervakning bedrivs felaktigt är att användaren har otill- räckliga kunskaper om lagen om allmän kameraövervakning. Många butiksinnehavare vet t.ex. inte hur kameraövervakning i butiker skall vara anordnad för att få bedrivas utan tillstånd. En viktig orsak till de bristande kunskaperna tycks vara att leverantörer av övervakningsutrustning ofta inte lämnar information om de lagliga förutsättningarna för kameraövervakning. Många leverantörer känner själva inte till innehållet i lagen. Det finns emellertid enligt vad vi inhämtat också leverantörer som har kunskap om lagen, men som av försäljningshänsyn väljer att inte delge sina kunder denna kunskap. Förhållandet till övrig lagstiftning Ett företag som yrkesmässigt levererar och installerar övervakningskameror bör i de flesta fall ha större förutsättningar än användarna av övervakningsutrustning att hålla sig informerade om vad lagen kräver för att kameraövervakning skall få bedrivas, liksom om andra frågor som gäller kameraövervakning. Den snabba tekniska utvecklingen på området förstärker det förhållandet. Enligt vår mening bör den som bedriver verksamhet som innefattar yrkesmässig försäljning av övervakningsutrustning därför ges ett ansvar i lagstiftningen. Ansvaret bör innefatta att leverantören i samband med överlåtelsen skall informera köparen om de lagliga förutsättningarna för att kameraövervakning skall få bedrivas. Ifall leverantören uppsåtligen eller av vårdslöshet underlåter att lämna sådan information och kameraövervakning därför bedrivs i strid med lagen, bör leverantören kunna förpliktas att betala skadestånd till en enskild som drabbats av skada och kränkning av den person- liga integriteten på grund av den felaktiga kameraövervakningen.