sou · GQB387d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Arbetsdomstolen fann att det förhållandet att mannen var aktiv medlem i SKP inte i och för sig kunde betraktas som ett objektivt godtagbart skäl för avskedande och förpliktade 56Järnvägsstyrelsen, Generalpoststyrelsen, Telegrafstyrelsen, Lotsstyrelsen, Generaltullsty- relsen, Luftfartsstyrelsen, och Vattenfalls- styrelsen 57Fångvårdsstyrelsen (1952), Flygtekniska försöksanstalten (1953), Statens sakrevision, Ar- betarskyddsstyrelsen och försvar (1954) Riksåklagar- ämbetet (1956) samt Rikets allmänna kartverk och (1957). enhälligt fabriksstyrelsen att återta honom i arbete vid torpedfabri- ken.58 Detta domslut föranledde diskussioner mellan företrädare för regeringen och militärledningen, varvid man bedömde det som ut- siktslöst att få till stånd en ändring i kollektivavtalen som skulle möjliggöra att kommunister avskedades från känsliga befattningar. I stället förespråkades att försvaret genom kontakter med fackför- bunden skulle försäkra sig om att avskedade kommunister inte skulle få fackligt stöd för att driva sin sak i Arbetsdomstolen. En annan tanke var att skapa en särskild central nämnd med företräda- re för SAF och LO som enhälligt skulle kunna besluta om förflytt- ning av som opålitliga bedömda arbetare från en arbetsplats till en annan. Om vederbörande vägrade godta en förflyttning, skulle han kunna sägas upp. Frågan fick ingen formell lösning förrän genom personalkontrollbestämmelser. avslöjades tre fall av spioneri eller förberedelse därtill för eller räkning. I två av fallen hade spionerna lämnat ut uppgifter från företag som anlitats för att utföra uppdrag för försvaret (bl.a. vid ). Avslöjandena i förening med att inlett förhand- lingar med om inköp av kvalificerad krigsmateriel medförde krav på ett mer effektivt säkerhetsskydd inom försvarsindustrin. Regeringen tillsatte den s.k. industriskyddskommittén. Kommit- téns förslag resulterade dels i inrättandet av en industriskyddsdetalj vid inrikesavdelningen , dels i att nya bestämmelser om per- sonalkontroll utfärdades . Regeringen utfärdade hemliga ämbetsskrivelser till statspolisintendenten, och ett stort antal civila myndigheter och andra instanser med föreskrifter om personalkontroll att gälla fr.o.m. . Föreskrifterna ersatte de tidigare gäl- lande och omfattade förutom tidigare personalkontrollberättigade myndigheter bl.a. samtliga statsdepartement, länsstyrelserna och civilbefälhavarna.60 Vidare utsågs företrädare för , TCO och FöD till ÖB 30.6.1961, HK 141/61, 60Övriga myndigheter som fick rätt till personalkontroll var , Me- dicinalstyrelsens sjukvårdsberedskapsnämnd, , Statens kriminaltek- niska anstalt, , , Styrelsen för statskontoret, och . SAF för att samråda med statspolisintendenten då fråga uppkom att om en person lämna sådana upplysningar som kunde tänkas medföra avskedande eller annan ingripande åtgärd i anställnings- förhållande. För försvarets räkning innebar de nya bestämmelserna att perso- nalkontroll av värnpliktiga skulle ske före tilldelning eller uttagning till bl.a. signaltrupperna, luftvärnet, kustartilleriet, flygvapnet och vissa befattningar i flottan samt för vissa specialtjänster såsom mili- tärpolis och handräckningspersonal vid staber. Detsamma gällde samtliga som var avsedda att tas ut till underofficersutbildning. För fast anställda skulle personalkontroll äga rum före anställande eller antagande inom försvaret av personal på aktiv stat, civila tjänste- män och kollektivanställda samt före antagning till officers-, in- struktörs- eller teknikeraspirant. Vidare skulle kontroll ske före förordnande som reservofficer och underofficer samt före beford- ran till regementsofficer. Kontroll skulle också ske innan avtal tecknades med personer för FN-tjänst. Detaljerade regler, vars närmare innehåll här förbigås, gavs om personalkontroll före vissa utbildningar, placeringar och kommenderingar, övningar och krigsplaceringar. Den stora utvidgningen gällde emellertid försvarets personalkon- troll av personer som inte tillhörde försvaret. Innan en leverantör el- ler entreprenör anlitades för uppdrag i samband med upphandling eller arbete som med hänsyn till rikets säkerhet skulle hållas hem- ligt, skulle försvarsmyndigheterna låta personalkontrollera kon- taktmän och företagsstyrelser. När väl en leverantör eller entrepre- nör antagits skulle kontroll ske av den personal som faktiskt skulle arbeta med uppdraget. Dessutom skulle sådan personal som inte kunde hindras från insyn i det hemliga arbetet genom sektionering eller andra säkerhetsåtgärder kontrolleras. Dessa regler skulle också gälla underleverantörer och underentreprenörer. De militära myn- digheterna skulle upprätta särskilda säkerhetsavtal, då arbeten be- ställdes av den civila industrin, s.k. SUA-avtal.61 Kontroll skulle även ske bl.a. före tillträde till vissa anläggningar och före tillstånd till fotografering från luften. Förfarandet överensstämde i huvudsak med tidigare regler. Ve- derbörande chef skulle sända in personaldata via försvarsgrenschef till ÖB. Denne hade att begära personuppgifter från statspolisin- tendenten. I den mån det förelåg uppgifter i statspolisens register om personen i fråga (utfall), skulle samrådsnämnden pröva om des- 61 var en förkortning av Säkerhetsskydd Upphandling och Arbete, senare Säkerhets- skyddad Upphandling med säkerhetsskyddsAvtal sa skulle lämnas ut. Statspolisen skulle redovisa resultatet av kon- trollen till ÖB, som hade att vidarebefordra huvuddelen av innehål- let i personuppgifterna till försvarsgrenschefen, vid behov komplet- terat med förslag till åtgärder. Om försvarsgrenschef inte avsåg att följa ÖB:s förslag, skulle detta meddelas till ÖB. Statspolisen ålades att i ökad utsträckning lämna spontanuppgifter till försvaret. Beträffande åtgärder vid utfall skedde inga större ändringar av ti- digare bestämmelser. Värnpliktiga kunde alltså omplaceras, i regel efter beslut av försvarsgrenschef. I de fall det var aktuellt att vidta en åtgärd som kunde befaras väcka större uppmärksamhet, möjlig- göra för utomstående att sluta sig till skälen för åtgärden eller men- ligt inverka på den värnpliktiges personliga förhållanden, skulle emellertid ärendet underställas försvarsministerns prövning. Denne hade också att fatta beslut beträffande försvarsanställd personal. Vad angår sekretess och den enskildes möjligheter att överklaga in- nebar bestämmelserna inte någon saklig ändring. I den mån en per- son, som varit föremål för åtgärd till följd av utfall vid personalkon- troll, uttryckte missnöje, skulle han endast informeras om vilken myndighet som fattat beslutet. På direkt förfrågan från vederbö- rande skulle möjligheten att överklaga beslutet till regeringen an- ges. Föreskrifterna för de civila myndigheterna var enhetligt utfor- made och angav att personer som var tilltänkta för eller innehade en befattning som var av betydelse för rikets säkerhet skulle vara föremål för personalkontroll.62 Spontanuppgifter skulle lämnas även till civila myndigheter, personalkontroll inom polisväsendet skulle omfatta all personal och uppgifter också om misstänkt med- lemskap i ytterlighetsorganisationer skulle utlämnas beträffande alla tjänster som omfattades av personalkontroll. Om befattningen var av särskild betydelse för rikets säkerhet skulle detta särskilt an- ges. I sådana fall liksom om personens arbetsuppgifter var förknip- pade med bevakningsuppgifter, chefskap för förråd eller kassaför- valtning eller uppbördsansvar, skulle uppgifter om tidigare konsta- terad brottslighet begäras. Referenser skulle alltid inhämtas innan 62 I SOU 1968:4 s. 48 uppges att det hos de flesta civila myndigheter endast var ett fåtal per- soner, ibland kanske bara två eller tre, som innehade sådana befattningar. Några skriftliga be- lägg för detta påstående har inte påträffats och torde heller inte ha funnits. En genomgång av statistiken över myndigheters och företags årliga personalkontrollförfrågningar visar att få civila myndigheter hade färre än 50 förfrågningar, vilket tyder på att det vid flertalet myndigheter fanns många befattningshavare som var föremål för kontroll; SAK , löpnr 1, . Kommissionen har vidare kunnat konstatera att vid /TV omfattades närmare hälften av befatt- ningarna av personalkontroll. Och enligt en befattningshavare vid försvarsbyrå skall alla blivande anställda vid verket ha personalkontrollerats. en myndighet gjorde framställning till statspolisen om personal- kontroll. Om det vid personalkontroll framkom att en redan anli- tad befattningshavare kunde betraktas som olämplig, skulle beslut om eventuell åtgärd underställas ansvarigt statsråd. Inte heller nu gavs några bestämmelser om hur eventuellt missnöje från en kon- trollerad person skulle hanteras. I fråga om personalkontroll för befattningar som var av särskild betydelse för rikets säkerhet och då det förelåg misstanke om att vederbörande inte i alla lägen skulle fullgöra sin tjänsteplikt på ett tillförlitligt sätt kunde samrådsnämnden enligt egen bedömning lämna ut alla tillgängliga uppgifter om personen. Det skall understrykas att statspolisens medverkan vid personal- kontrollen liksom tidigare endast avsåg att tillhandahålla utred- ningsmaterial. Själva personalkontrollen skedde hos myndigheten på dess eget ansvar. Det ankom alltså på respektive myndighet att värdera de inhämtade uppgifternas betydelse i det aktuella fallet och att sammanställa dessa med de upplysningar och kunskaper, som myndigheten själv kunde ha beträffande personen i fråga.63 Det kan dock antas att det kunde vara svårt för myndigheten att ta risken att anställa en person, om vilken läm- nats ut uppgifter. gavs ytterligare ett par myndigheter64 samt Allmänna bevakningsaktiebolaget (ABAB) rätt att inhämta uppgif- ter från statspolisen för att kontrollera sin personal. sjönk antalet personalkontroller kraftigt jämfört med krigsåren. Bara för försvarets räkning hade den allmänna säkerhets- tjänsten gjort ca 115 000 registerslagningar medan antalet uppgick till ca 30 000. De uppgifter om politisk belastning som lämnades ut under dessa år avsåg förutom medlemskap i nazis- tiska organisationer även t.ex. uppgifter om anställning i tysk krigs- tjänst och aktieteckning i den nazistiska tidningen lämnades inte ut uppgifter om prenumeration på nazistis- ka tidningar eller om personer som betecknades som sympatisörer. Eftersom uppgifterna i registret kunde vara gamla och av 63SOU 1968:4 s. 48 64Sveriges geologiska undersökning och (1963) och Statens bakteri- ologiska laboratorium (1966) 65Under tiden 31 december 1947 lämnade statspolisen ut uppgif- ter till försvarsstaben i sammanlagt 462 fall. SOU 2002:87 Polisiär säkerhetstjänst svårbedömbar tillförlitlighet gavs, då någon form av tvekan förelåg, möjlighet för de berörda personerna att på egen begäran undergå förhör hos . ökade antalet personalkontroller. uppgick antalet kontroller till ca 87 000, till ca 114 000 och till ca 169 000. av registerslagningarna gjordes på begäran av försvarsstaben. av registerslagning- arna resulterade i att den kontrollerade personen återfanns i regist- ret och i en à av fallen lämnades det ut uppgifter om vederbörande. Därtill kom spontanuppgifterna, vars antal växlade starkt; exempelvis lämnades sådana uppgifter till försvaret i 115 fall, i 1 053 fall och i 529 fall. Med stöd av kungliga brev lämnades till civila myndigheter sådana uppgifter i 330 fall och i 85 fall. Frågan om utlämnande av uppgifter ur statspolisens register prö- vades alltså av den till statspolisintendenten knutna samrådsnämn- den. Vid varje sammanträde med samrådsnämnden behandlades fle- ra tiotal personalkontrollärenden. Inget tyder på att det skulle ha förekommit någon oenighet inom nämnden beträffande de olika åtgärderna. Det lär således inte ha förekommit att ett ärende kom att underställas regeringen på grund av de parlamentariska ledamö- ternas avstyrkande.66 När en person var föremål för förnyad personalkontroll kunde statspolisen enligt ett beslut av samrådsnämnden , utan att blanda in nämnden, meddela inrikesavdelningen att intet nytt kommit in rörande vederbörande sedan den senaste kontrollen förutsatt att det var fullt uppenbart att utlämnandet skulle god- kännas av nämnden. lämnades uppgifter om politisk belastning ut i några tu- sen fall. Sammanlagt upprättades ca 26 000 PM rörande kommunister och 1 200 PM rörande nazister och högerex- tremister. Eftersom statspolisen och samrådsnämnden be- dömde att kommunister i allt större omfattning försökte hemlig- hålla sitt medlemskap, lämnade man med början ut uppgifter om misstänkt medlemskap. Avhopp från SKP kunde betraktas som en försvårande omständighet, eftersom vederböran- de då kunde misstänkas för att vara en dold medlem av partiet. I praktiken ansågs det som sakligt grundade skäl för misstanke om sådant medlemskap räcka att personen i fråga prenumererat på eller 66 Jfr statsrådet i första kammare 29.10.1963 och även debatten i andra kammaren . fört in en jul- eller nyårshälsning i någon kommunistisk tidning, ibland i kombination med att han reserverat sig mot sin fackföre- nings beslut om kollektivanslutning till SAP. Man fäste vikt även vid tämligen ålderstigna uppgifter. Dock skall samrådsnämnden inte ha lämnat ut uppgifter om prenumera- tion på eller jul- eller nyårshälsningar i kommunistisk tidning eller medlemskap i kommunistisk organisation som var äldre än , såvida det inte dessutom fanns uppgifter av senare datum. intog nämnden en restriktiv hållning till uppgifter som var mer än . Också om personer som själva inte var politiskt belastade men var släkt med misstänkta kommunister kunde uppgifter lämnas ut, såvida kontrollen avsåg en befattning av särskild betydelse för ri- kets säkerhet. Allmänt kan konstateras att statspolisen och samrådsnämnden i sin praxis stundom gav en synnerligen långtgående tolkning åt be- greppet sakligt grundade skäl för misstanke om medlemskap i en ytterlighetsorganisation. Genom kungliga brev om personalkontrollen vidgades alltså möjligheterna för statspolisen att lämna ut uppgifter i sam- band med personalkontroll vad gällde befattningar av särskild bety- delse för rikets säkerhet. Inom statspolisen upprättades med led- ning av samrådsnämndens praxis en lathund för när man kunde förvänta sig ett beslut om utlämnande. I normalfallen, dvs. då kontrollen avsåg en befattning av betydelse för rikets säkerhet, kunde det för utfall vara tillräckligt att en person prenumererat på en kommunistisk tidning under eller varit medlem i SKP och infört en hälsning i en kommu- nistisk tidning eller att det förekommit upprepa- de uppgifter om att vederbörande var sympatisör. Frågan om de registeruppgifter som skulle lämnas ut vid perso- nalkontroll var tillförlitliga uppmärksammades . påpekade chefen för personalkontrollenheten att vid minsta tveksamhet skulle sanningshalten i uppgifterna kontrolleras. Och angavs i de PM som statspolisen tillställde samråds- nämnden om uppgifterna i denna kunde betraktas som vaga eller osäkra. I sammanhanget kan nämnas att uppgifter som inhämtats genom telefonkontroll, vilka i allmänhet hade karaktär av överskottsinformation, bedömdes ha ett högt källvärde. I de fall statspolisen ansåg att ett ärende fordrade en mer omfat- tande utredning, t.ex. för att kontrollera hållfastheten av register- uppgifterna, kunde man lämna ett underhandsbesked till den myn- dighet som begärt personalkontrollen om att utredning pågick. Av- sikten var att myndigheten inte skulle fatta beslut om t.ex. anställ- ning utan att avvakta ett eventuellt utfall. Även om det slutligen inte blev något utfall i ärendet, var det oundvikligt att redan ett i sak innehållslöst besked om att utredning pågick var ägnat att ska- pa misstro mot personen i fråga. I samband med att personalkontrollen utsträcktes till att omfatta även kommunister upphörde i stort sett den tidigare till- lämpade rutinen att ge den kontrollerade möjlighet att vid ett per- sonligt samtal yttra sig över och eventuellt tillrättalägga de uppgif- ter som fanns om honom i statspolisens register. Försvarsminister skall ha sagt att det var tämligen utsiktslöst att förmå en kommunist att blotta sina politiska förhållanden. beslöt regeringen på förslag av försvarsstaben att förhör i vissa fall kunde genomföras i samband med personalkontroll. Sådana förhör förekom då det förelåg skälig anledning att vederbörande inte [var] kommunist. Ytterligare förutsättningar var att man inte ris- kerade att röja källans identitet och att personen tillfogades skada om han inte godkändes för befattningen. torde sådana säkerhetssamtal ha hållits endast i några enstaka fall. uttryckte statspolisintendenten önskemål om att särskilt noggranna personundersökningar skulle utföras vid rekrytering av polisaspiranter. Registerslagningen borde kompletteras med att omdömesgilla och pålitliga personer som kände sökanden tillfråga- des om denne och honom närstående personer. Några liknande in- struktioner beträffande andra befattningar som omfattades av per- sonalkontroll har inte påträffats. Den militära säkerhetsutredningen (MSU) konstaterade att statspolisintendentens medverkan vid personalkontroll i regel inskränkte sig till utlämnande av registeruppgifter. Endast då det gällde befattningar av särskild betydelse för rikets säkerhet gjordes i viss utsträckning en kompletterande utredning. MSU föreslog ett ökat referenstagande och personliga samtal vid personalkontroll för befattningar som innebar tjänsteresor utomlands eller som bedöm- des vara av särskild betydelse för rikets säkerhet. Förslaget gillades av RPS som i sitt remissyttrande över betänkandet framhöll att det- ta skulle gagna såväl rikets intressen som den enskildes rättssäker- het. Sådana samtal kom också till stånd om än i mycket begränsad utsträckning. hölls sådana samtal med sex personer, varav fyra bedömdes vara kommunister. tade utredningar bedömdes ingen av de berörda utgöra någon sä- kerhetsrisk. Efter avslöjandet av spionen utsattes sä- kerhetspolisen för kritik bl.a. av kommunister och andra vänster- sympatisörer. SKP:s arbetsutskott beslutade att rikta huvudangrepp mot säkerhetspolisens och militärens åtgöranden. Kritiken gick ut på att säkerhetstjänsterna riktade sin uppmärk- samhet mot kommunister snarare än mot personer i befattningar där de fick tillgång till militära hemligheter. Det gjordes vidare gäl- lande att säkerhetspolisens post- och telefonkontroll mot liksom registreringen av personer på vänsterkanten utgjorde ingrepp i ytt- rande- och föreningsfriheten. Också i (kartoteksdebat- ten) och utsattes säkerhetstjänsterna för motsvarande kritik. Omsider slöt även vissa socialdemokratiska och liberala debattö- rer upp bakom den kommunistiska kritiken och publi- cerade fil. och journalisten bo- ken Säkerhetspolisens hemliga register i vilken de redovisade ett antal fall där det misstänktes att personer nekats arbete eller avske- dats på grund av personalkontrollen. Kort därpå bildades på kom- munistiskt initiativ Föreningen som kräv- de att säkerhetspolisens registreringsverksamhet skulle upphöra. Föreningen tynade snart bort. Inom säkerhetstjänsterna misstänktes kritiken vara fjärr- dirigerad av i syfte att undergräva förtroendet för det rådande samhällssystemet. Inte minst oroande var det förhål- landet att största dagstidning publicerade mot säkerhetstjänsterna kritiska artiklar och även på ledarplats iro- 67 Till grund för detta avsnitt ligger, förutom de källor som särskilt anges i not 1 och följande noter, även uppgifter som lämnats till kommissionen av bl.a. , , P G Näss och niserade över säkerhetstjänsternas offentligt presenterade bilder av det kommunistiska hotet.68 överlämnade den parlamentariska nämnden i Wennerströmaffären sitt slutbetänkande (SOU 1968:4) till reger- ingen. Nämnden tog avstånd från mycket av den kritik som riktats mot säkerhetspolisen. Nämndens granskning av de enskilda fall som redovisats i boken register föran- ledde ingen kritik av säkerhetspolisens handläggning av personal- kontrollen. Nämnden fann inte skäl att närmare reglera vad som fick föras in i säkerhetspolisens register. Däremot föreslog nämn- den att reglerna om utlämnande av uppgifter skulle ändras i vissa hänseenden och att principerna för personalkontroll skulle göras mera öppna. Trots att tunga remissinstanser som JK och JO ställde sig bakom nämndens förslag, valde regeringen att införa vad som kommit att kallas ett förbud mot åsiktsregistrering. De nya bestämmelserna kom att införas ungefär som säkerhetspolisen lade över sitt centralregister på data. Detta utom- ordentligt omfattande arbete kombinerades med en genomgripande gallring av register och akter. Förhållandet mellan regeringen med som statsminis- ter och som justitieminister och hade i stort sett varit friktionsfritt. tillträde som statsminister och utnämning till justitieminister medförde att relationerna till rikspolischefen och chefen för säkerhetsavdelningen snabbt försämrades. Till detta bidrog en uppgift om att till en un- derställd befattningshavare skulle ha yttrat att var en säker- hetsrisk.70 avgick och efterträddes av . Starka motsättningar uppstod mellan och . Byråchefen slöt upp bakom och det dröjde inte länge 68Anonym rapport med missiv undertecknat av , arkiv, vol. 69Detta avsnitt bygger delvis på manus Spioner, sabotörer, revolutionärer, terrorister och kontraspioner. 70Rikspolischefen lät företa en internutredning som helt friade från denna beskyll- ning, se memoarer Utan omsvep s. 201. Se även PG : SÄPO-chef 1962- 164 ff. En tidigare befattningshavare vid IB har emellertid för kommissionen uppgett att till honom i förtroende sagt att var en säkerhetsrisk, en uppgift som han vi- darebefordrade till ; sannolikt informerade därefter regeringen. förrän personalen vid säkerhetsavdelningen delat upp sig i två läger, ett för och ett för . Efter hand fördjupades motsättningarna, vilket i hög grad inver- kade menligt på säkerhetspolisens effektivitet. Därtill kom att kontraspionaget började misstänka att det fanns en läcka inom or- ganisationen, eftersom man misslyckades med den ena operationen efter den andra. avslöjades säkerhetspolisen som sovjetisk spion och dömdes sedermera till livstids fängel- se. Och dömdes kriminalkommissarien vid för bl.a. spioneri för räk- ning till fängelse . började palestinska befrielserörelser att begå terroristdåd även i . Också separatistiska och/eller vänsterextremistiska grupper, som (), kroatiska Ustasja, Rote Armee Fraktion i och Brigate i kom att använda sig av terrorn som vapen. Även drabbades av flera terroristdåd, som följande exempel visar. mördade medlemmar av Ustasja den jugoslaviske ambassadören i . Följande år kapades ett SAS-plan på av kroater, vilka framtvingade frigivning av en av mör- darna. ockuperade en grupp från den västtyska Baader- Meinhofligan i och mördade två ambassadtjänstemän, varefter ambassaden sprängdes av våda. Som ett svar på utvisningen av gärningsmännen, för vilken statsrådet varit närmast ansvarig, pla- nerade en grupp utlänningar med stöd av svenska anarkister att kidnappa henne. Säkerhetspolisen kunde emellertid avslöja brotts- lingarna innan de hann sätta sina planer i verket. Till detta kom den revolutionära vänstervåg som svepte över Eu- ropa med början i . Det är främst säkerhetspolisens arbete avseende de svenska vänsterextremistiska rörelserna som behandlas i det följande. Det traditionella be- traktades nämligen inte längre som revolutionärt och övervakningen av VPK upphörde i stort sett omkring . De nazistiska och högerextremistiska grupperingarna gjorde i vart fall inte mycket väsen av sig. Arbetet med de extremistiska grupperna utgjorde en mycket begränsad del av säkerhetspolisens totala arbete.71 71 uppskattade vid ett internt möte den totala personella insatsen på extremistsidan till högst . har för kommissionen angett arbets- insatsen på detta område till .