sou · GQB3108d1 · 2003-01-01 00:00:00 — I och med att Nato på amerikansk begäran övergav doktrinen om massiv nukleär vedergällning som svar på ett möjligt massivt konventionellt anfall, infördes istället doktrinen om ett anpassat gensvar, Flexible Response. Detta var något inte helt bekymmersfritt utifrån de europeiska allierades utgångspunkt, eftersom dessa normalt såg hot att tillgripa kärn- vapen som ett centralt element i Nato:s politik om avskräckning. Särskilt för , som genom NPT-medlemskap avstått från möjligheten att uppnå status av kärnvapenstat, skapade detta ett brydsamt säkerhetsproblem. Med sitt territorium exponerat som Nato:s östfront var det västtyska läget mer känsligt än de brittiska och franska positionerna, skyddade som de var med var sin rejäl buffertzon, och med möjlighet att själva besluta över frågan om tillgripande av kärnvapen. I vad avsåg möjlig användning av taktiska kärnvapen, som kunde befaras bli konsekvensen av en 50 Som underlag för detta avsnitt har bl.a. SIPRIS årsböcker använts. Se även Strobe Talbott, Deadly Gambits The Reaganadministration and the Stalemate in Nuclear Arms Control (, , 1984); och Strobe Talbott, The of the game and the nuclear peace (, , 1988). konflikt i , skulle tyskt område drabbas först, möj- ligen tillsammans med holländskt, belgiskt och danskt territorium. Med sitt växande politiska inflytande i Nato lyckades dock tyskarna efterhand få gehör för en politik som skulle innebära att taktiska kärnvapen skulle hållas i tillbakadragna positioner och inte tillgripas förrän vid hotande genombrott av motsidan. började förbandslägga medeldistans- robotar – rörliga och utrustade med MIRV – med en räckvidd som från nådde hela . Detta fördjupade det väst- tyska dilemmat. hade, som nämnts, efterträtt som förbundskansler och chef för den socialdemokratisk/liberala regeringen. Med en bakgrund som för- svarsminister i fäste , mer än sin före- trädare, som regeringschef stor vikt vid militärstrategiska frågor. och hade t.o.m. hävdat att de militära aspekterna skulle hållas utanför Östpolitiken. däremot insåg att SS 20-missilerna till skillnad från strategiska kärnvapen inte kunde nå amerikanskt territorium. En konsekvens av detta kunde bli att , om det inte utsattes för direkt kärnvapenhot, inte skulle ta risken att hota med användning av sin strategiska kärnvapenkapacitet för att avvärja hotet om SS 20-användning emot de allierade i . Därmed skulle nämligen exponera sitt eget territorium för ett möjligt sovjetiskt vedergällningsangrepp med strategiska kärnvapen. SS 20:s stationering betydde enligt att trovärdigheten i Nato:s kärnvapenavskräckning kunde ifrågasättas och innebära att kopplingen mellan och dess allierades säkerhet riskerades bli bruten. Detta skulle öka möjligheter att utöva inflytande i . farhågor stärktes av hans misstro mot president , sedan denne, efter att ha utverkat motvilliga och i hemmaopinionen hårt kritiserade stöd för stationering av neutronvapen i , utan vidare konsultationer tagit tillbaka sitt beslut om stationering av dessa vapen. I det läge som SS 20-stationeringarna skapat valde att i ett uppmärksammat anförande uppmana att ta på sig uppgiften att avlägsna diskrepanserna i vad avsåg kärnvapensituationen i . Anförandet innebar krav på en mer Europaorienterad rustningskontrollpolitik för kärnvapen och/eller krav på en ny generation Europabaserade amerikanska kärnvapen. Förslaget att modernisera den amerikanska kärnvapenarsenalen genom att anskaffa och på europeiskt territorium stationera s.k. Euromissiler – ballistiska robotar, Pershing II, och markbaserade kryssningsrobotar, GLCM (Missiles) – blev upptakten till en uppslitande debatt bland de Natoallierade i . protesterade mot basering av Pershing , med en räckvidd som innebar att dessa från kunde nå sovjetiskt territorium. Något motsvarande hot av medeldistansrobotar riktade mot amerikanskt territorium hade inte funnits sedan Kubakrisen hade avvecklats eller mot sedan dragit bort sina Turkiet-grupperade robotar som en del av uppgörelsen . Sett ur synvinkel innebar detta hot dels att man fick en situation med avsevärt kortare förvarningstider i jämförelse med vad som gällde för de interkontinentala robotarna, , istället för 25 30, dels att man fick en situation där amerikanerna kunde inleda ett kärnvapenkrig mot utan att i första hand involvera sitt eget territorium. En omfattande antikärnvapenrörelse växte på nytt fram i Väst- . Allmänheten där, särskilt i , hade med entusiasm stött avspänningspolitiken och vant sig vid tanken på att doktrinen om ömsesidigt garanterad förstörelse i praktiken inneburit också en garanti att kärnvapen aldrig åter skulle bli en del av internationella relationer. Den föreslagna utplaceringen skulle innebära att den nukleära avskräckningspolitiken flyttades från det storstrategiska interkontinentala planet till den europeiska möjliga krigsskåde- platsen. I blev motsättningarna om utplace- ring av nya kärnvapen särskilt bittra. En djup splittring uppstod inom det socialdemokratiska partiet. Partiordföranden demonstrerade olust inför tanken på att en ny generation kärn- vapen skulle utstationeras i . För och var MBFR-förhandlingar om konventionella styrkors reduktion och ESK-processen om förtroende- och säkerhetsskapande åtgärder den naturliga uppföljningen av östpolitiken. med sitt maktpolitiska tänkande baserade däremot sin utpräglat säkerhets- politiska filosofi på kärnvapenavskräckning och maktbalans, från vilka utgångspunkter en trovärdig politik för kärnvapennedrust- ning kunde utformas. Trots den häftiga folkliga oppositionen kunde Nato enas om det s.k. dubbelbeslutet, vilket betydde dels att amerikanska ballistiska missiler och markbaserade kryssningsrobotar statione- rades i som svar på SS 20-missilerna, dels att förhandlingar med skulle inledas om reduktioner av kärnvapen- arsenaler, och eventuellt avskaffande av alla medeldistansrobotar – SS 20, Pershing II och GLCM – i . Nato:s dubbelbeslut blev en personlig framgång för eftersom det i mycket reflekterade hans säkerhetssyn. Beslutet innebar också ett bakslag för strategi att söka sätta militär press på Väst- , och att skapa en politisk klyfta mellan och dess allierade. I och i synnerhet i fortsatte dock omfattande demonstrationer mot nukleariseringen av säker- hetspolitiken och i synnerhet mot euromissilernas stationering. Tydliga splittringstendenser visade sig inom det socialdemokratiska partiet. Vid kunde två huvudlinjer tydligt skönjas. Den ena var s.k. säkerhetspartnerskap vilket i praktiken skulle betyda rustningskontroll och nedrustning på basis av avskräckning. Den andra linjen var . Den syftade, med utgångspunkt från , till att avskräckning som grundkoncept borde avvecklas och ersättas med gemensam säkerhet. Även om fick partikongressens stöd tycktes han bli alltmer försvagad i sitt eget parti, vilket förhållande också undergrävde den av honom ledda koalitionsregeringen. Sedan det liberala partiet, FDP, under skiftat politiskt partnerskap från SPD till CDU fälldes genom ett misstroendevotum i Förbundsdagen. CDU/CSU kunde överta regeringsansvaret med som ny förbundskansler och med FDP som koalitionspartner. Östpolitiken togs i viktiga avseenden över av den nya koali- tionsregeringen där Genscher som ny utrikesminister stod för avspänningspolitikens kontinuitet som avvecklade CDU-partiets tidigare så rigida motstånd mot öst- politiken. Efter det att Moskva- och Warszawafördragen liksom Grund- avtalet och fyrmaktsöverenskommelsen om ingåtts, visade det sig att avspänningspolitiken fortsatte att engagera den västeuropeiska befolkningens uppmärksamhet och tankar. Givetvis förde många andra regeringar i någon form av avspänningspolitik. förblev dock kärnan i debatten om förhållandet mellan en avspänningsinriktad politik och en säkerhetspolitik baserad på militärt försvar och avskräckning. 2.5Det andra kalla kriget51 Det andra blev den allmänt accepterade beteckningen på den period av försämrade supermaktsförbindelser som inträdde efter invasion av . hade med växande bekymmer och irritation noterat den sovjetiska inblandningen med hjälp av kubansk trupp i och den påtagliga sovjetiseringen av som inträffade . Afghanistaninvasionen blev dock slutligen för mycket och deklarerade att avspänningen var död. , som efterträdde som amerikansk president, skärpte den antisovjetiska politiken. I kom under amerikanskt tryck att tona ned politiska och ekonomiska kontakter med Sovjet- unionen. genom , som utformat sin uppföljning av som ett praktiskt och ekono- miskt samarbete med , särskilt på energisektorn, stod till en del emot det amerikanska trycket. sökte exploatera de transatlantiska slitningarna, dock utan större fram- gångar. Därtill kom fortsatt oenighet om olika aspekter på Berlin- frågan, bl.a. om tolkningen av fyramaktsöverenskommelsen 1971. Detta till trots iakttog återhållsamhet i Berlinfrågan och staden förblev en plats där avspänningens idéer bibehölls ända fram då muren föll. Globalt intensifierade , som nämnts, sin utbyggnad. Trycket mot den sovjetiska marinen ökade i . I innebar Nato:s årliga treprocentiga förstärkningar av försvarsbudgeterna en gradvis uppryckning av alliansens militära kapacitet. 1979 förbereddes planerna för stationering av de amerikanska euromissilerna, Pershing II och de markbaserade kryssningsrobotarna, GLCM. President språkbruk om som ondskans imperium liksom andra hårda verbala angrepp ifrågasatte legi- 51 Som underlag för detta avsnitt har bl.a. SIPRIS årsböcker använts. Se även , The Making of the Second Cold War (Verso, , 1986); Strobe Talbott, Deadly Gambits – The Reaganadministration and the Stalemate in Nuclear Arms Control (, , 1984); och , Nollpunkten – under det , 1979 1986 (Timbro, 1991). timiteten i sovjetsystemet. Detta skapade dock oro bland allmän- heten i Natoländerna, inte minst i och . Stäm- ningarna mot ny kärnvapenstationering i blev alltmer märkbara i opinionen. Både de danska och norska regeringarna fick svårhanterliga opinioner mot kärnvapenstationering att behandla men kunde trots detta i allt väsentligt föra en gentemot dubbelbeslutet lojal politik. valdes socialisten till president. Det förhållandet att tveklöst slöt upp bakom dubbelbeslutet blev betydelsefullt. Även premiär- minister stödde dubbelbeslutet fullt ut. Trots den politiska stormen i , som skapade en inte obetydlig irritation i relationerna mellan och dess allierade, solidariserade sig alltså de tre stora europeiska allierade med beslutet. Detta uteslöt inte att Reaganadministrationens politik skapade bekymmer i . Det Strategiska Försvarsinitiativet (SDI) eller stjärnornas krig, som presenterade och som innebar att skulle eftersträva att skapa ett rymdbaserat försvarssystem mot sovjetiska offensiva missiler, gav intrycket att förberedde sig för att bygga en förstaslagsförmåga, dvs. kapacitet att med kärnvapen angripa utan att riskera ett sovjetiskt vedergäll- ningsslag.52 Därmed skulle doktrinen om ömsesidig säkrad för- störelse Mutual Assured Destruction, (), sättas ur spel liksom den strategiska stabilitet som baserats på denna. Projektets komplexa tekniska karaktär gjorde dock att flertalet experter, också bland de allierade, tvivlade på möjligheten att genomföra det i praktiken, vilket modifierade dess politiska genomslagskraft. försök att politiskt exploatera splittringen i Nato om kärnvapenpolitiken misslyckades därför i allt väsentligt. På den säkerhetspolitiska fronten uteslöt inte, trots preferenser för att söka hålla en europeisk konflikt på konventionell nivå, begränsad kärnvapenanvändning vid en konflikt i . Man hade ju tillgång till ett modernt medel- distansvapen SS 20 med en klart förbättrad precision i jämförelse med tidigare generationer taktiska kärnvapen. doktrin om kärnvapenanvändning modernisera- des genom den deklarerade principen om icke-första- användning. Detta hindrade dock inte att första användning av 52 , out there in the blue , and the end of the Cold War (, , 2000). kärnvapen i den konkreta militära planeringen fortsatte att vara en option. I praktiken betydde doktrinen att var oförhindrat att genomföra ett förebyggande anfall, preemptive strike, om och Nato skulle avslöjas vara i färd med att förbereda och genomföra ett kärnvapen- angrepp. Detta förutsatte en hög underrättelsenivå så att sådana förberedelser kunde upptäckas . Det berättas från trovärdig källa att sovjetledaren och försvarsminister drog igång den största militära underrättelsekampanjen i historia, Operation RJAN, genom att beordra alla sina KGB-representanter vid de sovjetiska ambassaderna att samla in alla bevis som fanns på planer för ett amerikanskt nukleärt förstaslagsanfall. Varje misstanke om angreppsförberedelse skulle rapporteras till Moskva.53 President starka språkbruk mot togs av Kreml med så stort allvar att de sovjetiska kärnvapenstyrkorna frekvent beordrades inta en hög beredskapsnivå. Specifikt gällde detta under Andropovs tid som sovjetledare till våren 1984.54 Världen i allmänhet ovetande, rådde alltså under dessa år en förhöjd risk för kärnvapenkrig, som en konsekvens av stormakternas oförmåga att avläsa varandras intentioner. Massdemonstrationer i fortsatte från dubbelbeslutet fram , när den västtyska förbundsdagen mot de socialdemokratiska rösterna beslutade godta utplaneringen av Pershing på västtyskt territorium. Dagarna efter avgörandet inleddes utplaceringen. När denna blev ett faktum gick ångan ur proteströrelsen mot kärnvapen, även om rester av rörelsen övergick till att i andan av slutakten från verka för öppningar gentemot , och – i synnerhet – Öst- . I det sistnämnda landet tog den protestantiska kyrkan ledningen i strävandena att hävda mänskliga rättigheter och främja kontakter mellan människorna i öst och väst. 53Anatoly Dobrynin, In Confidence: 's Ambassador to 's six Cold War Presidents, s. Frågan om Euromissilerna eller INF-vapen (Intermediate Range Nuclear Force) blev nu en fråga för förhandlingar om reduktioner vilka ägde rum i anslutning till överläggningarna om strategiska vapen i mellan delegationer från och . Efter komplicerade turer enade sig parterna om att avskaffa alla INF-vapen och kunde presidenterna underteckna om medeldistans- robotar som innebar att alla SS 20-missiler liksom Förenta Stater- nas Pershing II-raketer och kryssningsmissiler skulle tas ur bruk och förstöras. Detta avtal var det första avtal som innebar att en hel kategori kärnvapen skulle förstöras och en markering av att en ny tid i stormaktsrelationerna var på väg. för överenskommelsen hade det andra nått sin slutpunkt. Efter det att kommit till makten i Kreml hade han inlett ett radikalt politiskt reformprogram som också inrymde vänskapliga förbindelser med väst. hade å sin sida hållit sitt kanske mest betydelsefulla anförande som president när han förkunnade att , efter att ha återställt en god ekonomi och stärkt sitt försvar, nu var berett lösa utestående konflikter med och etablera ett förhållande byggt på politisk om- fattande trovärdig avskräckning, fredlig tävlan, konkurrens och konstruktivt samarbete. propå avvisades av det djupt misstrogna Kreml. började budskapet tränga igenom till den nya ledningen, när ersatte sin från Stalintiden ärvde utrikesminister med . Den sovjetiska ekonomin snarare än det militära etablisse- mangets behov blev prioritet när han tillträdde som ledare i . Framför allt behövde stöd från väst för att de nödvändiga reformerna av sovjetsamhället skulle kunna genomföras. Moderniseringen av krävde därför en ny typ av utrikes- och säkerhetspolitik, som skulle möjliggöra ett brett samarbete snarare än avskräckning mellan öst och väst. utrikes- och säkerhetspolitik, dess geostrategiska roll och dess strävanden att hävda sin självständighet gentemot sin granne utgjorde under hela det en central faktor för svensk utrikes- och säkerhetspolitik. systematiska och gradvis alltmer framgångsrika ansträngningar att hävda sin själv- ständighet gentemot inom ramen för Vänskaps-, Samarbets- och Biståndsfördraget med , VSB-fördraget, blev en tung faktor i den säkerhetspolitiska situa- tionen i norra . Fördraget stipulerade bl.a. att om eller , genom territorium, skulle bli utsatt för väpnat angrepp från eller annan därmed förbunden stat, skulle med alla sina styrkor försvara sitt territorium, vid behov med hjälp från eller tillsammans med . Vidare innehöll fördraget en förpliktelse för parterna att rådpläga sinsemellan ifall det konstaterats att det förelåg ett hot om det angreppsfall som fördraget beskrivit. hade med sin geografiska belägenhet och sitt av realpolitik dikterade fördrag med en delikat och komplicerad situation att hantera. Det finska försvaret kunde inte struktureras och organiseras på ett sätt som tydligt reflekterade det verkliga hotet mot landets säkerhet, nämligen från öst. Trots att efterhand kom upp på en ökningstakt av sina försvarsutgifter till utgjorde försvarsbudgeten så sent som inte mer än en och en halv procent av BNP. Utrikespolitiken förblev det främsta instrumentet för landets säkerhet. Kärnan i politiken var att skapa förtroende i Sovjet- unionen om att inte skulle förena sig med fiender och därmed öppna en ny flank i en eventuell konflikt. Utrikespolitiken styrdes av kraftfulla presidenter, först Paasikivi som ingick VSB-fördraget och som drog upp riktlinjerna för en gentemot förtroendeskapande politik. Efter honom kom , som med fast hand stabiliserade förbindelserna med , förankrade landet i den nordiska gemenskapen och avstyrde alla försök i finsk politik att modifiera den valda säkerhetspolitiska huvudlinjen. 55 I detta avsnitt har främst följande böcker använts: , Ekudden (och Co. , 1981); , Trettioåttonde våningen (P.A , 1983); och , in the new Europe (Praeger, 1988). Koivisto, president , kunde bygga på det förtroende- kapital som samlats under företrädarna, tydliggöra hemmahörighet i den västliga demokratiska gemenskapen och höja internationella profil 1990 utan nämnvärda slitningar inleda avvecklingen av VSB-fördraget. hade den viktigaste utvecklingen under utred- ningsperioden avseende VSB-fördraget varit konsekvenserna av den västtyska regeringens Östpolitik . Eftersom den formella kärnpunkten i VSB-fördraget var just ett eventuellt angrepp av eller länder i förbund med , öppnade Östpolitiken med erkännande av efterkrigstidens gränser i nya möjligheter för finsk utrikespolitik och diplomati. Nedgraderingen av det tyska hotet gav presidenten och hans diplomater möjlighet att skapa utrymme för en politik som tydligare kunde markera som en neutral makt. VSB- fördragets sakliga relevans kunde begränsas även om fördraget formellt förblev grunden för åtagande att inte ansluta sig till potentiella fiender. kunde nu också tyd- ligare än tidigare gentemot väst demonstrera sin ställning som en västlig demokrati med marknadsekonomi. Neutraliteten kunde utnyttja på olika sätt i två rikt- ningar. Mot väst betydde neutralitet att var en oberoende demokrati och inte en sovjetisk satellit. Mot öst gällde att som neutral stat inte skulle sluta sig till fienden, och i det fall östs fiende attackerade finskt territorium, att skulle försvara sig självt. Det växande politiska handlingsutrymmet utnyttjades för det väl formulerade och skickligt genomförde initiativet att få till stånd Konferensen för Säkerhet- och Samarbete i (ESK). Initiativet kröntes med framgång genom toppmötet i med deltagande av alla (utom ) jämte de i europeisk säkerhet djupt engagerade och . Slutakten från toppmötet innebar som tidigare anförts en politisk kodifiering av de gränser i vilka redan godtagits av . Den samlade effekten av denna utveckling blev att det politiska svängrummet för ökade. kunde sålunda senare utan större problem bli fullvärdig medlem av den Europeiska frihandelssammanslutningen EFTA efter att ha med- verkat i sammanslutningen . Medlemskapet i , organisationen för demokratiska stater, fick dock dröja ända . Ur finsk synvinkel fick och den ESK-process som där inleddes som konsekvens att med ökad trygghet och självständighet kunde bli en del av en europeisk säkerhets- politisk struktur och inte längre en randstat till och en funktion av dess säkerhetsbehov. Detta hindrade inte Sovjet- unionen att också utöva ett visst tryck mot . Denna politik begränsades dock till smärre påstötningar av vilka den mest signifikanta blev försvarsminister förslag om gemensamma sovjetisk-finska manövrer, en propå som emellertid prompt avvisades av president . I stort fick dock förbindelserna efterhand en stabil och okomplicerad karaktär. De ogenerade försöken av den sov- jetiska beskickningen i till inblandning i inre politiska angelägenheter avtog sålunda för att efterhand upphöra praktiskt taget helt. Detta skedde ungefär som begreppet finlandisering lanserades i internationell säkerhetspolitisk debatt. Ironiskt nog var just mot slutet av 1970- och ett tydligt exempel på hur det var möjligt att genom en konsekvent och fast politik motstå sovjetiska omfamningsförsök. kunde sålunda på basis av en god ekonomisk utveckling och tydlig neutral profil, exempelvis med hjälp av vapenteknologisk anskaffning i väst, förbättra det finska försvarets materielkvalitet och minska sitt beroende av . Även om den under vinterkriget demonstrerade finska förmågan satt hälsosam respekt i den sovjetiska försvarsledningen, var det uppenbart att de finska stridskrafterna inte skulle kunna avskräcka från ett angrepp om så skulle anse motiverat. förblev därför hänvisat till sin diplomatiska och utrikespolitiska förmåga att hantera förhållandet till . blev och norskt territorium, som tidigare beskrivits, alltmer indraget i stormaktsspelets kraftfält. Som en konsekvens av att koncentrerade mer av sina strate- giska resurser på blev nordnorskt område strategiskt viktigt. Denna utveckling accentuerades av att de båda ledande 56 , The and the Cold War in the High North, s.278ff; , Partner i sikkerhetspolitisk dialog, Brobyggare: en vänbok till (Nerenius & Santérus, , 1997); och , Den nordiske balansen , Fred och Säkerhet (UI, , 1988). stormakterna, för att minska den egna sårbarheten och upprätthålla strategisk stabilitet genom doktriner om ömsesidig garanterad förstörelse, blev alltmer beroende av stationering av strategiska kärnvapen på ubåtar. De sovjetiska ubåtarna kom att operera i de nordliga farvattnen inte långt från bassystemet i på . Efterhand som den amerikanska uppbyggnaden tog fart ökade den amerikanska närvaron i havet runt norra , bland annat för att kontrollera den sovjetiska ubåtsbaserade kärnvapenkapaciteten. I förhållande till situationen på kontinenten tilltog betydelse som flankområde till centralfronten, främst för att möjliggöra för Nato att begränsa den förstärkta sov- jetiska marinens möjligheter att hota de atlantiska försörjnings- linjerna. Det var dessa förhållanden och militärgeografin i allmänhet som gjorde att i sin försvarsplanering måste räkna med att dras in i krigshandlingar om en öst-väst-konflikt skulle bryta ut. hade valt att söka avskräcka från angrepp med hjälp av Natogarantier och inte obetydliga för- svarssatsningar vilka översteg av BNP. Denna avhållandepolitik kompletterades med en form av avspänningspolitik. hade gentemot deklarerat att landet i fredstid inte skulle tillåta stationering av kärnvapen på sitt område. Till denna atompolitik fogades att i fredstid inte skulle upplåta baser för främmande trupp på norskt terri- torium. För att ytterligare betona icke aggressiva avsikter signalerade indikationer om självpåtagna restriktioner i . Ett uttryck för det senare blev valet av område för den förhandslagring av utrustning för Natotrupp – i det aktuella fallet en amerikansk marinkårsbrigad – som skulle utgöra en nödvändig förutsättning för Nato:s undsättning av i händelse av ett sovjetiskt angrepp i norr. Regeringen avstod från en framskjuten förläggning av materiellagret till förmån för en på- tagligt tillbakahållen stationering i Mellannorge (i Tröndelag), trots att det förra alternativet skulle ha varit militäroperativt att föredra.