sou · GQB3113d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Lagrade uppgifter skall så långt det är möjligt vara riktiga och begränsade till sådant som är nödvändigt för att polismyndigheten skall kunna fullgöra sina lagstadgade uppgifter. Personuppgifter i polisregister får endast användas för polis- ändamål och överföras från en polismyndighet till en annan om uppgifterna behövs av mottagaren för att förhindra eller bekämpa brott eller upprätthålla allmän ordning. För att den enskilde skall kunna utöva vissa rättigheter skall det finnas en offentlig uppgift om befintliga polisregister. Den enskilde skall nämligen kunna få polisregisterutdrag och kräva att felaktiga uppgifter rättas eller tas bort. En begäran att få registerutdrag kan i princip vägras endast i två fall, nämligen om det krävs för att skydda vittnen eller polisinformatörer eller om det är oundgängligen nödvändigt för att utföra en lagstadgad polisuppgift. Den enskilde skall även ha rätt att överklaga ett avslagsbeslut. Datakvaliteten skall fortlöpande kontrolleras i ett polisregister. Särskilda krav ställs också på datasäkerheten, bl.a. skall det föras ett loggregister (uppgifterna om rekommendationen är hämtade från : Datalagen med kommentarer, 1989; s. 40 f.). Polisdatalagen har varit föremål för utredning och polisdata- utredningen avgav sitt betänkande Behandling av personuppgifter i polisens verksamhet (SOU 2001:92). Enligt direktiven hade utredningen bl.a. i uppdrag att följa genomförandet av polisregisterlagstiftningen och att påtala eventuella brister, särskilt från integritetssynpunkt. Utredningen skulle även överväga om det behövde vidtas några åtgärder för att lagstiftningen skulle uppnå sitt syfte att öka möjligheten till effektiv brottsbekämpning och värna om den enskildes personliga integritet. I betänkandet anför utredningen att målsättningen är att lagförslagen skall utgöra en lämplig avvägning mellan polisens rätt att använda modern teknik och den enskildes integritet samt att hinder för ett rationellt utnyttjande av datorstöd inte bör ställas upp i större utsträckning än vad som är nödvändigt med hänsyn till intresset av skydd för den personliga integriteten. Utredningen föreslår att en helt ny polisdatalag bör införas, men att de särskilda lagarna som reglerar belastningsregistret, misstankeregistret och Schengens informationssystem bör behållas oförändrade. Den nya polis- datalagen föreslås bli heltäckande och upprepa de bestämmelser i personuppgiftslagen som skall vara tillämpliga i polisens verksam- het. Den nya lagens syfte föreslås, liksom personuppgiftslagens, vara att skydda människor mot att deras personliga integritet SOU 2002:113 Samarbete och informationsutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna m.m. kränks genom behandling av personuppgifter. Lagen föreslås också gälla enbart i polisens verksamhet och således inte omfatta . Personuppgifter bör få behandlas endast om behandlingen är nödvändig för att polisen skall kunna utföra polisverksamhet som består i att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten, övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana inträffat eller bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal. Lagförslaget hindrar inte att personuppgifter diarieförs eller behandlas i löpande text om uppgifterna har lämnats i ett ärende eller är nödvändiga för handläggningen av det. Bestämmelserna om kriminalunderrättelse- verksamhet och kriminalunderrättelseregister i den gamla polis- datalagen föreslås bli ersatta av bestämmelser om behandling av uppgifter om enskilda personer som det inte finns någon misstanke om brott mot. Vidare föreslås att direkt åtkomst till person- uppgifter skall vara förbehållen de personer inom polisen som på grund av sina arbetsuppgifter behöver tillgång till uppgifterna. Utredningen föreslår också att det allmänna spaningsregistret, registret med uppgifter om DNA-analyser i brottmål och fingeravtrycks- och signalementsregistret regleras särskilt i lagen. Den nya polisdatalagen föreslås träda i kraft . har remitterat en departementspromemoria om behandling av personuppgifter i polisverksamhet vid (Ju 2002/6933/PÅ). I promemorian föreslås att polisverksamhet vid Ekobrottsmyndig- heten skall omfattas av polisdatalagen (1998:622). Förslaget innebär att poliser vid får möjlighet att automatiserat behandla personuppgifter i samma utsträckning som poliser i övrigt. betänkande har remissbehandlats och överlag är remissinstanserna positiva till de överväganden som redovisas i betänkandet. Det framhålls att förslagen ger polisen möjlighet till en effektiv brottsbekämpning som enskildas personliga integritet tillvaratas på ett i huvudsak tillfredsställande sätt. Ett antal remissinstanser som särskilt yttrat sig i frågan är tveksamma till förslaget att i den nya polisdatalagen upprepa de bestämmelser i personuppgiftslagen som skall vara tillämpliga i polisens verksamhet. Flera remissinstanser anser att den nya lagen bör hänvisa till bestämmelserna i personuppgifts- lagen i stället för att upprepa dem. En massiv kritik har riktats mot Samarbete och informationsutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna m.m. SOU 2002:113 utredningens förslag att direkt åtkomst till personuppgifter skall vara förbehållen de personer inom polisen som på grund av sina arbetsuppgifter behöver tillgång till uppgifterna. Många remiss- instanser pekar på att en påtaglig effekt av en sådan bestämmelse är att övriga brottsbekämpande myndigheter fråntas sin rätt till direktåtkomst, något som med största sannolikhet avsevärt skulle försvåra – och i vissa fall kanske omöjliggöra – det arbete som de myndigheterna är satta att utföra. De uppgifter som ålagts framgår av förordningen (1988:256) med instruktion för . är en av landets gränskontrollmyndigheter och har givits ett samlat ansvar för gränskontrollen till sjöss avseende både personer och varor. Uppgiften förutsätter – och bedrivs i – ett mycket nära samarbete med polisen och . Den övervakning av laglydnaden till sjöss som bedriver kan delas in i områdena polisiär verksamhet, kontroll av efterlevnad av in- och utförselföreskrifter, fiskeriövervakning och kontroll, sjötrafikövervakning och sjösäkerhetsarbete, miljööver- vakning samt övrig sjöövervakning. har också till uppgift att samordna de civila behoven av sjöövervakning och sjöinformation och förmedla denna information till berörda myndigheter. Härutöver skall följa den internationella utvecklingen inom sitt verksamhetsområde och medverka i internationellt samarbete för att utveckla gränskontroll, brottsbekämpning till sjöss, miljöskydd till sjöss och annan sjöövervakning. skall vidare samverka med andra myndigheter för att främja svenskt deltagande i internationellt samarbete inom sitt verksamhetsområde. Den polisiära verksamheten bedrivs inom samtliga ovan angivna områden då det föreligger misstanke om brott. Med stöd av lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervak- ning har kustbevakningstjänstemännen samma befogenheter som en polisman att hålla förhör, medtaga till förhör, gripa en person och att genomföra viss husrannsakan. Förundersökningsrätt tillkommer enbart inom miljöbrottsområdet. En särskild inriktning inom den polisiära verksamheten är gräns- kontrollen avseende personers rätt till in- och utresa samt vistelse i SOU 2002:113 Samarbete och informationsutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna m.m. (inre utlänningskontroll till sjöss). medverkar i personkontrollen genom att utöva kontroll av sjötrafiken. Kontroll genomförs av handelssjöfarten, varvid besättnings- och passagerarlistor kontrolleras mot olika register. Kontroll till sjöss genomförs främst ombord på fritidsbåtar och fiskefartyg men även ombord på handelsfartyg. medverkan i tullkontrollen sker enligt tullförordningen genom utövning av tullkontroll av sjötrafiken. skall vidare på begäran bistå , om det behövs för att skall kunna vidta en avsedd tullkontroll- åtgärd. Kustbevakningstjänstemännen har i bägge dessa situationer samma befogenheter som en tulltjänsteman att hålla förhör, gripa en person och att ta egendom i beslag. Kontrollverksamheten är främst inriktad mot narkotikasmugglingen och den storskaliga smugglingen av alkohol och tobak. Lagstöd finns i tullagen (2000:1281) och lagen (2000:1225) om straff för varusmuggling. Rättslig reglering saknas om behandling av personuppgifter i den brottsbekämpande verksam- heten. Inom myndigheten pågår dock arbete med att ta fram underlag för en blivande författningsreglering. bedriver inte någon självständig underrättelse- verksamhet. Genom att ha placerat en sambandsman hos och en hos samverkar dock i tullens och polisens underrättelse- verksamhet och stödjer verksamheten med sin särskilda kompetens avseende fiske och sjöfart samt får för egen del viktig information och analyser från och polisen. I var och en av de fyra regionledningarna finns en handläggare som bland sina uppgifter svarar för samverkan med tullens respektive polisens underrättelse- handläggare. Regeringen har i budgetpropositionen framhållit vikten av att samarbetet mellan och utvecklas samt anfört att myndigheterna i samråd bör arbeta fram ett system för riskanalyser, baserat på underrättelser och brottsmisstankar som kan vara styrande för kontrollverksamhetens utformning (prop. 2001/02:1, utgiftsområde 6, s 118). Myndig- heterna har därefter i regleringsbreven för fått ett sådant uppdrag av regeringen. har fått ett uppdrag att i samråd med polisen på motsvarande sätt utveckla ett riskanalysbaserat arbetssätt i den polisiära verksamheten. Enligt gällande förordning får ha direkt- åtkomst till underrättelseregister. Samarbete och informationsutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna m.m. SOU 2002:113 tillgång till dessa system genom nätverk. Kustbevak- ningen har enligt den nu gällande lagstiftningen inte direktåtkomst till polisens misstankeregister, belastningsregister eller till det allmänna spaningsregistret, men däremot till uppgifter i det av förda (Schengens informationssystem). För skatteförvaltningen gäller förordningen (1990:1293) med instruktion för skatteförvaltningen. Av lagen (1997:1024) om skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar framgår att skattemyndigheter får medverka vid brottsutredningar om vissa föreskrivna skattebrott eller folkbokföringsbrott. I övrigt kan skattemyndighet ges möjlighet att medverka vid undersökning av annat brott, förutsatt att åklagaren finner att det föreligger särskilda skäl för det. Det är åklagaren som är behörig att begära biträde av en skattemyndighet vid en undersöknings verkställande. Biträde från en skattemyndighet kan även begäras innan en förundersökning har inletts. Av instruktionen för skatteförvaltningen framgår vidare att det skall finnas en särskild skattebrottsenhet vid de skattemyndigheter vilka medverkar i brottsutredningarna. har också till uppgift att verka brottsförebyggande. Skattebrottsenheternas behandling av personuppgifter regleras av lagen (1999:90) om behandling av personuppgifter vid skatte- myndigheters medverkan i brottsutredningar och förordningen (1999:105) med samma namn. Lagen gäller utöver personuppgifts- lagen och är tillämplig vid behandling av personuppgifter i en skattemyndighets verksamhet för att bedriva spaning och utredning i fråga om vissa angivna skatterelaterade brott och folkbokföringsbrott samt för att förebygga sådana brott. Skattemyndigheterna har rätt att föra underrättelseregister om syftet är att underlätta tillgången till allmänna uppgifter med anknytning till underrättelseverksamhet eller för att ge underlag för beslut om särskilda undersökningar avseende allvarlig brottslig verksamhet. För att underrättelseregistret skall få innehålla uppgifter som kan hänföras till en enskild person krävs att uppgifterna ger anledning att anta att allvarlig brottslig verksamhet utövats eller kan komma att utövas och att den som avses med SOU 2002:113 Samarbete och informationsutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna m.m. uppgifterna skäligen kan misstänkas för att ha utövat eller komma att utöva den allvarliga brottsliga verksamheten. För att personuppgifter skall få behandlas i underrättelse- verksamhet föreskrivs att en särskild undersökning avseende skatte- och folkbokföringsbrott skall ha inletts och att det finns anledning att anta att allvarlig brottslighet har utövats eller kan komma att utövas. och skattemyndigheterna får ha direktåtkomst till underrättelseregistren. Härutöver får uppgifter lämnas ut till , en polismyndighet och . För gäller förordningen (1997:898) med instruktion för . Eftersom Ekobrotts- myndigheten är en åklagarmyndighet är även de generella bestäm- melserna om åklagare, vilka bl.a. återfinns i , samt åklagarförordningen (1996:205) tillämpliga. är en åklagarmyndighet för bekämpning av ekonomisk brottslighet. skiljer sig från andra åklagarmyndigheter genom att dess uppgifter är funktionellt bestämda. Vid myndigheten tjänstgör åklagare, poliser, ekonomer, andra experter och administratörer. Poliserna vid Ekobrotts- myndigheten är anställda av polisväsendet och inkommenderade för tjänstgöring vid myndigheten. I övrigt finns det möjlighet att vid behov placera personal från skatteförvaltningen, exekutions- väsendet, och andra myndigheter vid Ekobrottsmyndig- heten. handlägger mål som avser 11 kap. brotts- balken, lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelser m.m., skattebrottslagen (1971:69), aktiebolagslagen (1975:1385), insiderstrafflagen (2002:1086) och mål vars handläggning annars ställer särskilda krav på kännedom om finansiella förhållanden, näringslivsförhållanden, skatterätt eller liknande. Ekobrotts- myndigheten handlägger vidare mål som avser 9 kap. 1–3 §§ om gärningen rör EU:s finansiella intressen samt 9 kap. 3 a § . arbetar såväl brottsbekämpande med brottsutredningar och lagföring som brottsförebyggande. Samarbete och informationsutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna m.m. SOU 2002:113 har till uppgift att bekämpa ekonomisk brottslighet och svarar för den nationella samordningen och andra åtgärder för bekämpning av den ekonomiska brottsligheten. Myndigheten har vidare ålagts att ansvara för samordningen av de nationella åtgärderna mot bedrägerier, missbruk och annan oegentlig och ineffektiv hantering och användning av EU- relaterade medel i landet. skall även arbeta brottsförebyggande. Eftersom brottsförebyggande arbete är att beteckna som en polisiär uppgift ankommer det på polispersonalen vid att sköta detta. Det saknas en rättslig reglering såvitt avser Ekobrottsmyndig- hetens behandling av personuppgifter. Arbete pågår inom för att tillskapa en sådan reglering. Eftersom polisdatalagen endast är tillämplig i polisiär verksamhet omfattar lagen inte , vilket får till följd att de polismän som arbetar med polisiär verksamhet vid Ekobrotts- myndigheten inte ges samma verktyg för att lösa sina uppgifter som de poliser som arbetar i polisväsendet. Denna ordning har upplevts som otillfredsställande och regeringen beslutade därför om en ändring i polisdatalagen, vilken innebär att de poliser som arbetar vid skall likställas med övriga polismän. Lagändringen innebär att polismän vid i sitt brottsförebyggande arbete ges direktåtkomst till det allmänna spaningsregistret och kriminal- underrättelseregistret. har inte rätt att behandla personuppgif- ter automatiserat i underrättelseverksamhet. har emellertid, som nämnts ovan, remitterat ett förslag som innebär att poliser vid skall få möjlighet att automatiserat behandla personuppgifter i samma utsträckning som poliser i övrigt (jfr avsnitt 7.1.1). De grundläggande reglerna för åklagarverksamheten finns i 7 kap. . Ytterligare bestämmelser finns i förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren, i åklagarförord- ningen (1996:205) och i strafföreläggandekungörelsen (1970:60). Åklagarnas arbetsuppgifter består i att vara förundersöknings- ledare i sådana brottmål där saken inte är av enkel beskaffenhet, SOU 2002:113 Samarbete och informationsutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna m.m. fatta beslut i åtalsfrågan och föra talan i domstol. Åklagarna har härutöver getts långtgående befogenheter bl.a. när det gäller att besluta om olika straffprocessuella tvångsmedel såsom anhållande, husrannsakan och beslag. Enligt bestämmelser i 48 kap. rättegångs- balken har åklagarna rätt att förelägga bötesstraff och villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter genom strafföre- läggande. Den enda rättsliga reglering som finns beträffande åklagarnas behandling av personuppgifter är förordningen (1995:1006) om registerföring vid åklagarmyndigheterna vilken reglerar hanteringen av ärenderegistren. arbetar emellertid med en ny reglering. Åklagarna har inte rätt att bedriva underrättelseverksamhet. Som ett led i utredningsarbetet har utredningen företagit besök hos de myndigheter som samverkar med tullen såvitt avser informationsutbyte. Utredningen har därvid träffat företrädare för , , i , , , och i . Utredningen har även träffat ledning samt getts tillfälle att närvara vid ett av RIF-gruppens sammanträden. En samsyn redovisas av samtliga myndigheter såvitt avser frågan om samverkan mellan myndigheterna i den brottsförebyggande och brottsbekämpande verksamheten. Samtliga myndighetsföreträdare poängterar att det är nödvändigt och viktigt att de brotts- bekämpande myndigheterna samverkar i så stor utsträckning som möjligt. Det betonas också att varje brottsbekämpande myndighet måste få del av den information som behövs för att myndigheten skall kunna lösa sina uppgifter. Det bedöms som otillfredsställande att brottsbekämpande myndigheter som har likartade uppgifter inte ges samma förutsättningar att kunna lösa sina uppgifter. Regleringen kring vilka brottsbekämpande myndigheter som får bedriva underrättelseverksamhet ges som ett belysande exempel, varvid det poängteras att det inte kan anses som en acceptabel ordning att inte alla de myndigheter som har brottsbekämpande uppgifter också ges tillåtelse att bedriva underrättelseverksamhet. Samarbete och informationsutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna m.m. SOU 2002:113 Beträffande frågor om informationsteknologi och säkerhet framhålls att det är väsentligt att de brottsbekämpande myndig- heterna har en gemensam och generell syn på säkerhet, information och gränssnitt. Målsättningen bör vara att söka åstadkomma en så god informationsförsörjning som möjligt. Säkerhetsfrågorna bedöms dock vara komplicerade, eftersom det inom respektive myndighet finns olika uppfattningar om vad en godtagbar säkerhetsnivå innebär. Polisens slutna system är en annan komplicerande faktor, eftersom flera andra myndigheter har mer öppna system och access mot Internet. RIF-myndigheterna planerar att träffa principöverenskommelser beträffande bl.a. IT- säkerhet. Vad gäller behandlade frågor om juridiska och tekniska hinder mot samverkan påpekas från flera håll att det inte finns några större tekniska hinder utan att det är lagstiftningen som ställer till problem. Sekretesslagen och dess lagtekniska uppdelning på skilda myndigheter bedöms hindra ett effektivt samarbete mellan de brottsbekämpande myndigheterna. I stället förordas att de brottsbekämpande myndigheterna skall ses som en helhet och betecknas som en gemensam verksamhet. Det poängteras att det är viktigt att de brottsbekämpande myndigheterna ges verktyg så att de kan arbeta proaktivt, vilket statsmakterna har uttryckt som ambition. 7.3Åtgärder för ett förbättrat brottsbekämpande arbete Statsmakterna har vid upprepade tillfällen understrukit vikten av att på bred front skapa förutsättningar för ett långsiktigt brottsföre- byggande arbete inom alla samhällssektorer. För att skapa så goda förutsättningar som möjligt för den brottsbekämpande verksam- heten har det uttalats att det krävs samverkan mellan myndigheter. I det följande ges en sammanfattning av regeringens försök att samordna informationsförsörjningen inom rättsväsendet genom den s.k. RIF-samordningen samt en beskrivning av förordningen (1997:899) om myndighetssamverkan mot ekonomisk brottslighet. Därefter redovisas regeringens nya strategi mot den ekonomiska brottsligheten. Avsnittet avslutas med en kortfattad redogörelse för en informationsrapport från revisorer. SOU 2002:113 Samarbete och informationsutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna m.m. 7.3.1Rättsväsendets informationsförsörjning – RIF-samordningen Regeringen fastställde genom beslut , Ju 96/3163, en strategi för samordning av rättsväsendets informa- tionsförsörjning och uppdrog åt , Riksåklagaren, , , , , (dåvarande ) och att arbeta i enlighet med strategin. fick i uppdrag att svara för nödvändiga formaliteter i samband med inrättandet av Rådet för rättsväsendets informationsförsörjning (). Diskussioner har sedermera förts om huruvida bör adjungeras till rådet men något beslut har inte fattats. Även har gjort en framställning till om att få ingå i arbetet med RIF-samordningen. Regeringens övergripande mål för samordningen är att informa- tionsförsörjningen inom rättsväsendet skall stödja verksamheten så att den kan bedrivas med hög effektivitet, produktivitet och kvalitet. Informationsförsörjningen skall vara kostnadseffektiv och säker samt svara mot RIF-myndigheternas behov. Under förutsätt- ning att den personliga integriteten värnas skall en uppgift normalt endast registreras en gång och kontrolleras direkt vid källan och varje behörig myndighet skall kunna få den information som behövs som helst och i önskad form. Strategin för samordning av rättsväsendets informations- försörjning innehåller bl.a. regler om ansvarsfördelning mellan de samverkande myndigheterna. Av strategin följer att varje myndighet skall ansvara för sin del av den totala samordnings- verksamheten. Detta innebär att varje myndighet skall fatta beslut inom sitt verksamhetsområde. Formellt skall det inte fattas några beslut i rådet men det är möjligt att myndighetsgemensamma beslut kan komma att fattas av myndighetsföreträdarna i rådet. fastställde en vision för rättsväsen- dets brottmålshantering. Målet är att man skall söka åstadkomma en papperslös ärendehantering, en generell kommunikations- lösning, ett enhetligt stöd för utredningsprocessen och vissa gemensamma system. Bättre förutsättningar att följa upp rättsväsendets samlade resultat genom samordnad verksamhets- och rättsstatistik måste skapas. Samarbete och informationsutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna m.m. SOU 2002:113 svara mot RIF-myndigheternas verksamhetsbehov. För att detta skall kunna uppnås måste bl.a. en förbättrad samordning av den gemensamma informationen utvecklas, informationen kunna utbytas på ett säkert och valfritt sätt med intressenter utanför rättsväsendet och med allmänheten samt en ökad användning av modern teknik i brottmålshanteringen komma till stånd. överlämnade RIF-myndigheterna en strategisk plan för samordning av rättsväsendets informationsförsörjning till regeringen. I planen, som sträcker sig fram , prioriterar RIF-myndigheterna tre verksamhetsområden: N Gemensam ärendehantering och informationsutbyte under förundersökningen. N Stöd för hantering och dokumentation av straffprocessuella tvångsmedel. N Elektronisk dom och uppgift om laga kraft. Som grundläggande förutsättningar för det fortsatta utvecklings- arbetet avser , att, senast vid utgången av , träffa principöverenskommelser om N modell för gemensamma definitioner på verksamhets- begrepp, N ett nytt sätt att klassificera brott, N rätt nivå på gemensam säkerhet vid informationsutbyte, N gemensam syn på kommunikationsteknik samt definition av informationsägare. RIF-samordningen präglas av en helhetssyn på brottmåls- hanteringen. Utvecklings- och samordningsarbetet skall bedrivas utifrån ett processorienterat synsätt. De åtgärder som planeras skall analyseras utifrån vilken nytta de medför i förhållande till kostnaderna.