sou · GQB3111 · 2003-01-01 00:00:00 — Enligt epizootilagen (1999:657) kan en veterinär, som har grundad anledning anta att ett fall av epizootisk sjukdom inträffat, i den utsträckning som behövs för att motverka smittspridning besluta om förbud mot att besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från det misstänkta området (spärrförklaring); beslutet skall underställas vederbörande myndighet, som skall pröva om beslutet kan fortsätta att gälla (4 §). Är det klarlagt att ett sådant sjukdomsfall inträffat, skall myndighet (i allmänhet ) besluta bl.a. om förbud av detta slag i den utsträckning som behövs för att motverka sprittspridning i fråga om smittade eller angränsande Översikt av lagstiftning av intresse områden och om förbud mot tillträde till vissa djurstallar eller andra anläggningar där djur hålls (5 §). Viss ersättning utgår från staten för produktionsbortfall och annan inkomstförlust till följd av sådana beslut (se närmare 15 §). Brott mot dessa förbud är straffbelagt (20 §). – Enligt smittskyddslagen (1988:1472) kan rörelsefriheten inskränkas bl.a. genom beslut om tvångsisolering (se särskilt 38 och 44 §§); dessa åtgärder går dock inte ut på avspärrning av vissa områden och har mindre intresse i sam- manhanget. Här kan slutligen erinras om regeln i 2 kap. 8 § regeringsformen om att varje medborgare är gentemot det allmänna tillförsäkrad bl.a. frihet att förflytta sig inom riket. Denna rättighet kan dock begränsas genom lag för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle, i den mån begränsningen är nödvändig med hänsyn till det ändamål som föranlett den (2 kap. 12 §). 2.2Andra regler om åtgärder mot störningar Några andra lagar avser också att förhindra störningar av olika slag, dock utan att rörelsefriheten på något sätt begränsas. Lagen (1993:599) om radiokommunikation tar sikte bl.a. på störande användning av radioanläggningar m.m. Syftet är i första hand att främja ett effektivt nyttjande av möjligheterna till radio- kommunikationer och andra användningar av radiovågor (jfr 1 §). Enligt 3 § krävs i princip tillstånd enligt lagen för att använda en radiosändare bl.a. här i landet. Tillstånd förutsätter bl.a. att sän- daren kan antas bli använd så att inte annan tillåten radioanvänd- ning i eller i utlandet riskerar att bli skadligt påverkad eller användningen hindrar radiokommunikation som är särskilt viktig med hänsyn till den fria åsiktsbildningen (se närmare 9 §).4 Till- stånd att använda radiosändare kan förenas med villkor angående bl.a. det geografiska område inom vilket en mobil radiosändare får användas (11 § 3 p.). Tillstånd skall återkallas bl.a. om radio- sändaren har använts i strid med tillståndsvillkoren och avvikelsen inte kan anses vara av mindre betydelse (13 §). Några regler gäller särskilda åtgärder mot störningar. Om en radiosändare stör användningen av en annan radioanläggning skall tillståndshavaren ombesörja att störningen upphör eller i görligaste 4 Ett annat villkor är att inte användningen tar i anspråk frekvensutrymme behövligt för vissa ändamål (9 § 1 st. p. 4 och 5). Översikt av lagstiftning av intresse mån minskas, och motsvarande gäller för störande radiomottagare (16 §). Elektriska eller elektroniska anläggningar som inte är radio- anläggningar men är avsedda att alstra radiofrekvent energi för kommunikationsändamål eller för industriellt, vetenskapligt, medi- cinskt eller liknande ändamål får användas endast i enlighet med föreskrift av regeringen eller myndighet som regeringen bestäm- mer, varvid också kan meddelas förlägganden och förbud i enskilda fall. Regeringen får vidare meddela föreskrifter om förbud mot att inneha andra elektriska eller elektroniska anläggningar och som utan att vara radioanläggningar är avsedda att sända radiovågor. (Se närmare 17 §.) Överträdelser är i viss utsträckning straffbelagda (se närmare 18 §). Enligt ett betänkande (SOU 2002:60) föreslås lagen om radio- kommunikation bli ersatt med en ny lag om elektronisk kommu- nikation, som skall träda i kraft . Förslaget bygger bl.a. på och rådets direktiv /20/EG av om auktorisation för elektroniska kommunika- tionsnät och kommunikationstjänster (auktorisationsdirektivet). Det går i första hand ut på att främja konkurrens vid tillhanda- hållandet av elektroniska kommunikationsnät och kommunika- tionstjänster med tillhörande faciliteter och tjänster samt att främja slutanvändarnas intressen (1 kap. 1 §). Bakgrunden är den tekniska och marknadsmässiga utveckling som skett inom området. Delvis motsvarar bestämmelserna nuvarande lagstiftning, bl.a. när det gäller att hindra störningar. En del regler bör dock särskilt fram- hållas. Enligt 1 kap. 2 § ersätter inte lagens bestämmelser till- ståndprövning som föreskrivs i annan lag. 1 kap. 5 § innehåller en definition på skadlig störning: störning som äventyrar funktionen hos en radionavigationstjänst som fungerar i enlighet med gällande bestämmelser, inbegripet störning av befintliga eller planerade tjänster på nationellt tilldelade frekvenser. Tillstånd krävs för användning av en radiosändare här i landet (3 kap. 1 §). En förutsättning för att tillstånd skall beviljas är att det kan antas att radiosändaren kommer att användas på sådant sätt att otillåten risk för skadlig störning inte uppkommer (3 kap. 6 §). Tillstånd att använda radiosändare får förenas med villkor angående bl.a. täck- ning och utbyggnad inom landet samt det geografiska område inom vilket en mobil radiosändare får användas (3 kap. 9 ). Om skadlig störning uppkommer, skall tillståndshavaren se till att störningen upphör eller i möjligaste mån minskar, om inte stör- ningen på grund av särskilda skäl är tillåten. Översikt av lagstiftning av intresse radiomottagare som stör användningen av annan radiomottagare (3 kap. 17 §). Elektriska eller elektroniska anläggningar som, utan att vara radioanläggningar, är avsedda att alstra radiofrekvent energi för kommunikationsändamål i ledning eller för industriellt, veten- skapligt, medicinskt eller något annat liknande ändamål, får använ- das endast i enlighet med föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer; enligt sådana föreskrifter får också meddelas förbud mot att inneha andra elektriska eller elektroniska anläggningar som, utan att vara radio- anläggningar, är avsedda att sända radiovågor (3 kap. 18 §). Särskilda bestämmelser om elektromagnetiska störningar finns i lagen (1992:1512) om elektromagnetisk kompatibilitet, föranledd av ett EG-direktiv. Enligt lagen får regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om sådan kompa- tibilitet för apparater – dvs. om förutsättningen för att apparaten skall fungera tillfredsställande i den avsedda elektromagnetiska miljön utan att den själv förorsakar elektromagnetiska störningar. Föreskrifterna skall gälla skydd för liv, personlig säkerhet och hälsa, kommunikationer eller näringsverksamhet. De får avse bl.a. apparaters egenskaper och annat som behövs för att apparater skall ha en tillfredsställande elektromagnetisk kompatibilitet. Eftersom direktivet rörde produkter inom sektorer som reglerades av annan lagstiftning än ellagen, t.ex. telekommunikationer, liksom medi- cinska apparater, ansågs en särskild lag böra införas om dessa frågor.5 (Angående ellagen, se 2.3 nedan.) En mera speciell lagstiftning med viss betydelse för arkeologisk forskning gäller fornminnen, som behandlas i 2 kap. lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Särskilda bestämmelser finns till skydd för fasta fornlämningar och fornfynd. Riksantikvarie- ämbetet och kan vidta behövliga åtgärder, exempelvis inhägnad, för att skydda och vårda fasta fornlämningar (se närmare 2 kap. 7 §). får också meddela särskilda föreskrifter till skydd för sådana fornlämningar och område kring dem – det senare dock under förutsättning att pågående användning av marken inte härigenom försvåras avsevärt. Vidare får i avvaktan på undersökning fridlysa plats där fornfynd påträffas, om det kan ske utan att någon väsentlig olägenhet uppstår. (Se 2 kap. 9 §.) En rad regler förhindrar ingrepp i fasta fornlämningar i samband med arbetsföretag, något som kräver särskilt tillstånd av 1992/93:47 s. 18. Översikt av lagstiftning av intresse ; som villkor kan ställas särskilda krav på under- sökningar av olika slag (2 kap. 10 15 §§). Ännu en grupp av regler av betydelse i lagstiftningsfrågan gäller störningar från en fastighet till en annan. I 3 kap. 1 § jordabalken förekommer en allmän bestämmelse om rättsförhållandet mellan grannar: var och en skall vid nyttjande av sin eller annans fasta egendom ta skälig hänsyn till omgivningen. Viktigare i detta sammanhang lär dock vara reglerna i 9 kap. MB om miljöfarlig verksamhet, som bl.a. avser användning av mark, byggnader eller anläggningar på ett sätt som kan medföra olägenhet för om- givningen genom buller, skakningar, ljus, joniserande eller icke joniserande strålning eller annat liknande (9 kap. 1 §). Det kan nämnas att påverkan på människors hälsa och miljön genom elektriska och magnetiska störningar från elektrisk anläggning numera innefattas i begreppet miljöfarlig verksamhet.6 Tillstånds- eller anmälningsplikt gäller för vissa miljöfarliga verksamheter (se 9 kap. 6-8 §§ MB samt förordningen 1998:899 om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd). – Några regler om ersättning till verksamhetsutövaren när han åläggs inskränka sin miljöfarliga verksamhet förekommer inte i MB. En formulering i 2 kap. 18 § 2 st. regeringsformen kunde visserligen tyda på att ersättning skulle utgå också i detta fall; frågan är omdiskuterad, men i MB:s motiv har man tagit avstånd från en sådan tolkning.7 Den skulle också strida mot en traditionell princip att myndighetsingrepp mot miljö- farlig verksamhet inte berättigar till ersättning för verksamhetens utövare. Beträffande elektriska anläggningar innehåller också ellagen (1997:857) vissa regler om skyddsåtgärder. Med elektrisk anlägg- ning menas enligt ellagen en anläggning med däri ingående särskilda föremål för produktion, överföring och användning av el (1 kap. 2 §). I lagen sägs bl.a. att elektriska anläggningar, elektriska anord- ningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel och elektriska installationer skall vara så beskaffade samt brukas på sådant sätt att betryggande säkerhet ges mot person- 6Se m.fl., . Del I s. 9:9. 1997/98:45 I s. 513 ff, II s. 558 ff. Se även SOU 2001:19 s. 93 ff med redogörelse för diskussionen. Översikt av lagstiftning av intresse eller sakskada eller störning i driften bl.a. vid andra elektriska anläggningar (9 kap. 1 §). I 32 kap. MB finns bestämmelser om skadestånd för störningar i omgivningen, varvid dock undantas bl.a. inverkan av elektrisk ström från elektrisk anläggning i fall då särskilda bestämmelser gäller (32 kap. 2 §); här tillämpas ellagen (1997:857). Av intresse är här att i denna lag förekommer bl.a. regler om skadestånd för störning av driften vid en elektrisk anläggning genom inverkan av el från en annan sådan anläggning; ansvaret förutsätter vållande (10 kap. 4 §). I den mån störningar förekommer från annan elektronisk apparatur än elektriska anläggningar, lär 32 kap. vara tillämpligt, såvida man kan beteckna inverkan som annan liknande störning (32 kap. 3 § 1 st. 8 p.). Som nämnt faller sådan inverkan under begreppet annat liknande när det gäller miljöfarlig verk- samhet (9 kap. 1 § 3 p. )8, och sannolikt kan också 32 kap. tillämpas på störningarna.9 Också reglerna om allemansrätten har intresse i sammanhanget. Den innebär en begränsad rätt som var och en – svenska med- borgare lika väl som utlänningar – har att färdas över annans fastighet och vistas på den.10 Användningen av annans mark får inte gå så långt att fastighetens ägare eller annan med särskild rätt till fastigheten – t.ex. en arrendator – tillfogas nämnvärd olägenhet eller ekonomisk skada. Vad som närmare gäller om detta är ganska oklart; rättspraxis och litteratur angående dessa frågor är sparsam. Man brukar hän- visa till vissa straffbestämmelser som skulle tolkas motsättningsvis – vad som inte är kriminaliserat skulle i regel vara tillåtet – men den principen gäller inte alltid.11 Rörande allmänhetens rätt att passera över annans mark anses i varje fall 12 kap. 4 § vägledande. Bestämmelsen innehåller ett förbud att ta olovlig väg över tomt eller plantering eller över mark som kan ta skada av passagen, och av detta drar man slutsatsen att det i övrigt skulle 8Jfr m.fl., . En kommentar s. 9:8 f. 9Jfr m.fl., a.a. s. 32:40. 10Dessutom har allmänheten en viss rätt att ta naturprodukter, t.ex. svamp och bär, på annans fastighet, men det kan förbigås här. 11Jfr NJA 1949 s. 167 och NJA 1996 s. 495, där vitesförbud meddelades mot förfaranden som inte lär ha ansetts straffbara. Översikt av lagstiftning av intresse vara tillåtet att gå i skog och mark, över andra områden som inte är känsliga för passage och på vägar och stigar.12 Av intresse i detta sammanhang är vidare 4 kap. 6 § 2 st. . Enligt denna bestämmelse är det straffbart som olaga intrång att obehörigen intränga eller kvarstanna i kontor, fabrik, annan byggnad eller fartyg, på upplagsplats eller på annat dylikt ställe. Med annat dylikt ställe avses enligt förarbetena t.ex. inhägnad byggnadsplats eller annan liknande, för visst ändamål inrättad plats som det är angeläget att kunna freda mot obehöriga.13 Bestämmelsen anses böra tillämpas återhållsamt. Utanför förbudet faller bl.a. vad som stämmer med sedvana, och det omfattar inte handlingar som kan antas mera allmänt uppfattas som icke i egentlig mening klander- värda; en viss intresseavvägning i det enskilda fallet anses också möjlig (se NJA 1987 s. 148)14. I alla händelser lär en passage som medför mera allvarliga olägenheter för markägarens lagliga verk- samhet på fastigheten inte vara tillåten, även om passagen inte alltid är straffbar,15 och detsamma gäller naturligtvis när någon inte bara går över fastigheten utan också uppträder på ett mera störande sätt. När inte straff kommer i fråga kan fastighetsägaren tänkas reagera med talan om vitesförbud mot beteendet och krav på skadestånd. Sådana reaktioner kan dock vara opraktiska – inkräktaren kan vara anonym eller annars svår att få tag i, och ekonomisk skada kan vara svårbevisad. Markägaren har i allmänhet rätt att fritt spärra av sitt område med stängsel eller liknande anordning. I fråga om strandskydds- områden – området intill 100 eller i vissa fall från strandlinjen16 är dock sådana anordningar förbjudna, med undan- tag för stängsel som behövs för jordbruket m.m. (se närmare 7 kap. 16 §, särskilt p. 4, och 17 § ). Dispens kan meddelas från förbudet (7 kap. 18 §). – Enligt 26 kap. 11 § kan vidare en tillsynsmyndighet förelägga den som håller stängsel i ett område av betydelse för friluftslivet eller i närheten av ett sådant område att ordna grindar eller andra genomgångar som behövs för att allmänheten skall kunna komma till mark där allemansrätten gäller (s.k. stängselgenombrott). Är det uppenbart att stängslet endast är avsett att utestänga allmänheten från området, får före- 12Se om dessa regler senast m.fl., a.a. s. 7:4 ff. 13Se NJA II 1962 s. 133. 14Jfr även Jareborg, Brotten I (2 uppl. 1984) s. 278 samt SvJT 1976 rf s. 34 och RH 1995:29. 15Jfr i Miljörättslig tidskrift 1995 s. 92, , Allemansrätten vad säger lagen? (1999) s. 26 f, 30 f. 16Se närmare 7 kap. 13 och 14 §§ . Översikt av lagstiftning av intresse läggande meddelas att ta bort det. Vid prövningen om föreläggande skall meddelas får man göra en intresseavvägning, där också markägarens intresse att skydda sin mark beaktas.17 Vad angår möjligheten att sätta upp skyltar med tillträdesförbud finns vissa regler i lagen (1998:814) med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och skyltning. Skyltar som avvisar allmänheten från ett visst område av betydelse för friluftslivet får inte finnas uppsatta utan tillstånd av myndighet. Undantag gäller dock om det är uppenbart att allmänheten inte får färdas fritt inom området eller att skylten är behörig av något annat skäl (5 §). Kommunen får besluta om förelägganden eller förbud i enskilda fall för att lagen skall efterlevas (12 §). Skyltar av detta slag saknar i och för sig betydelse för allemansrätten, som gäller oavsett förbud av detta slag, men kan ge allmänheten intrycket att man inte får hålla till på platsen. En skylt som förbjuder passage som uppen- barligen kan medföra störningar för verksamhet på fastigheten får antas vara tillåten, men det kan vara svårt att dra gränsen för mark- ägarens befogenheter på denna punkt. Vidare kan vissa in- skränkningar i allmänhetens rörelsefrihet göras genom lokala föreskrifter enligt ordningslagen (1993:1617). Allemansrätten finns omtalad i grundlagen. I 2 kap. 18 § 3 st. regeringsformen sägs – sedan 1 och 2 st. slagit fast att varje med- borgares egendom på olika sätt är tryggad mot ingrepp från det allmännas sida – att alla skall ha tillgång till naturen enligt alle- mansrätten oberoende av vad som föreskrivits i de föregående styckena. Det rättsskydd som denna lagregel ger allemansrätten är dock begränsat, dels genom att den bara tar sikte på förhållandet till egendomsskyddet, dels genom att allemansrätten som framgått inte utgör något preciserat begrepp. Man kan betrakta grundlags- regeln som en allmän markering av allemansrättens betydelse, men den hindrar inte att man på särskilda punkter inskränker rätten – särskilt om detta sker i det allmännas intresse.18 17Se , Allemansrätt och markägarskydd (2 uppl 1966) s. 30, 64 f, Jonzon-Delin- , Naturvårdslagen. En kommentar (3 uppl. 1988) s. 129, i Miljörättslig tidskrift 1995 s. 92, 104 ff. 18Jfr , Grundlagen och fastighetsrätten (1996) s. 132 ff. Översikt av lagstiftning av intresse Enligt upplysningar från andra nordiska länder förekommer inte på något håll någon allmän lagstiftning om skydd för forskningsverk- samhet. Däremot förekommer viss speciallagstiftning. I har man framhållit, att lagstiftning saknas med hän- syn till skydd av forskningsverksamhet i naturen. Av upplysningar från ministerier och forskningsråd framgår vidare att man i sådana fall ingått avtal med ägare av det berörda området på grundval av allmänna privaträttsliga regler; vidare har skyltar satts upp om att inte pågående mätningar får störas, och de har i allmänhet respek- terats. Något behov av en lagstiftning till skydd för forskningen anses inte föreligga. Något lagstöd finns inte heller att hindra allmänheten att på bestämda geografiska områden använda mobiltelefoner eller liknande utrustning som kan verka störande i förhållande till exempelvis radioastronomisk forskning. Frågan regleras av privaträttsliga regler i förening med generella bestäm- melser i Lov om Radiofrekvenser. Den danska museumloven ger vidare rätt att stoppa pågående markarbeten för att museer skall kunna värdera risken för skada på väsentliga fornminnen och företa arkeologiska undersökningar. För del kan nämnas radiolagen (1015/2001), som i stora delar motsvarar den svenska lagstiftningen på området (2.2 ovan); bl.a. förekommer regler om förhindrande av skadliga störningar (34 §). Enligt uppgift har forskningsverksamheten i övrigt i prak- tiken fått skydd genom att man reserverat tillräckligt med plats vid verksamhetens början eller när instrument har placerats; ibland avgränsas området utan stöd av lag med staket och skyltar, som förbjuder obehörigt tillträde till området eller användning av mobiltelefon. Uppkommande problem har man försökt lösa i samförstånd. I har man hänvisat till möjligheten att reglera bruk av frekvenser vid telekommunikation med stöd av lov nr. 39 om telekommunikasjon (teleloven). Bl.a. har man på detta sätt skapat en mobilfri zon inom en radie från en rymdforskningsinstitution som drivs av EISCAT (; se härom 3.2 nedan) och infört en absolut radiotystnad på . Vidare har nämnts lagstiftning till skydd för natur- eller kulturmiljön där grunden för ett områdes- skydd kan vara områdenas värde för forskning och vetenskap, Översikt av lagstiftning av intresse t.ex. lov om naturvern nr. 63 och lov om kulturminner nr. 3Synpunkter från institutioner m.fl. sände utredningen ut en rundfråga till samtliga och högskolor, vissa andra forskningsinstitutioner och organisationer samt alla länsstyrelser – sammanlagt 122 adressater för att få klarhet om behovet av en lagstiftning om skydd för känslig forskning. I skrivelsen (se bilaga 2 till be- tänkandet) ställdes frågan, vilka typer av forskning som enligt adressatens erfarenhet kunde behöva skyddas genom lagstiftning och vilka typer av störningar som i så fall behövde förhindras. 75 svar, delvis utförliga, kom in till utredningen. Från vissa uni- versitet och högskolor kom ett gemensamt svar för alla fakulteter, från andra håll svarade vissa fakulteter och institutioner för sig. I 37 svar förekom uppgifter och synpunkter av intresse för utred- ningen. (Förteckning över adressaterna och inkomna svar återfinns i bilagorna 3 och 4 till betänkandet.) Här skall en sammanfattning ges av svarens innehåll. Åtskilliga svar uppehåller sig vid störningar från radiosändare och mobiltelefoner samt elektromagnetiska störningar och användning av elektronisk apparatur i övrigt. Som framgår av direktiven var det störningar av verksamheten vid vid som närmast föranledde att utred- ningen tillsattes. I ett yttrande från observatoriet utvecklas, att den radioastronomiska forskning som bedrivs där är i hög grad känslig för störningar från radiosändare och mobiltelefoner och behöver ett skydd genom lagstiftning; att hänvisa till lag om radiokommunikation skulle vara verkningslöst, eftersom det skulle vara nära nog omöjligt att tillse att lagen efterföljdes. Synpunkter från institutioner m.fl. att mobiltelefoner hör till varje persons standardutrustning och att erfarenhetsmässigt även laglydiga personer glömmer att slå av dem eller felaktigt tror att de inte stör när de inte används. Problemen vid framhålls också av Rymdstyrelsen, som ställer sig positiv till lagstiftning som kan förhindra eller påtagligt minska inverkan av yttre radiostörningar, och av i . har betonat betydelsen av att observatoriet kan bedriva sin verksamhet med minsta möjliga störningar från omgivande radiotrafik. EISCAT (en internationell organisation som driver ett avancerat radarsystem för markbaserad rymdforskning på ) anför, att organi- sationens högkänsliga mottagarsystem bl.a. i störs bl.a. av oönskade radiosignaler i angränsande frekvensband, framför allt från basstationer för mobiltelefoni. Enligt EISCAT skulle visser- ligen sådana störningar kunna motverkas genom frekvensplanering, men varken internationella telereglementet eller gällande telelag- stiftning ger något juridiskt skydd mot användning av sådana stationer, utan man är beroende av Post- och och andra användares tillmötesgående från fall till fall. EISCAT för- ordar en översyn av telelagstiftningen och annan lagstiftning för ökat skydd. har särskilt framhållit också de stör- ningar som drabbar EISCAT. har i sitt svar nämnt radiostörningar som påverkar forskningsverksamheten vid och EISCAT liksom också rymdforskningen vid raket- skjutfält, och uppger: För att begränsa störningsrisken tar styrelsen hänsyn till dessa verksamheter i frekvensplanering och tillstånds- givning. Då radiostörningar uppträder från andra radiosändare kan styrelsen genom sin tillsynsverksamhet vidta åtgärder enligt lag om radiokommunikation. Nyttan härav är dock starkt begränsad, speciellt vid störningar från mobila terminaler då dessa i regel är tidsmässigt mycket korta som skadan på de radioastronomiska observationerna eller rymdforskningen redan kan vara ett faktum. Också – som driver verksamheten vid – framhåller behovet av att begränsa användningen av andra radiokällor kring raketskjutfältet. Behovet av skydd mot vissa radiosändare och mobiltelefoni understryks också av , där ett flertal forsk- ningsprojekt avser elektronisk strålning från rymden. Samtliga anläggningar sägs vara känsliga för och drabbas av interferenser och