sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — I 33 a § KvaL, som trädde i kraft , ges en möj- lighet till verkställighet genom intensivövervakning med elektro- nisk kontroll för intagna som dömts till fängelse i lägst (se avsnitt 3.2). Medgivande till sådan verkställighet i slutskedet av ett straff får inte lämnas bland annat om det kan befaras att den intagne kommer att återfalla i brott. I förarbetena till bestämmelsen (prop. 2000/01:76 s. 21) sägs att samhällsskyddsaspekterna måste tillmätas stor vikt och att riskbedömningar måste utgöra en viktig del av den individuella prövningen. Enligt 58 a § KvaL får regeringen beträffande viss intagen besluta att ett ärende angående vistelse utanför anstalt skall överlämnas till regeringens prövning, om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet eller till risken för att den intagne under verkställigheten i anstalt medverkar till brott som innefattar användande av våld, hot eller tvång för politiska syften. Även bland reglerna om val av påföljd finns ett par bestämmelser enligt vilka risken för återfall i brott har betydelse. I 30 kap. 7 § sägs att vid val av påföljd skall rätten som skäl för villkorlig dom beakta om det saknas särskild anledning att befara att den tilltalade kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. Riskbedömningar avseende återfall i brott I 30 kap. 9 § anges att vid val av påföljd skall rätten som skäl för skyddstillsyn beakta om det finns anledning att anta att denna påföljd kan bidra till att den tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet. Risken för återfall i brott har också tidigare varit ett kriterium för den frigivningsprövning som utförde (se avsnitt 4.2). Det har då varit fråga om risk för särskilt allvarlig brottslighet. Man kan också dra paralleller med det system med särskild utskrivningsprövning som gäller för psykiskt störda lagöverträdare som har dömts till rättspsykiatrisk vård förenad med sådan pröv- ning. Som framgått av vad som redovisats ovan skall det vara fråga om risk för att gärningsmannen återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag för att rätten skall få döma till denna påföljd. Vid prövningen om vården skall upphöra är ett av rekvisiten att det inte längre till följd av den psykiska störningen finns risk för att patienten återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag. I bilaga 4, som författats av utredningens expert , återfinns en redogörelse över utvecklingen av de riskbedömningar som i olika sammanhang genomförs bland annat inom kriminal- vården och den rättspsykiatriska vården. har i sitt överlämnande betänkande Psykisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3) föreslagit att det i straffsystemet införs en ny reaktion benämnd samhälls- skyddsåtgärd. Kommittén anser att intresset av samhällsskydd i särskilda fall bör kunna beaktas som en självständig, kom- pletterande faktor. Detta bör enligt kommittén vara möjligt i sam- band med påföljdsbestämningen och verkställigheten av straff- rättsliga reaktioner för mycket allvarliga gärningar vilka riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa. Enligt kommitténs förslag skall samhällsskyddsåtgärder, om inte ett väsentligt intresse av samhällsskydd kan tillgodoses genom straff eller andra åtgärder, kunna beslutas i två olika situationer för den som begått straffbelagda gärningar. Dels som en åtgärd i sam- band med gärningar som inte medför ansvar på grund av otillräkne- lighet men där samhällets intresse av skydd gör sig starkt gällande. Dels som en tidsobestämd påföljd vid synnerligen allvarliga brott mot liv eller hälsa i fall det föreligger en påtaglig återfallsrisk sam- Riskbedömningar avseende återfall i brott tidigt som det frihetsberövande som annars skulle ha dömts ut inte är tillräckligt för att tillgodose samhällsskyddsintresset. Åtgärderna kommer därför enligt kommittén att kunna omfatta även psykiskt störda lagöverträdare som döms till tidsbestämda straff, t.ex. personer med personlighetsstörningar. De föreslagna samhällsskyddsåtgärderna regleras i ett särskilt kapitel i och i en särskild verkställighetslag. Vidare föreslår kommittén att både frågan i ett brottmål om en samhälls- skyddsåtgärd skall dömas ut och frågan vid senare kontinuerliga omprövningar om åtgärden skall bestå skall prövas av allmän dom- stol. Kommittén har i betänkandet beträffande samhällsskydds- aspekten och riskbedömningar sammanfattningsvis anfört bland annat följande (s. 268 ff.). När man diskuterar samhällsskyddsaspekten och intresset av samhällsskydd som motiv till straffrättsliga åtgärder är det viktigt att klargöra de egentliga grunderna för och målen med åtgärderna. Samhällsskydd som idé är nära förknippat med brottsprevention. Syftet med särskilda samhällsskyddsåtgärder måste vara att på olika sätt förebygga och därmed förhindra nya brott. Andra centrala begrepp i det sammanhanget är social/samhällelig kontroll och risk. Det är uppenbart att individrelaterade åtgärder som grundar sig på samhällsskydd innefattar riskbedömningar och att de åtgärder som kan bli följden av sådana bedömningar i vart fall delvis är av kontrollkaraktär (riskhantering). Samhällsskyddsåtgärder kan naturligtvis, om de inte omgärdas med tillräckliga begränsningar, komma i konflikt med den en- skildes rättigheter och med sådana grundläggande straffrättsliga principer som proportionalitet och förutsebarhet. I botten ligger nämligen en mer eller mindre uttalad konflikt mellan å ena sidan samhällets i många fall bristande möjligheter att förutse en individs framtida beteende och på denna grund vidta åtgärder för att för- hindra och förebygga dennes återfall i brott och å andra sidan individens ansvar som rimligen måste inskränka sig till en bedöm- ning i efterhand av de gärningar som han har gjort sig skyldig till. På ett generellt plan står med andra ord samhällets trygghet här i motsats till den enskildes rätt till frihet. Eftersom åtgärderna kan komma att inskränka fundamentala rättigheter som den enskildes rätt till frihet tillkommer också rättsstatliga krav på hur rättighetsinskränkningar får göras. Dessa krav är grundade på regeringsformen och skydd för mänskliga Riskbedömningar avseende återfall i brott rättigheter enligt internationella konventioner. Också i dessa sammanhang brukar man tala om en proportionalitetsprincip – den konstitutionella till skillnad från den straffrättsliga – som innebär att rättighetsinskränkningen inte får vara mer ingripande än vad syftet kräver. Allvaret i den gärning som risken avser får då vägas mot säkerheten i riskbedömningen. I det perspektivet kan man ställa lägre krav på visshet, om den bedömda risken avser grova våldsbrott än om den avser förmögenhetsbrott. Självklart måste man också bedöma värdet av åtgärderna i förhållande till det bakomliggande intresset – att förhindra och förebygga nya brott. Traditionellt sett brukar man när det gäller psykiskt störda lag- överträdare tala om farlighetsbedömningar. Enligt dessa gäller det att bedöma vilka lagöverträdare som är farliga och vilka som är ofarliga. har det blivit allt vanligare att diskutera i termer av risk i stället för farlighet. Risk är beroende av ett sammanhang och är föränderlig och således inte såsom farlighet en egenskap (ett karaktärsdrag) som personen i fråga antingen har eller inte har. Risk för återfall i brott är naturligtvis beroende på en rad olika faktorer. Dessutom är riskbegreppet i sig ett mångdimensionellt och konstruerat begrepp. Termen risk är den eventuella möjlig- heten att en viss icke önskad effekt inträffar i fram- tiden. Riskbedömning är med andra ord en uppskattning av hur stor chansen är för att detta möjliga händelseförlopp inträffar, oftast baserat på någon form av sannolikhetsresonemang. Men riskbedömning innefattar även värderingar. Utfallet, dvs. konse- kvenserna av att risken förverkligas, är därför av lika stor betydelse för hur risken uppfattas och bedöms som hur hög sannolikheten för detta utfall är beräknat efter kvantitativa fak- torer. Eftersom den återfallsrisk som skall hanteras i vårt resone- mang om samhällsskydd avser återfall i grova brott mot någons liv eller hälsa, uppfattas risken troligen som oacceptabel även vid en förhållandevis låg utfallssannolikhet. Detta gäller särskilt, om det redan begångna brottet (indexbrottet) framstår som skrämmande eller svårförklarligt. Hur risker uppfattas och bedöms är nämligen beroende på såväl kvalitativa som kvantitativa faktorer. Otäckhetsfaktorn, oförklarliga eller okända motiv och vittgående konsekvenser om risken förverkligas (katastrofpotential) är exempel på mera kvalitativa faktorer som har visat sig ha lika stor betydelse för hur risker uppfattas och accepteras i samhället som kvantitativa sannolikhetsbedömningar. Riskbedömningar avseende återfall i brott Det enklaste svaret på frågan varför riskbedömningar görs är att sådana bedömningar utförs för att vi människor saknar förmåga att veta vad framtiden bär med sig, men att vi inte passivt vill finna oss i denna ovisshet och bara se vad som händer. I stället vill vi försöka påverka vad som kommer att ske. En strävan är att förebygga den fara som risken avser genom att med olika åtgärder försöka påverka händelseutvecklingen i en önskvärd riktning. Risk- bedömningar blir då ett sätt att hantera framtidens osäkerhet och därmed ett verktyg för att analysera, värdera och slutligen kunna besluta om vilka åtgärder som behöver vidtas. I alla rättssystem finns samhällsskyddskomponenten med i bilden när det gäller psykiskt störda lagöverträdare. I de flesta rätts- system, liksom i vårt eget, har detta lett till att en domstol eller en domstolsliknande nämnd prövar om den psykiskt störde kan skrivas ut och vistas fritt i samhället utifrån överväganden grundade på intresset av samhällsskydd. De flesta människor finner det nog också rimligt att det finns vissa möjligheter till riskbedömning och riskhantering när det gäller psykiskt störda lagöverträdare som till följd av sitt tillstånd begått allvarliga gärningar mot någons liv eller hälsa. Intresset att skydda eventuella nya offer för grova vålds- eller sexualbrott väger med andra ord tyngre än den enskildes rätt till frihet, i vart fall i situationer när denne redan har begått en allvarlig gärning och det bedöms föreligga en mera påtaglig risk för återfall. Det torde därför inte gå att helt undvara riskbedömningar som mera direkt grundas på samhällsskyddet i ett reformerat system. Det går att genom forskningen visa på riskfaktorer på olika nivåer. På samhällsnivå är kända riskfaktorer sådant som fattigdom, segregation, arbetslöshet och låg utbildningsnivå. På gruppnivå finns psykosociala riskfaktorer som har samband med familjen, sociala nätverk och gängbildningar, medan det på individnivå finns riskfaktorer i form av specifika personlighetsdrag som impulsivitet, personlighetsstörningar som psykopati och missbruk. Riskfaktorer kan finnas även på konstitutionell nivå i form av genetiska och biologiska förutsättningar. Det är svårt att värdera och väga dessa olika riskfaktorer på olika nivåer mot varandra och olika nivåer kräver olika former av insatser och åtgärder. Utvecklingen av riskbedömningar inom rättspsykiatrin (se även bilaga 6 till betänkande) har gått från ostrukturerade kliniska bedömningar , vilka inte var bättre än slumpen, via aktuariska och mekaniska bedöm- ningar på statistiskt underlag , till dagens situation Riskbedömningar avseende återfall i brott där försök görs att kombinera aktuariska (historiska) data med strukturerade kliniska bedömningar. Inom forskningen finns starkast stöd för de aktuariska eller historiska faktorerna såsom tidigare brottslighet, svår uppväxt, tidiga beteendestörningar och psykopati eller andra personlighetsstörningar. bör man vara medveten om att dessa faktorer sällan skiljer sig åt för de lag- överträdare som bedöms. I vissa undersökningar har också hävdats att s.k. kliniska faktorer är av större betydelse för riskbedömning- en. Det har hävdats att dagens strukturerade riskbedömningar kan uppnå en säkerhet om 75–. Innebörden av detta är att i en grupp på 100 personer som har samma riskfaktorer kommer 75– 80 personer att återfalla i brott, under förutsättning att inga åtgärder sätts in för att minska riskerna, vilket i sig vore etiskt oacceptabelt. Man bör dessutom vara medveten om att ingen kan eller kommer att med säkerhet kunna välja ut de 75–80 individer eller för den delen de 20–25 ofarliga personerna från en sådan grupp, även om säkerheten ytterligare kommer att kunna förbättras. Utfallet är dock avsevärt bättre än slumpen. Prediktionen sker på gruppnivå och inte på individnivå. Det ligger naturligtvis också i själva begreppet risk. Att en person i ett visst sammanhang bedöms utgöra en hög risk för återfall i brott innebär ju inte att risken med säkerhet kommer att förverkligas (personen kan ju inte återfalla till !). I slutändan måste vi därför avgöra vilken risknivå som skall krävas för en åtgärd som grundas enbart på intresset av samhällsskydd. Hur många ofarliga kan samhället tillåta sig att hålla kvar för att fånga in så många som möjligt av dem som kommer att återfalla? Också i den bedöm- ningen är det av stor betydelse vilket intresse som väger tyngst, den enskildes rätt till frihet eller andra medborgares rätt till trygghet mot brott. Riskbedömningar i ett kort perspektiv, t.ex. för att bedöma behovet av straffprocessuella frihetsberövanden som anhållande och häktning för att möjliggöra lagföring eller straff eller för att bedöma ett akut vårdbehov i en tvångsvårdssituation, är naturligt- vis mindre problematiska än riskbedömningar som kan få verk- ningar . sker sådana riskbedömningar i samband med en domstols bedömning av om särskild utskrivningsprövning skall äga rum eller i samband med kriminal- vårdens beslut om anstaltsplacering och särskilda villkor vid verkställighet av fängelsestraff. Riskbedömningar avseende återfall i brott Sammantaget kan således sägas att det vore fel att bortse från samhällsskyddsaspekten i ett reformerat system för psykiskt störda lagöverträdare. Riskbedömningar och åtgärder som grundas på dessa kommer att behöva finnas kvar även . Ett grundläggande krav är då att dessa görs så bra som möjligt och att detta sker på ett bra och aktuellt underlag. Det är också viktigt, inte minst av rättssäkerhetsskäl, att tydligt ange när det är intresset av samhällsskydd som motiverar olika former av åtgärder. manar svårigheterna och de etiska komplikationerna till restriktivitet. Endast i de fall intresset av samhällsskydd väger mycket tungt bör åtgärder som motiveras av detta intresse kunna bli aktuella. Av de nordiska länderna har ett land, , avskaffat livstidsstraffet. Det längsta tidsbestämda straff som kan dömas ut där är fängelse . På finns visserligen livstidsstraffet kvar, men det har inte tillämpats enligt den nu gällande strafflagstiftningen . Redogörelsen avseende de nordiska förhållandena är därför koncentrerad till förhållandena i och . Uppgifterna om dansk rätt har inhämtats främst vid ett studie- besök vid Direktoratet for Kriminalforsorgen, i . I har ny lagstiftning om frigivning av livstidsdömda trätt i kraft . Under lagstiftningsarbetet övervägdes det aldrig att avskaffa livstidsstraffet. Vidare bedömdes att frigivningsprövning var att föredra framför benådning, främst för att man ville att prövningen skulle vara obligatorisk med regelbundna ompröv- ningar samt att man ville att domstolsprövning skulle kunna ske . Det ansågs inte lämpligt att ett nådebeslut skulle prövas av domstol. Det danska nådeinstitutet fungerade bra, men det fanns ett fall där en livstidsdömd polismördare fick avtjäna innan han frigavs (Anm. I är Justitieministern även högste chef för polisen). Detta ärende har troligen påverkat att en ny ordning har införts. Möjligheten att söka nåd finns dock kvar vid sidan av den nya frigivningsprövningen. Nådebesluten var motiverade och angav tidpunkten för den villkorliga frigivningen. Livstidsstraffen tidsbestämdes alltså inte i ett nådebeslut. Det finns 17 livstidsdömda i . Samtliga är dömda för mord. Förutom mord kan vissa brott mot staten, vissa militära brott samt mordbrand och andra allmänfarliga brott leda till livstidsstraff. Straffskalan vid mord är 8–eller på livstid. Detta innebär att det bara är vid de allra allvarligaste gärningarna, t.ex. vid återfall i mord, flera fall av mord och mord avseende barn i förening med sexuellt våld, som livstidsstraff döms ut. Tiden som livstidsdömda avtjänar har blivit längre och är i genomsnitt . uppgick tiden till cirka 12–. Antalet livstidsdömda har dock varit relativt . Den första obligatoriska frigivningsprövningen skall ske senast efter att har avtjänats. Skälet till att denna tidpunkt valts är att det längsta tidsbestämda straffet är och från det sker normalt villkorlig frigivning . När lagstiftningen trädde i kraft hade fem livstidsdömda avtjänat . Tre av dessa har begärt rättens prövning, vilket är möjligt verkställighet, och två av dem har fått avslag. Ärendena handläggs av Direktoratet for Kriminalforsorgen som är en del av . Handläggningen går relativt snabbt i de fall det bedöms att den dömde inte skall friges. Enligt 41 § danska strafflagen förutsätter villkorlig frigivning att den dömdes förhållanden inte gör frigivningen otillrådlig, att den dömde har lämpligt uppehälle och arbete eller annan försörjning samt att den dömde förklarar sig villig att följa de villkor som ställs upp för frigivningen. Det är en helhetsbedömning som görs. Man tar hänsyn till den dömdes återfallsrisk och hans farlighet. Farlighetsbedömningarna görs av särskilda läkare på rätts- psykiatriska kliniker. Det är kriminalvården som bestämmer vilken läkare som skall utföra undersökningen. Den dömde har inte möjlighet att ta in en egen farlighetsbedömning. Farlighets- bedömningen kan prövas av , som är knutet till . Många av de livstidsdömda har psykiska problem. Man ser också till hur utslussningsperioden har gått. Brottets svårhet beaktas inte särskilt, men kan vara försvårande vid farlighetsbedömningen. Det är svårt att säga vilka kriterier som är viktigast. , anstalten och Direktoratet sam- arbetar i dessa ärenden. Justitieministern är involverad i Direktoratets beslut om villkorlig frigivning av livstidsdömda. I beslutet anges när den dömde skall friges villkorligt. En samlad planering av den dömdes utslussning gör att frigivningen kan ske i nära samband med prövningen. Frigivningen brukar förenas med villkor. Ett avslagsbeslut är utförligt motiverat. Även de tidigare nådebesluten var motiverade, dock inte lika utförligt. Om den dömde har avtjänat och Direktoratet inte beslutat om villkorlig frigivning, har han rätt att begära att domstol skall pröva frågan. Den dömde tillfrågas om han vill få ärendet domstolsprövat. Det är den domstol (byrett) där anstalten ligger som utför prövningen. De flesta livstidsdömda sitter vid samma anstalt vilket innebär att samma domstol kommer att avgöra de flesta ärendena. Det anses bra att kompetensen samlas. Beslutet kan överklagas till högre instans (landsretten). Det är möjligt med muntlig förhandling i domstolen, men utgångspunkten är skriftlig handläggning. Hos Direktoratet sker inte någon muntlig förhandling, men handläggarna där har träffat den dömde i andra sammanhang. Den livstidsdömde får advokat vid den muntliga förhandlingen och denne betalas av staten. Det är kriminalvården som är motpart. Domstolen har även en utredande roll. Ärendena avgörs av en domare. Omprövning sker från lagakraftvunnet beslut. Detta gäller även om beslutet fattats av domstol. Direktoratet kan ta upp frågan till omprövning även tidigare än om det finns skäl till det. Prövotiden efter villkorlig frigivning från ett livstidsstraff är maximalt . Även vid benådning fastställs en prövotid, men denna kan överstiga . Vid ny brottslighet kan den dömde återintas efter beslut av domstol och fortsätta att avtjäna sitt livstidsstraff. Gäller det överträdelser av villkor fattas beslutet av Direktoratet. I dessa fall av återintagning blir det omprövning . Vid villkorlig frigivning efter återintagandet fastställs en ny prövotid. Uppgifterna om finska förhållanden har främst inhämtats från det finska . I kan livstidsdömda friges villkorligt endast genom benådning av republikens president. Det finns 63 personer som avtjänar livstidsstraff (). Antalet livstidsdömda har ökat kraftigt . Som jämförelse kan nämnas att uppgick antalet till 28 personer. Fängelse på livstid kan enligt den finska strafflagen utdömas endast för mord, folkmord, grovt landsförräderi, grovt spioneri och grovt högförräderi. Enligt grundlagen 105 § kan republikens president i enskilda fall, efter att ha inhämtat utlåtande av , besluta om benådning genom att mildra eller efterge av domstol bestämda straff eller andra straffrättsliga påföljder. Behandlingen i och hos presidenten baserar sig på utlåtanden från fängelset, brottspåföljdsverket (motsvarar ) och föredraganden i . Presidenten har fri prövningsrätt och är inte bunden av vare sig Högsta domstolens eller andras utlåtanden. Besluten är inte motiverade vilket gör att det är svårt att analysera varför benådning sker respektive inte sker. uppgick de livstidsdömdas strafftid före villkorlig frigivning till i medeltal , till i medeltal samt till . Medeltalet för dem som benådats är 13,8 vilket innebär 9 månader. Eftersom endast tre livstidsdömda benådats under denna senare tid kan dock uppgiften vara något missvisande. Den finska fängelsestraffkommittén, som tillsattes , har haft i uppdrag att se över frågan om möjligheten för livstidsdömda till villkorlig frigivning på annat sätt än genom benådning. lämnade sitt betänkande (nr 2001:6). Kommittén föreslog att också livstidsdömda skulle ha möjlighet till villkorlig frigivning. I normala fall skall möjligheten till villkorlig frihet enligt förslaget prövas när av straffet har avtjänats. Om den livstidsdömde inte villkorligt friges vid det tillfället, skall ärendet omprövas . Kommittén föreslog att skall besluta i dessa ärenden. I särskilda fall, närmast på grund av fångens individuella plan för strafftiden, kan frågan om villkorlig frigivning tas upp till prövning redan när av strafftiden har avtjänats. Kommittén föreslog inga förändringar i benådningsinstitutet, som alltså skall finnas kvar vid sidan av den villkorliga frigivningen. Betänkandet har remissbehandlats och bereds inom . Den slutliga regeringspropositionen, som skall överlämnas till , beräknas vara färdig . Uppgifterna har i huvudsak inhämtats av . Fängelse på livstid är det strängaste straffet enligt rättsordningen i och . Det tidsobestämda straffet förekommer i själva verket i fem olika former: –Obligatoriskt livstidsstraff, vilket är den enda möjliga påföljden för mord. –Fakultativt livstidsstraff, som utgör det strängaste straffet för en rad allvarliga brott, t.ex. dråp, rån och grova vapen-, narkotika- och sexualbrott. –Automatiskt livstidsstraff, vilket är normalpåföljden för personer som återfaller i allvarliga vålds- eller sexualbrott. –Livstids internering, vilket ådöms personer som döms för mord. –Tidsobestämt ungdomsfängelse, vilket ådöms personer som döms för mord. För den som döms till fängelse på livstid fastställs alltid en obligatorisk verkställighetstid som måste avtjänas innan den dömde kan bli föremål för villkorlig frigivning. Efter utgången av den obligatoriska verkställighetstiden är det den dömdes farlighet för samhället och brottets art som avgör huruvida han blir villkorligt frigiven. Den som frigivits villkorligt från ett livstidsstraff står resten av livet under prövotid. Detta innebär att en villkorlig frigivning kan återkallas och den dömde, om han missköter sig, återföras till verkställighet av livstidsstraffet. Vid obligatoriskt livstidsstraff och livstids internering fastställer chefen för den obligatoriska tid som den dömde skall avtjäna. Beslutet grundar sig på yttranden från bland annat domstolen och den dömde. På begäran av den dömde kan