sou · GQB3122d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Deras uppgift var att bistå den italienska polisen med den eventuella information som de enligt det egna landets lagstiftning – främst sekretesslagstiftning – hade möjlighet att lämna ut om demonstranter från deras respektive land, när dessa försökte ta sig över gränsen, eller om de senare greps i . Totalt avvisades 2 000 personer vid gränsen. påpekade att det emellertid hade visat sig att många av de aktivister som var beredda att använda sig av våldsamma metoder hade tagit sig in i före . De tre poliskårerna i utgörs av: 1. Polizia di Stato – stats- polisen, som lyder under 2. Guardia di Finanza – finanspolisen, som lyder under , med ekonomisk brottslighet och gränspolisiära uppgifter som an- svarsområde samt 3. Carabinieri – karabinjären, som lyder under Försvarsdepartementet. Den polisiära insatsen under G8-mötet omfattande alla tre kårerna. Uppgifterna om antalet deltagande poliser och militärofficerare i varierar, men enligt polisen i handlade det om cirka 14 000 poliser totalt samt 1 000 personer från flottan och armén. på Säkerhetspolisen vid har uppgett avseende polisens utbildning att de tre kårerna i normala Demonstrationer vid internationella möten fall tränas separat, men att utbildningen harmoniserades inför G8- mötet. Enligt Digoschefen hölls utbildningen i och innehöll moment såsom praktisk träning av olika situa- tioner som kan uppstå inom ramen för en ordningsinsats, taktik och användandet av vattenkanoner. Utbildningen pågick i och omfattande inte alla berörda poliser. Specialstyrkorna gavs särskild träning. Uppgifter saknas dock om vad specialträningen omfattade. Polisens utrustning, hjälpmedel och fordon Av den skriftliga informationen till de internationella sambands- männen framgår följande avseende polisens och karabinjärens ut- rustning vid insatsen i . Samtliga kravalluniformer hade kroppsskyddsförstärkningar på axlar, armar och knän och unifor- merna var även brandsäkra. De hjälmar som användes hade inbyggd radiokommunikation. Därutöver var polisen och karabinjären ut- rustade med gasmasker som, enligt poliskommissarien vid , kunde skydda mot såväl nukleära, biologiska och kemiska (NBC) gaser. Gasmaskerna var därmed kraftiga och svåra att arbeta i. Jämte gasmasker som skyddade mot NBC-gas var poliser och karabinjärer utrustade med NBC-detek- torer på sina uniformer. Utrustningen omfattade även plastsköldar och brandsläckare. Statspolisen och karabinjären utrustades med tårgas och vattenkanoner. Enligt Digoschefen användes 60 stycken vattenkanoner under insatsen. Uppgifter sak- nas om vilka andra typer av hjälpmedel polisen och karabinjären hade till sitt förfogande. Enligt uppfattning var polisen och karabin- jären välutrustade. Utrustningen och uniformerna var även synbart oanvända vilket tydde på att en stor satsning på detta område måste ha skett. Fordonsparken omfattade bepansrade bilar utrustade med lös- tagbara galler samt VTC-bepansrade fordon. VCT-bepansrad innebär att fordonet har en hård plastlegering om över sig. Denna plastlegering skyddar mot bl.a. gatstenar som kastas mot fordonet. Från flottan deltog 46 fartyg med trehundra officerare som be- vakade sjöområdet. Under insatsen användes även tio flygplan in- klusive helikoptrar, varav tre med videoinspelningsutrustning. Demonstrationer vid internationella möten Trettio fasta kameror och ett ytterligare antal mobila kameror var kopplade till polisens högkvarter i och möjliggjorde ständig övervakning av händelserna på stan. genomfördes en facklig demonstration, en internationell immigrantdemonstration samt en demonstration av iranska kvinnor. Allt gick i huvudsak lugnt till. , som var utlyst till den stora aktionsdagen, utbröt om- fattande kravaller i samband med demonstrationerna. En aktivist sköts till döds. genomfördes den stora internationella demonstrationen anordnad av GSF, under parollen en annan värld är möjlig. Demonstrationståget utsattes för attacker av anarkister och kravaller utbröt. genomförde polisen en razzia mot Diazskolan, och boendeplats för ett antal aktivister. Den italienska polisen har uppgett att den före G8-mötet hade inhämtat information i stor omfattning bl.a. genom samtal med utländska kollegor som deltagit i bl.a. och och genom närvaro i under . Trots det uppger de att de inte var förberedda på det som inträffade, och man förmådde inte förutse våldsutvecklingen eller den taktik som de våldsamma grupperna använde sig av. I dagstidningen från rapporteras att polisen även begick enkla misstag, exempelvis såg den inte till att sopcontainrar för glas togs bort från gatorna, vilket fick till följd att flaskor kastades i massor mot polisen under kravallerna och containrarna sattes i brand. Som nämnts ovan var polisens främsta prioritet att garantera säkerheten inne i röda zonen och därigenom delegaternas säkerhet liksom mötets genomförande utan incidenter. I det avseendet nådde polisen sitt mål. Polisen kunde emellertid inte hantera de kravaller som uppstod utanför den röda zonen och som ledde till såväl omfattande materiell skadegörelse som sammandrabbningar mellan polis och demonstranter med personskador som följd. Inte heller lyckades polisen att skydda de demonstrationståg som an- greps av det svarta blocket. Både och chefen för i , , har framhållit att kravallerna i inte hade något med allmän ordning att göra och att de därmed inte heller kunde hanteras enligt polisens sedvanliga taktik för insatser rörande allmän ordning. De redogjorde dock inte för Demonstrationer vid internationella möten vilken typ av händelse som den sedvanliga taktiken var avsedd för. har uppgett att polisen inte var förberedd på det som inträffade, vilket ledde till att poliser i många fall oorganiserat befann sig ute på fältet och försökte hantera situa- tionen efter bästa förmåga. Han har vidare framfört att då polisens främsta prioritet var delegaternas säkerhet var de tvungna, i den pressade situation som rådde, att nedprioritera hanteringen av våldet som riktades mot byggnader, företag och affärer för att klara det. Genuas polischef hade det operativa ansvaret för insatsen, och varje polis- och karabinjärsgrupp stod under polisbefäl, oftast ett lokalt sådant. Vid polishögkvarteret hade en gemensam kommuni- kationscentral inrättats, där befäl för Statspolisen, Karabinjären och Finanspolisen var representerade liksom cheferna för respektive Karabinjärens antikravallstyrkor. Enligt uppgifter från , ordförande i den parla- mentskommitté som utredde händelserna i , fanns det stora brister i polisens kommunikationssystem vilket enligt honom var en mycket starkt bidragande faktor till polisens problem att agera koordinerat under insatserna. Av uppgifterna i parlamentsrappor- ten framgår att detta var ett problem på två plan. Avseende karabinjärsgrupperna så stod respektive grupp under ledning av sin befälhavare som i sin tur fick sina order från det polisbefäl som var utsett att leda den specifika gruppen. Karabinjärerna kunde kommunicera sinsemellan och med sin befälhavare/officer via struphuvudsmikrofoner. Polisen, som skulle ge order till karabin- järsbefälet om gruppens förflyttningar och agerande, stod dock inte i förbindelse med befälet eller karabinjärerna via radio. Av polis- befäls vittnesmål i parlamentsrapporten framgår att de endast kunde tala direkt till karabinjärsbefälet, vilket i flera pressade situa- tioner hade varit omöjligt då befälet inte hade gått att finna bland hundra karabinjärer klädda i samma uniform. Det är oklart huru- vida befälen för de olika karabinjärsgrupperna stod i förbindelse med sin egen provinsiella sambandscentral. Av parlamentsrapporten framgår även att polisbefälen hade problem att kommunicera med och erhålla direktiv från lednings- centralen. Anledningen uppges ha varit att det endast fanns en eller möjligen två kanaler öppna för radiokommunikation, vilket innebar att frekvenserna blev överbelastade. Enligt Digoschefen uppfattning däremot, hade det inte förekommit några omfattande problem avseende kommunikationerna. Demonstrationer vid internationella möten I oppositionens rapport framförs även kritik mot polismännens arbetsförhållanden under insatsen. Digoschefen har uppgett att avsikten var att polismännen skulle arbeta i sex- timmarsskift, men trots det kom många polismän att arbeta oav- brutet. Av rapporten framgår att många polismän arbetade åt- skilliga timmar utan vare sig mat eller dryck i en tryckande hetta. Under våra intervjuer påpekade polisföreträdare vid flera till- fällen att inte hade haft liknande demonstrationer och att stora delar av polisen därför inte var förberedda för händelseutvecklingen i . Därutöver var majoriteten av karabinjärerna som deltog i unga och de flesta hade endast värnpliktsutbildning bakom sig. som var i för att demonstrera har uppgett följande om under mötesveckan. Inför G8- mötet hade GSF upprättat sitt högkvarter på Diaz-skolan och ett s.k. Convergence Center, vid Piazza nere vid havet. Själva centrat bestod av ett stort tält, som utgjorde en informations- och samlingsplats för aktivisterna. Där erbjöds även sjukvård och juridisk hjälp. I ett angränsade tält serverades mat och det fanns också en stor scen där musikkonserter genomfördes. Inte långt från låg området där ett långt seminarieprogram med ämnen som samtliga kunde relateras till globaliseringsproblematiken genomfördes. Seminarie- programmet inleddes , men först genom- fördes de stora plenumseminarierna. Utöver detta arrangerades även ett antal olika workshops på skilda teman. Enligt , som ingick i GSF:s inre organisation, var demonstranternas mål med sina aktioner, bland såväl majoriteten av de fredliga som de fredliga disobedient (dvs. de som använder sig av civila olydnadsaktioner) att man skulle tränga sig in i den röda zonen. Den ledande gruppen bland den sistnämnda var Ya Basta. Endast Jubel 2000 (ett internationellt nätverk av fackliga, koopera- tiva och religiösa rörelser som verkar för skuldavskrivning för världens allra fattigaste länder) sade att de inte var intresserade av att ta sig in i den röda zonen utan de skapade i stället en skuldfri zon som en symbolisk markering. har vidare uppgett att GSF:s plattform innebar ett tydligt avståndstagande från våld. Det gällde även alla dem med Demonstrationer vid internationella möten målsättningen att ta sig in i den röda zonen. De var överens om att inte attackera polisen, förstöra byggnader eller annan egendom. Detta var, enligt GSF:s uppfattning som framförde, en mycket trovärdig överenskommelse. GSF:s styrka låg enligt dem själva i att de kunde samla många människor. För GSF handlade protestaktionerna inte om våld utan om symboliska handlingar, s.k. symbolisk konfrontation. Ya Basta hade inga vapen och de mer moderata inom GSF såg dem som ett element som kunde hjälpa till att hålla de våldsbenägna demonstranterna lugna. Samtliga GSF:s planer var helt öppna och tillgängliga för alla. Polisens säkerhetstjänst visste, enligt , att aktivisterna skulle försöka ta sig in i röda zonen. hade det delats ut en karta över de olika gruppernas marschväg . Ya Bastas träning och förberedelser på Carlinistadion skedde också helt öppet och det fanns journalister på plats. Alla platser som upplåtits för demonstranterna att bo på låg i den östra delen av . (italienska kommu- nistiska ungdomsförbundet) hade blivit tilldelade Carlinistadion och enligt tältade uppskattningsvis ett par tusen aktivister, främst italienare och fransmän, där. skulle senare även komma att tjäna som samlingsplats för Ya Bastas demonstra- tion . Såväl polisen som de demonstranter kommittén varit i kontakt med har uppgett att de demonstrationer som genomfördes samlade totalt cirka 50 000 till 60 000 personer, att det rådde en mycket god stämning och att samtliga demonstrationer genomfördes lugnt och utan incidenter. GSF hade utlyst till den stora dagen för civila olydnadsaktioner. GSF stod inte som arrangör utan varje enskild organisation fick själva avgöra vilka aktioner de ville genomföra. Inga tillstånd hade givits för de olika aktionerna eller demonstra- tionerna. har uppgett följande om hur han uppfattade tanken bakom och inriktningen på de civila olydnadsaktionerna. Den gemensamma samlande grundtanken bland aktivisterna var att polisens avspärrningar inte var legitima, och att de därför skulle ta sig igenom dessa och in i den röda zonen. Förslagen hur detta skulle ske var många, från helt pacifistiska som att flyga in med Demonstrationer vid internationella möten luftballong och fira sig ned, till Ya Bastas taktik. Samtliga dessa var enligt deltagarna själva att betrakta främst som symbolhandlingar. Anarkisterna var inte inbjudna att deltaga då det handlade om civila olydnadsaktioner, utan användande av våld, men enligt var den stora majoriteten ändock medveten om att de trots detta skulle vara närvarande. som deltog i den demonstration som Ya Basta tillsammans med organiserade har redogjort för dess planering och de händelser under genomförandet som han observerade. Demonstrationen förbereddes på Carlinistadion av förutom Ya Basta och även av en om- fattande grekisk koalition. Den planerade taktiken var att demon- stranterna med hjälp av sina kroppar skulle tränga igenom polisens avspärrningar och in i den röda zonen. Som hjälpmedel hade de byggt stora plexiglassköldar på hjul. Demonstranterna som befann sig i täten av tåget skulle skjuta sköldarna framför sig. har uppgett att det före avmarsch hölls en noggrann genomgång för de 15 000 deltagarna om demonstrationens upp- läggning. Arrangörerna var mycket tydliga med att Ya Basta, för dagen utan sina karaktäristiska vita overaller, skulle utgöra tågets tätgrupp. De hade tränat och förberett sig noga. De visste exakt vad de skulle göra. Längst bak i tåget placerades den grekiska gruppen. Det var en väl sammansvetsad grupp, som skulle kunna försvara andra demonstranter långt bak i tåget mot såväl anarkister som polis. Mitt i tåget körde en lastbil som höll radiokommunika- tion med tätgrupperna. Från lastbilsflaket skulle man ha uppsikt över vad som hände både bakom och framför tåget. På grund av regn och åskväder samt en utdragen träningssession kom demonstrationen i väg sent. Vid avfärden var stämningen i tåget god trots att demonstranterna ganska såg rök- pelare framför sig. Det visade sig senare vara anhängare till det svarta blocket som hade byggt barrikader och tänt eld på bl.a. bilar. Demonstranterna hade hänvisats till östra delen av och det var i den delen av staden som kravallerna och förstörelsen ägde rum. gick majoriteten av de olika organisationerna från öster mot centrum, men i olika tåg och längs olika vägar. Enligt ville Ya Basta inte beblanda sig med de grupper som hade visat tecken på våldsammare avsikter. De tågade från längs järnvägen, i västlig riktning mot den röda zonen vid paradgatan . har uppgett att demonstrationståget emellertid inte hade hunnit särskilt långt innan det stoppades av polisen några Demonstrationer vid internationella möten utanför den förbjudna röda zonen. befann sig långt bak i tåget och uppfattade inte vad som skedde i dess tät. Vad som verkligen skedde är oklart då versionerna om händelse- förloppet går isär. Av polisens och karabinjärens vittnesmål sammanställda i bok framgår att karabinjären under befäl av polisen, ingrep mot tåget först då demonstranterna hade börjat kasta olika föremål mot dem som demonstranterna även satte bildäck och sopcontainers i brand och skadade ett antal fordon. I samma bok återges vittnesmål från Ya Basta, enligt vilket karabinjären skall ha angripit demonstrationståget trots att det inte hade förekommit några våldsamma provokationer från dess sida. Efter flera ingripanden från karabinjären skulle några demonstran- ter ha börjat att försvara sig. Såsom uppfattade det satte polisen mycket snabbt in tårgas. Sammanstötningen mellan demonstranterna och karabin- jären utvecklades därefter till vad har beskrivit som ett ställningskrig. Ömsom pressade karabinjärerna demonstranterna tillbaka något och ömsom var det demonstranterna som tvingade karabinjären att backa. Enligt använde karabinjären tårgas kontinuerligt och sattes även vattenkanoner in. Användandet av vatten- kanonerna innebar att de i täten av tåget trycktes tillbaka varje gång. Därefter omgrupperade de sig och gick åter fram mot polislinjen. Till sin hjälp hade karabinjären förutom vatten- kanoner och tårgas, bepansrade bilar som de använde för att skjuta tillbaka demonstranternas plexiglassköldar. I bok återges polisens uppgifter om vad som uppfattades som ett enormt högt antal demonstranter i tåget som deltog i sammandrabbningarna med polisen. Sammandrabbningarna ägde rum på en gata med en hög mur på ena sidan, vettandes åt järnvägen, och med smala tvärgator på den andra. har uppgett att det begränsade utrymmet som demonstrationståget befann sig på innebar att när polisen använde vattenkanonerna mot dem så kunde de inte skingra sig eller flytta sig. Det enda som hände var att demonstranterna backade ett stycke. Vattenkano- nerna stoppade emellertid demonstranterna från att flytta sig när- mare polisavspärrningen. har även framfört att tårgasen hade en begränsad effekt när det gällde att skingra demonstranterna eftersom så gott som samtliga aktivister bar gasmask av något slag. Även polisen har uppgett att tårgasen hade begränsad effekt, inte minst då vindriktningen inte var den rätta ur deras perspektiv. Demonstrationer vid internationella möten har uppgett att han lämnade Ya Bastas demonstration före dess slut, och att han därmed inte har hela händelseförloppet klart för sig. Han var dock närvarande när polisen slog en järnring runt Carlinistadion. Demonstranterna hade å sin sida stängt inifrån. Mellan 5 000–6 000 personer befann sig på . pågick en debatt om vad som hade skett under demonstrationen. Många av demonstranterna ansåg att an- hängarna till svarta blocket hade förstört för dem och att polisen nu kopplade ihop dessa med alla andra demonstranter i demonstra- tionståget. Polisen stormade aldrig utan lämnade området. cirkulerade i stället polis- helikoptrar på låg höjd över . Den ovan beskrivna demonstrationen var endast en av alla de demonstrationer och civila olydnadsaktioner som ägde rum . Parallellt med dessa aktiviteter var olika grupper till- hörande svarta blocket aktiva. I bok återges vittnes- mål från polisbefäl, politiker och demonstranter. Av dessa framgår att den feststämning som hade rått under torsdagens demonstra- tioner var borta och att stora demonstrantgrupper som avvek från de övriga demonstranterna hade anlänt till . Såväl i bok som i GSF:s rapport redogörs för den förstörelse som det svarta blocket utförde. Enligt GSF:s rapport präglades till stor del fredagen av mellan 300 och 500 personers systematiska framfart och förstörelse. Dessa lämnades praktiskt taget ostörda av polisen i en stor del av staden. I GSF:s rapport uppges att personer tillhörande det svarta blocket på en plats strax intill avgränsningarna till den röda zonen och polisuppställningen, rev ned byggnadsställningar för att beväpna sig med metallrör inför en eventuell konfrontation med polisen. därefter inledde små grupper en systematisk förödelse längs fram- förallt två gator, Corso och Corso . Bank- kontor förstördes, sopcontainrar sattes i brand, skyltfönster krossades och kastades. I GSF:s rapport uppges att denna grupp av anhängare till svarta blocket delade upp sig i mindre grupper som gav sig av i olika riktningar över staden och fortsatte med förstörelsen. I rapporten kritiseras polisen för att de inte ingrep utan i stället bara tittade på. I samband med händelserna i cirkulerade många rykten om förekomsten av polisprovokatörer. uppfattade att grunden för dessa rykten till stor del utgjordes just av det faktum att polisen i stor utsträckning inte ingrep mot de personer som utförde förstörelsen. Enligt polisen hade det varit omöjligt för dem Demonstrationer vid internationella möten att ha poliser över hela staden, och de koncentrerade sig därför på att förhindra att aktivister tog sig in i den röda zonen. Digoschefen har även framfört att det innebar ett stort problem för polisen att det inte gick att skilja ut de som begick brott. Svarta blockets anhängare använde sig av en taktik som gick ut på att i små grupper snabbt slå till och sedan försvinna och gömma sig bland andra demonstranter i demonstrationstågen. An- delen demonstranter som tog till våld ökade dessutom successivt i styrka allt eftersom flera anslöt sig till svarta blockets taktik och de uppgick till flera tusen . I bok återges den nationelle polischefens uppfatt- ning att svarta blockets anhängare hade agerat på detta sätt i syfte att försöka att tvinga bort de polisstyrkor som hade till uppgift att skydda den röda zonen från sina posteringar. Han skall även, enligt bok, ha kritiserat GSF för att organisationen inte var villig att isolera de våldsbenägna grupperna. pågick oroligheter i stort sett över hela östra delen av . I området där Ya Bastas demonstration ägde rum sköts en demonstrant till döds. Digoschefen har uppgett att en grupp av karabinjärfordon befann sig vid Piazza Alimondo där sammandrabbningar mellan polis och aktivister pågick. Karabinjärerna kom för att förse sina kollegor med mat och dryck. På väg därifrån fastnade en av karabinjärernas i en sopcontainer och omringades av våldsamma aktivister. har uppgett att anfallet mot var brutalt. Två karabinjärer inne i bilen var sårade men demonstranterna fortsatte att slå. En bräda slogs in genom fordonets bakruta och kort därefter sköts en person när han var i färd med att kasta in en brandsläckare i bilen. Skottet avlossades av en 23-årig karabinjär inne i . Enligt vågade inte gruppens befäl och kollegor ingripa mot folkmassan. Polisen har uppgett att demonstranterna på plats inte tillhörde det svarta blocket. Det bekräftas i bok där ledaren för Ya Basta uppger att det var våra kompanjoner från Carlini. Med det avsåg han personer som hade kommit för att utöva civil olydnad men som när de råkade i fara reagerade. Vad som verkligen skedde på Piazza Alimondo är ännu inte fastställt och den rättsliga processen pågår. Demonstrationer vid internationella möten var protestaktiviteterna koncentrerade till den stora internationella demonstrationen anordnad av GSF. Åttahundra organisationer stod bakom GSF i demonstrationen under parollen Another world is possible, och många aktivister hade kommit till först för att deltaga i den. har uppgett att inte heller vid denna demonstration var anhängarna till det svarta blocket välkomna att deltaga. Enligt polisen var det dock denna dag som de var som mest aktiva och åstadkom den mest omfattande förstörelsen. som även deltog i lördagens demonstration har lämnat följande redogörelse för händelseförloppet. Tillstånd hade givits för den internationella demonstrationen och demonstrationen skulle gå längs med havet, förbi GSF:s Convergence center och därefter svänga av i riktning mot järnvägsbron. Demonstrationens utgångs- punkt var ett torg i östra delen av . En övervägande del av deltagarna hade tagit med sig gasmask eller simglasögon som skydd mot förväntade tårgasattacker från polisen. GSF hade engagerat ett stort antal demonstrationsvakter att gå med i tåget. De gick i arm- krok, sidledes längs demonstrationståget. Deras uppgift var att hålla ordning och inte minst att hindra anarkister och provokatörer att ta sig in i tåget. Demonstrationsvakterna hade radiokommuni- kation sinsemellan och via megafoner gav man demonstranterna löpande information. I täten hade man medvetet placerat ett stort pacifistiskt block (till skillnad från Ya Basta som, enligt , snarare betecknas som radikalpacifister). Vad som hände sedan har inte gått att fastställa i detalj. Enligt parlamentsrapporten, vilken endast i försiktiga ordalag beskriver händelseförloppet, mötte täten av demonstrationen i höjd med en grupp bestående av ett hundratal anarkister som byggt barrikader och poliser som attackerade dem med tårgas.