sou · GQB33d2 · 2003-01-01 00:00:00 — I de flesta av dessa fall torde det i praktiken komma att krävas att gärningsmannen har reagerat avvikande på droganvändning för att man skall kunna slå fast att ett genom droger framkallat sinnestill- stånd som utgör allvarlig psykisk störning är så pass förutsebart att ett sinnestillstånd, som i övrigt uppfyller rekvisiten för ansvarsfrihet enligt paragrafen, ändå skall medföra straffansvar med stöd av detta stycke. Vissa former av narkotikaanvändning leder emellertid erfarenhetsmäs- sigt till psykosliknande tillstånd, som ibland är av sådan art och grad att de enligt gällande rätt bedöms som allvarlig psykisk störning. Som exempel kan nämnas LSD-rus eller rus av vissa partydroger. Ett sådant tillstånd bör kunna leda till ansvar, trots att gärningsmannen inte har använt LSD eller några andra former av narkotika. Natur- ligtvis gäller vad som sagts endast under den ytterligare förutsätt- ningen att kravet på personlig culpa (oaktsamhet) är uppfyllt så att rustillståndet skall bedömas som självförvållat. Ett tillstånd som framkallats genom långvarigt alkohol- eller narko- tikaberoende, t.ex. delirium tremens, skall däremot inte anses som ett sådant självförvållat tillstånd som utesluter ansvarsfrihet. Detta marke- ras i lagtexten genom tillägget i anslutning till gärningen. Om ytterli- gare droganvändning medför risker för nya deliriumtillstånd, kan dock bedömningen bli en annan. Det väsentliga i ansvarshänseende är att det uppkomna sinnestillståndet framstår som förutsebart för gärningsman- nen vid en viss konkret droganvändning eller motsvarande och inte som en följd av en längre tids missbruk. Eftersom tillräknelighet är en brottsförutsättning har åklagaren formellt sett bevisbördan för att gärningen inte skall vara fri från ansvar enligt paragrafen. kan det sägas föreligga en presumtion för ansvarsförmåga, dvs. alla som begår en gärning förut- sätts ha en sådan förmåga, om inte motsatsen framgår av någon utred- ning i målet. I praktiken kommer det därför att krävas en rättspsykiat- risk utredning eller något motsvarande underlag för att frågan om gärningen skall vara fri från ansvar med stöd av denna paragraf skall aktualiseras. I paragrafen har i ett nytt andra stycke tagits in en erinran om att en straffbelagd gärning enligt bestämmelser i 32 kap. kan föranleda en samhällsskyddsåtgärd. Bestämmelsen har tidigare behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 13.6). Eftersom den som är inte skall fällas till straffrättsligt ansvar har paragrafen ändrats från en påföljdsförbudsre- gel till en straffrättslig ansvarsfrihetsregel. Eventuella åtgärder från samhällets sida mot barn som har begått straffbelagda gärningar är helt ansvar. Däremot kan skadeståndsskyl- dighet enligt allmänna principer i skadeståndslagen samt förverkande av egendom bli aktuella efter en skälighetsprövning, se vidare kom- mentaren till 8 och 9 §§. För tydlighetens skull har också angetts att en samhällsskyddsåtgärd inte kan dömas ut för den som är . En straffbelagd gärning som är fri från ansvar enligt 2 a § första stycket eller 6 § skall ändå kunna medföra andra särskilda rättsverkningar, t.ex. förverkande, utvisning eller skadeståndsskyldighet (se avsnitt 13.2). Detta har markerats genom ett tillägg till denna paragraf där rättsverk- ningar av brott i dessa fall skall ersättas av straffbelagd gärning. Den närmare regleringen i denna fråga sker därefter genom den gene- rella bestämmelsen i 9 §. Däremot bör det, liksom beträffande den som begått gärningen som minderårig eller under påverkan av en allvarlig psykisk störning, finnas särskilda bestämmelser om en utökad skälighetsprövning11. I övrigt har gjorts vissa språkliga justeringar. Paragrafen är ny. Bakgrunden till den har behandlats i avsnitten 13.2 och 13.6. I paragrafen fastslås att vad som i eller annan författning föreskrivs om brott skall i tillämpliga delar gälla också sådana gärningar som avses i 1 kap. 2 a § första stycket och 6 §. 11 Se t.ex. 36 kap. 13 § BrB samt 2 kap. 4 och 5 §§ SkL Detta innebär att bestämmelser som för sin tillämpning uppställer som krav att ett brott har begåtts skall tillämpas också beträffande gärningar i otillräknelighetsfallen och då barn har begått en straffbelagd gärning. Exempel på sådana bestämmelser är reglerna om ersättning för ren förmögenhetsskada (2 kap. 2 § SkL) och kränkning (2 kap. 3 § SkL) samt reglerna om brottsskadeersättning (1 § brottsska- delagen). Andra regler som också blir tillämpliga är reglerna om förverkande i 36 kap. BrB. Detsamma gäller olika bestämmelser om utvisning i utlänningslagen (1989:529) och återkallelse av körkort i körkortslagen (1998:488). Att t.ex. förverkande inte kräver att brott har begåtts är inget unikt. Enligt den äldre regleringen strafflag (SL), som gällde till BrB:s tillkomst, krävdes generellt endast att en straffbelagd gärning hade förövats.12 En förutsättning för den nya regelns tillämpning är att det genom en brottmålsdom (se avsnitt 13.3.1), en bevistalan enligt lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare eller på annat sätt har klarlagts att den enskilde har begått den aktuella gärningen och att rekvisiten i övrigt i 1 kap. 2 a § första stycket eller 6 § BrB är uppfyllda. I första stycket 2 finns en bestämmelse om reducerat straffvärde på grund av s.k. förminskad tillräknelighet för vissa gär- ningar begångna under påverkan av en psykisk störning. Bestämmelsen har formulerats om för att korrespondera med den nya tillräknelighets- bestämmelsen i 1 kap. 2 a § och förts till en egen punkt, punkten 6. Mot bakgrund av att även många gärningsmän som begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning kommer att omfattas av normala påföljdsbestämningsregler i det reformerade systemet, kan det förutses att bestämmelsen om förminskad tillräknelighet kommer att få ökad betydelse och en större genomslagskraft på domstolarnas påföljdsbestämning. Det kan också förutsättas att rätten i fler fall än får anledning att underskrida gällande straffskala med stöd av andra stycket. 12 Jfr 2:16–17 SL samt m.fl., Strafflagen jämte kommentarer till den nya lagstiftningen om brott mot staten och allmänheten, 1949, s. I bestämmelsen, som avser de s.k. billighetsskälen, har förts in en ny punkt, punkten 8. Vid straffmätningen skall rätten enligt den nya punkten utöver gärningens straffvärde i skälig omfattning beakta om den tilltalade i anslutning till brottet har genomgått eller genomgår frivillig psykiatrisk vård eller psykiatrisk tvångsvård enligt LPT. Enligt 30 kap. 4 § första stycket andra meningen får punkten också betydelse för valet av påföljd. Den nya bestämmelsen grundas på principen om sanktionskumulation. Har samhället redan genom andra åtgärder, t.ex. psykiatrisk tvångsvård, delvis reagerat mot orsakerna till brottet (psy- kisk störning) skall detta också beaktas vid påföljdsbestämningen. En förutsättning för regelns tillämplighet är att den psykiatriska vården har ägt rum eller inletts i anslutning till brottet. Ett visst, främst tidsmässigt samband skall således finnas mellan det begångna brottet och den vård som har kommit till stånd. I andra stycket finns, liksom beträffande kvarvarande överlämnandepå- följder i 31 kap., en hänvisning till att speciella bestämmelser som kan inverka på vilken påföljd eller annan reaktion som skall följa på gärningen finns i 32 kap. I paragrafen har främst i tydlighetshänseende psykisk störning lagts som ett särskilt förhållande att beakta när det gäller pågående behand- ling (p. 2) respektive kontraktsvård (p. Bestämmelsen i punkten 2 innebär att pågående behandling av en psykisk störning som kan antas ha samband med brottsligheten får beaktas som ett särskilt skäl att välja skyddstillsyn i stället för fängelse. En dom på skyddstillsyn med stöd av denna punkt kommer främst att aktualiseras vid s.k. artbrottslighet, dvs. där alternativet huvudsakligen är fängelse , eller vid återfall i inte alltför allvar- lig brottslighet. Skyddstillsynen kan förenas med vårdföreskrifter. Den kan också förenas med böter eller samhällstjänst som ytterligare skärpande moment. Ändringen i punkten 3 avser kontraktsvård som består i psykiatrisk vård. Eftersom det i dessa fall kommer att röra sig om fler inblandade huvudmän, både landsting och kommuner, och en annan typ av vårdin- nehåll än i normala kontraktsvårdsfall, har psykisk störning angetts som ett särskilt förhållande att beakta. Konstruktionen är annars densamma som dagens kontraktsvård. Tanken är således att det skall göras en kontraktsvårdsutredning som skall utmynna i ett förslag till vårdplan. Den tilltalade skall ge sitt samtycke till denna. Domstolen skall sedan bedöma om den planerade vården kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till den brottslighet som är aktuell och normalt bestämma ett alternativt fängelsestraff i domen enligt 28 kap. 6 a §. Skyddstillsyn med föreskrift om kontraktsvård bör kunna användas som alternativ till fängelse för brott med straffvärden motsvarande upp till fängelse. Företrädesvis kommer det att röra sig om en inledande period på en vårdinrättning (sjukhus) och därefter vistelser på olika behandlingshem med psykiatrisk inriktning. Kapitlet är nytt. I detta har samlats de grundläggande bestämmelserna om samhällsskyddsåtgärder såväl i ansvarsfrihetsfallen som i de fall där de får användas som påföljd i stället för ett tidsbestämt fängelse- straff. Paragrafen anger den allmänna förutsättningen för att en samhälls- skyddsåtgärd skall kunna dömas ut. Först om straff eller andra åtgärder som samhället vidtar i anledning av en straffbelagd gärning inte är tillräckliga för att tillgodose ett väsentligt intresse av samhällsskydd, får det beslutas om en samhällsskyddsåtgärd. Härigenom markeras att samhällsskyddsåtgärder är ett sistahandsval och att de kan bli aktuella endast om det rör sig om att tillgodose ett väsentligt samhällsskyddsin- tresse. Kravet ger uttryck för en övergripande proportionalitetsprincip. Med att samhällsskyddsintresset skall vara väsentligt menas att det skall vara fråga om ett vitalt intresse som vid en avvägning bör tillgo- doses, trots att det är fråga om en inskränkning i den enskildes frihet som går utöver vad som krävs med hänsyn till själva gärningen. Detta kan endast bli aktuellt om den gärning som har begåtts i sig är ett allvarligt ingrepp mot någon annans liv eller hälsa och det dessutom föreligger en påtaglig risk för att gärningsmannen återfaller i sådana gärningar. Dessutom krävs att de mer speciella förutsättningarna som i övrigt framgår av 32 kap. är uppfyllda. I paragrafen anges förutsättningarna för att en samhällsskyddsåtgärd skall kunna dömas ut för lagöverträdare som för en viss eller vissa gärningar inte skall dömas för brott på grund av otillräknelighet. Grundförutsättningen är att gärningsmannen kan bevisas ha begått en straffbelagd gärning (gärningsrekvisitet). Härmed avses också att gärningen inte är fri från ansvar på grund av nödvärn eller någon annan objektiv ansvarsfrihetsgrund, dvs. gärningen i sig skall vara rättsstridig. Dessutom krävs att gärningen har riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa (integritetsrekvisitet). Härmed avses främst vålds- och sexualbrott, men även t.ex. de allvarligaste brotten enligt 4 kap., rånbrott, allmänfarliga brott enligt 13 kap. och vissa brott mot allmän verksamhet omfattas, se bilaga 7 om vilka brott som bör kunna omfattas av rekvisitet. Uppräkningen i bilagan är en exemplifie- ring och är inte avsedd att vara helt uttömmande. Slutligen krävs att det med hänsyn till gärningsmannens psykiska tillstånd, tidigare begångna gärningar eller omständigheterna i övrigt föreligger en påtaglig risk för återfall i sådana gärningar (dvs. sådana som uppfyller integritetsrekvisitet) av allvarligt slag (riskrekvisitet). Det skall således kunna konstateras att det föreligger en kvalificerad återfallsrisk för att en samhällsskyddsåtgärd skall kunna dömas ut. Det skall kunna sägas att risken för återfall är påtaglig, dvs. att den ligger nära till hands. Däremot krävs inte i denna situation att gärningsman- nen har begått straffbelagda gärningar, men denna omständig- het nämns som en viktig faktor i bedömningen. Som andra omständig- heter att beakta vid riskbedömningen nämns gärningsmannens psykis- ka tillstånd och omständigheterna i övrigt. Med psykiskt tillstånd avses psykisk störning men också andra men- tala tillstånd kan ligga till grund för bedömningen. Omständigheterna i övrigt kan t.ex. avse pågående missbruk. Det bör noteras att en förut- sättning för tillämpning av paragrafen är att gärningsmannen saknade ansvarsförmåga vid begåendet av gärningen, vilket innebär att denne oftast var och är svårt psykiskt sjuk. Tröskeln för utdömande av samhällsskyddsåtgärd i otillräknelig- hetsfallen (dvs. med tillämpning av denna paragraf) är lägre än beträf- fande de fall där samhällsskyddsåtgärden ersätter ett tidsbestämt fängelsestraff, se vidare 32 kap. 4 §. Förklaringen till detta förhållande är att i de nu aktuella situationerna finns ingen annan reaktion (eller straffvärde) att göra någon jämförelse med. Eftersom samhällsskyddsåtgärder enligt denna paragraf inte är en påföljd uppkommer frågan vilka beviskrav som skall vara uppfyllda för att en samhällsskyddsåtgärd skall kunna dömas ut. När det gäller själva gärningsmannaskapet – att den som avses med åtgärden har begått den åtalade gärningen – bör naturligtvis samma beviskrav som i övrigt gäller för en fällande dom i brottmål krävas. Det skall således genom utredningen i målet vara ställt utom rimligt tvivel att den åtalade har begått den åtalade gärningen. Dessutom krävs i praktiken att det i en ansvarsutredning eller motsvarande rättspsykiatriskt underlag klarläggs att han är fri från ansvar för gärningen till följd av kravet på tillräk- nelighet. Den fråga som återstår är vad som skall krävas i fråga om utredning när det gäller riskrekvisitet. Detta får ytterst bli en fråga för rättstillämpningen, men det kan knappast krävas att åklagaren med sedvanligt beviskrav styrker att riskrekvisitet är uppfyllt. Det framstår som rimligare att det räcker med att åklagaren genom utredningen gör övervägande sannolikt att så är fallet. Paragrafen reglerar ramarna för samhällsskyddsåtgärder i otillräknelig- hetsfallen. Trots att samhällsskyddsåtgärden till sin natur är tidsobestämd gäll- er enligt första stycket normalt en längsta tid . En förlängning utöver kräver att åklagaren ansöker om förlängning. En sådan förlängning kan då ges i sänder. Enligt andra stycket skall samhällsskyddsåtgärden upp- hävas om förutsättningarna enligt 2 § inte längre föreligger, dvs. om det inte längre föreligger någon påtaglig återfallsrisk. Paragrafen reglerar vilka förutsättningar som måste föreligga för att en samhällsskyddsåtgärd skall kunna användas som påföljd för brott i stället för ett tidsbestämt fängelsestraff (ansvarsfallen). Följande förutsättningar måste då föreligga. Först och främst skall som en grundförutsättning, i enlighet med regleringen i 1 §, göras en avvägning av om intresset av samhällsskydd kan anses tillräckligt tillgodosett genom längden av det frihetsberövan- de som annars skulle ha dömts ut med tillämpning av 26 och 29 kap., varmed även eventuell återfallsskärpning enligt 29 kap. 4 § skall beaktas. Om alternativet är livstids fängelse följer härav att någon samhällsskyddsåtgärd inte kan ådömas. Enligt första punkten skall den tilltalade därutöver ha gjort sig skyl- dig till ett synnerligen allvarligt brott (brottsrekvisitet) som riktat sig mot eller medfört fara för någons liv eller hälsa (integritetsrekvisitet). Vad gäller innebörden av integritetsrekvisitet hänvisas till kommenta- ren till 2 § och till exemplifieringen i bilaga 7. Brottsrekvisitet ställer dock krav på att brottet har en viss kaliber. Det skall vara fråga om ett synnerligen allvarligt brott. Som ett riktvärde kan där anges att gär- ningens straffvärde minst bör motsvara fängelse, men det får bli en fråga för rättstillämpningen att närmare ange gränserna för påföljdens tillämpningsområde. Enligt andra punkten krävs att den dömde har dömts för brott mot liv eller hälsa av allvarligt slag (återfallsrekvisitet). Med allvarligt slag bör förstås brottslighet som har ett straffvärde som lägst motsvarar sex månaders fängelse. I tredje punkten ställs krav på att brottet har begåtts under påverkan av en psykisk störning (störningsrekvisitet). Det krävs således inte att störningen är allvarlig. Även olika former av personlighetsstörningar, t.ex. psykopati, kan ligga till grund för bedömningen. Dessutom krävs enligt fjärde punkten, liksom i otillräknelighetsfal- len, att det föreligger en påtaglig återfallsrisk (riskrekvisitet). Åtgärden skall enligt andra stycket pågå under minst den tid som motsvarar det fängelsestraff som skulle ha dömts ut med tillämpning av 26 och 29 kap. (minimitiden). Med beaktande av reglerna om villkorlig frigivning innebär det att verkställigheten skall pågå under minst två- tredjedelar av den tid som skall framgå av domslutet, se vidare 5 § och kommentaren till denna bestämmelse. Av första stycket framgår att en samhällsskyddsåtgärd i ansvarsfallen inte får upphävas innan tvåtredjedelar av minimitiden har passerats, vilket motsvarar tidpunkten för villkorlig frigivning vid ett tidsbestämt fängelsestraff. En samhällsskyddsåtgärd leder därför alltid till åtmin- stone lika långt frihetsberövande som det fängelsestraff som annars skulle ha dömts ut. Om det vid den normala frigivningstidpunkten alltjämt föreligger en påtaglig risk för återfall i allvarlig brottslighet mot liv eller hälsa kommer samhällsskyddsåtgärden att pågå ; i princip är påföljden tidsobestämd. Som framgår av 6 § gäller emellertid bestämda tidsfrister för när en domstolsprövning skall äga rum. Dessutom skall åtgärden genast upphävas – om tvåtredjedelar av minimitiden har passerats – för det fall någon påtaglig återfallsrisk inte längre föreligger. I de fall samhällsskyddsåtgärden upphävs innan minimitiden har passerats, skall bestämmelserna om villkorlig frigivning enligt andra stycket tillämpas för tiden efter upphävandet. den skall i det sammanhanget räknas som ett reststraff. Det medför bl.a. att reststraffet normalt förverkas vid ny brottslighet som begåtts och att övervakning kan äga rum. I paragrafen anges ramarna för när en samhällsskyddsåtgärd i ansvars- fallen skall omprövas i domstol. Utan särskilt beslut om förlängning får den pågå som längst till minimitidens slut. I realiteten kommer det dock att ske en prövning även vid den första tidpunkten när ett upphävande kan ske, dvs. vid den normala tidpunkten för villkorlig frigivning. Efter minimitiden kan rätten efter ansökan av åklagare medge förlängning i sänder. Som framgår av 10 § första stycket lagen (2002:000) om verkställighet av samhällsskyddsåtgärder skall rätten, oberoende av dessa tidsfrister, utan dröjsmål alltid pröva om förutsätt- ningarna för åtgärden alltjämt föreligger, om den dömde ansöker om det eller om åklagaren anmäler det. I paragrafen hänvisas till den särskilda lagen (2002:000) om verkstäl- lighet av samhällsskyddsåtgärder. En hänvisning till att bestämmelserna i 34 kap. i vissa fall är tillämpliga. Ett tillägg har gjorts angående verkställighet i slutet boende. Jfr 5 § lagen om slutet boende. I paragrafen har lagts till de fall när en samhällsskyddsåtgärd får användas som påföljd, se vidare kommentaren till 32 kap. 4 §. Som framgår av de nya bestämmelserna i 8 och 9 §§ är valet i dessa situationer mer inskränkt än beträffande många andra påföljder. När den tidigare ådömda påföljden är en samhällsskyddsåtgärd skall enligt 8 § förordnas om att den tidigare ådömda påföljden skall omfatta också det nya brottet, se vidare kommentaren till denna bestämmelse. När den nya påföljden bestäms till en samhällsskyddsåtgärd skall normalt den tidigare ådömda påföljden enligt 9 § undanröjas, även om det i vissa situationer kan finnas särskilda skäl att döma särskilt till en samhälls- skyddsåtgärd med stöd av punkten 2, se vidare kommentaren till 9 §. När en samhällsskyddsåtgärd döms ut enligt 32 kap. 2 §, dvs. när den som avses med åtgärden är fri från ansvar enligt 1 kap. 2 a §, utgör inte åtgärden någon påföljd för brott. Bestämmelserna i 34 kap. är då inte tillämpliga. Motsvarande gäller beträffande påföljden över- lämnande till rättspsykiatrisk vård. Paragrafen är ny. I denna regleras situationen när den tidigare ådömda påföljden är en samhällsskyddsåtgärd som har dömts ut enligt 32 kap. 4 §. I denna situation får endast användas förordnande enligt 1 § 1, dvs. ett förordnande om att samhällsskyddsåtgärden skall omfatta även den nya brottsligheten. I normalfallet skall den nya brottsligheten beaktas genom att mini- mitiden förlängs. Härvid skall sedvanliga faktorer för påföljdsbestäm- ningen som straffvärde, art och återfall påverka längden av den nya minimitiden. Det är inget krav att den nya brottsligheten uppfyller de särskilda rekvisiten i 32 kap. 4 §. Även brottslighet av annan art, t.ex. förmögenhetsbrott eller narkotikabrott, kan ligga till grund för en förlängning av minimitiden. Av bestämmelsen i 11 § andra stycket framgår att en bötesdom på verkställighetsstadiet konsumeras av en pågående verkställighet av en samhällsskyddsåtgärd. Paragrafen är ny. I denna regleras den motsatta situationen jämfört med 8 §, nämligen när det till följd av ny brottslighet skall dömas till en samhällsskyddsåtgärd enligt 32 kap. 4 §. I denna situation skall rätten normalt tillämpa ett förordnande enligt 1 § 3, dvs. undanröja den tidigare ådömda påföljden och döma till en ny påföljd av annan art. Endast om det föreligger särskilda skäl, skall det dömas särskilt till en samhällsskyddsåtgärd med stöd av 1 § 2. Som särskilda skäl att i stället för undanröjande tillämpa ett förord- nande enligt 1 § 2 kan anföras situationer när den tidigare ådömda påföljden ännu inte vunnit laga kraft, vilket innebär att något undanröjande inte kan äga rum, eller när prövotiden för den tidigare påföljden har löpt ut vid domstillfället (även om brottet eller brotten begåtts ) eller när detta kommer att ske inom . Är den påföljd som skall undanröjas fängelse , skall vid bestämmande av minimitidens längd enligt uttrycklig reglering i andra stycket tas skälig hänsyn till den tid som bestått i frihetsberövande enligt det tidigare straffet. Har den nya brottsligheten begåtts under prövotid för villkorlig fri- givning, skall vid bestämmande av minimitiden tas hänsyn den villkor- ligt medgivna frihet som skulle ha förverkats enligt 4 §, om i stället ett förordnande enligt 1 § 1 eller 2 hade tillämpats. I tredje stycket finns en bestämmelse om att det vid bestämmande av minimitiden, om de nya brotten begåtts innan den tidigare domen har börjat verkställas, skall tas skälig hänsyn till vad minimitiden skulle ha blivit, om samhällsskyddsåtgärden avsett alla brotten. Tanken är att straffmätningen beträffande minimitiden skall bli lämpligt avvägd på motsvarande sätt som när ett fängelsestraff eller en sluten ungdomsvård bestäms med tillämpning av 3 § andra stycket respektive 7 § andra stycket. Paragrafen har ändrats genom att samhällsskyddsåtgärd har lagts till i såväl första som andra stycket. Bestämmelsen i första stycket avser situationer när domstolen till- lämpat ett förordnande enligt 1 § 1 eller 2 och den tidigare ådömda påföljden inte har vunnit laga kraft. Om den tidigare ådömda påföljden sedan ändras av högre rätt, kommer frågan om påföljd för den nya brottsligheten i ett nytt läge. Påföljdsbestämningen skall då efter anmälan av åklagare på nytt prövas av tingsrätten. I andra stycket regleras den situationen att det på verkställighetssta- diet uppmärksammas att den dömde begått ett brott innan påföljden för ett annat brott som han har begått har börjat verkställas och att detta förhållande inte har beaktats vid påföljdsbestämningen för den nya brottsligheten.