sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — beslutet när som helst omprövas och den obligatoriska verkställighetstiden sättas ned, t.ex. om den dömde har skött sig väl . Den dömde kan bli villkorligt frigiven endast på rekommendation från en särskild nämnd () och efter godkännande av chefen för inrikesministeriet. Vid fakultativt och automatiskt livstidsstraff är det domstolen som slutligt fastställer den obligatoriska verkställighetstiden. Beslutet om villkorlig frigivning fattas av nämnden. Den procedur som tillämpas för tidsobestämt ungdomsfängelse liknar i stora delar den som gäller för obligatoriskt livstidsstraff. Skillnaden består främst i att den obligatoriska verkställighetstiden fortlöpande omprövas och om möjligt reduceras . Fängelse på livstid är den tyska rättsordningens strängaste straff. Straffet är obligatoriskt för t.ex. mord och folkmord. Livstids fängelse ingår därutöver i straffskalan för ett tjugotal brott, i huvudsak vålds- och sexualbrott med dödlig utgång samt viss allmänfarlig brottslighet. Domstol kan förordna om frigivning från ett livstidsstraff tidigast när den dömde har avtjänat av straffet. Samma domstol kan även besluta om när den dömde tidigast kan bli föremål för sådan prövning. Dessa beslut föregås av ett förfarande där den dömde, anstalten och åklagarmyndigheten yttrar sig, vilket normalt sker skriftligen. För att domstolen skall kunna besluta om frigivning krävs dock en muntlig förhandling där en sakkunnig person yttrar sig över frågan om den dömdes återfallsrisk. Den dömde har rätt att närvara vid en sådan förhandling och tillåts att där muntligen framställa sin sak liksom att ställa frågor till den sakkunnige. Domstolens beslut kan överklagas. Den som frigivits från ett livstidsstraff står normalt under villkorlig frigivning . Den villkorliga frigivningen är förenad med övervakning. Domstolen kan upphäva beslutet om frigivning om den dömde har misskött sina åligganden . Den genomsnittliga verkställighetstiden uppgår till omkring . Livstids fängelse ingår i straffskalan för vissa brott som innefattar uppsåtligt dödande och brott riktade mot staten och kungahuset. För dessa brott kan även följa tidsbestämda straff på upp till 20 års fängelse. Den enda möjligheten att friges från ett livstidsstraff är genom nåd. Detta sker genom tidsbestämning. Normalt tidsbestäms ett livstidsstraff till omkring fängelse, utan möjlighet till villkorlig frigivning. Det sker emellertid alltid en individuell bedömning. Dömda med fängelsestraff prövas halvårsvis av en särskild nämnd som överväger om den dömde skall benådas. Nåderätten tillkommer drottningen ensam, vars beslut föregås av yttranden från den domstol som meddelat livstidsdomen, åklagarmyndigheten, anstalten och justitieministern. Inför beslutet övervägs frågan om den dömdes farlighet och hans skötsamhet i anstalt och inställning till brottet beaktas. Antalet livstidsstraff som döms ut i är ganska litet. Uppgifterna har i huvudsak inhämtats av . Fängelse på livstid förekommer som den australiska rättsordningens strängaste straff såväl på federal nivå som enligt delstatslag. Lagföring enligt federal lag kan ske endast för vissa typer av brott. De brott som enligt federal lag kan medföra livstidsstraff är bland annat högförräderi, kapning och narkotika- smuggling. avtjänar tio personer livstidsstraff för federala brott. Antalet livstidsfångar i delstatsfängelser var totalt 620. På delstatsnivå råder vissa skillnader i vilka brott som kan ge fängelse på livstid. Straffet för mord är i flertalet delstater ett obligatoriskt livstidsstraff. För vissa andra brott, t.ex. grova narkotikabrott, är livstidsstraff föreskrivet som straffmaximum, men är inte obligatoriskt. Enligt federal lag – liksom i ett par fall även delstatslag – kan domstolen vid påföljdsbestämningen sätta ut en minsta – obligatorisk – verkställighetstid (non-parole period). Först efter utgången av kan den dömde bli föremål för villkorlig frigivning. Den dömdes möjlighet att bli villkorligt frigiven är beroende av hans skötsamhet under straffverkställigheten liksom av risken för återfall i brott. Genom ett beslut om obligatorisk verkställighetstid får den dömde en indikation på hur långt fängelsestraffet kan komma att bli. I vissa fall, där brottsligheten är av särskilt allvarligt slag, kan domstolen underlåta att fatta ett sådant beslut. Den dömde kommer då att sväva i ovisshet om när – eller om – han blir villkorligt frigiven. Beslut om villkorlig frigivning fattas av justitieministern för federationen eller – i förekommande fall – delstaten. Beslutsunderlaget utgörs av rapporter från särskilda tjänstemän (parole officers) och anstaltspersonal samt mot bakgrund av det aktuella brottet och vad domstolen eventuellt har förordnat om obligatorisk verkställighetstid. Efter utgången av den obligatoriska verkställighetstiden har justitieministern en diskretionär rätt att bevilja eller avslå den dömdes ansökan om villkorlig frigivning. Den genomsnittliga verkställighetstiden varierar mellan delstaterna (3 månader–9 månader) och uppgifterna är i vissa fall osäkra och beroende på hur beräkningen har gjorts. Uppgifterna om faktisk verkställighetstid påverkas sannolikt av att delstatsguvernörerna – och på federal nivå generalguvernören – har rätt att genom nåd mildra eller efterge den ådömda påföljden. Fängelse på livstid är den kanadensiska rättsordningens strängaste straff. Straffet är obligatoriskt vid mord och högförräderi. Ett antal andra brott föreskriver livstids fängelse som straffmaximum. Exempel på sådana brott är flygplanskapning, dråp, sexuella övergrepp där gärningsmannen använt vapen, vissa andra grova sexualbrott, kidnappning, rån och mordbrand. Ett obligatoriskt livstidsstraff är förenat med en viss, av dom- stolen bestämd obligatorisk verkställighetstid (parole ineligibility Först efter utgången av kan den dömde bli villkorligt frigiven. Den obligatoriska verkställighetstiden kan nedsättas t.ex. om rehabiliteringen av den dömde har utfallit väl. Övriga livstidsstraff förenas inte med någon föreskrift om minsta verkställighetstid. I dessa fall krävs att den dömde avtjänat innan frågan om villkorlig frigivning kan prövas. är den längsta obligatoriska verkställighets- tid som domstolen kan bestämma. Vid bland annat mord (first degree murder) är den obligatoriska verkställighetstiden , medan det för mord av det relativt mindre allvarliga slaget (second degree murder) föreskrivs obligatorisk straffverkställighet. Beslut om villkorlig frigivning fattas av en nämnd (), eller dess delstatliga motsvarighet. Vägledande för dessa beslut är en lag (Corrections and Conditional Release Act), där vissa riktlinjer anges för när och hur villkorlig frigivning bör beviljas. Den viktigaste omständigheten vid varje sådan bedömning skall vara samhällsskyddet. Därutöver är bland annat den dömdes tidigare kriminalitet och risken för återfall av betydelse. Samtliga brottslingar som dömts för sexualbrott samt vissa andra grova våldsbrottslingar genomgår i allmänhet en psykologisk undersökning vid straffverkställighetens början. För livstidsdömda är det dessutom obligatoriskt med en sådan undersökning inför ett beslut om villkorlig frigivning. För grova brottslingar och återfallsbrottslingar är det en förutsättning för ett beslut om villkorlig frigivning att den dömde uppvisar en påbörjad och framgångsrik permissionsgång. Den genomsnittliga verkställighetstiden för intagna som dömts för first degree murder är och vissa dömda friges aldrig. Fängelse på livstid är den nyzeeländska rättsordningens strängaste straff. Straffet är obligatoriskt vid mord. Ett antal andra brott föreskriver livstids fängelse som straffmaximum. Exempel på sådana brott är förräderi, dråp, kapning och grova narkotikabrott. har därutöver ytterligare en tidsobestämd påföljd – internering (preventive detention). Påföljden är avsedd för personer som döms för grova sexualbrott eller som återfaller i vålds- eller sexualbrott. Ett obligatoriskt livstidsstraff är förenat med en viss obligatorisk verkställighetstid (non-parole period). Först efter utgången av kan den dömde bli villkorligt frigiven. Om inte domstolen fastställer , blir den obligatoriska verkställighetstiden . Den obligatoriska verkställighetstiden blir längre om det finns graverande omständigheter. Har t.ex. gärningsmannen olov- ligen befunnit sig i offrets bostad, bestäms den obligatoriska verkställighetstiden till . När den dömde har avtjänat den obligatoriska verkställighets- tiden kan en nämnd () besluta om villkorlig frigivning. Nämnden, som består av åtta personer – tre företrädare för rättsväsendet, en psykiater och fyra nämndemän – sammanträder minst och håller då sammanträden på anstalter runt om i landet. Vägledande för nämndens beslut är bestämmelser i en särskild lag (Criminal 1985), där vissa riktlinjer anges för när och hur villkorlig frigivning bör beviljas. Den viktigaste omständligheten vid varje sådan bedömning skall vara samhälls- skyddet. Därutöver är bland annat den dömdes tidigare krimina- litet, det aktuella brottet och risken för återfall av betydelse. Nämnden fattar sina beslut med stöd av bland annat rapporter från psykolog och från anstalten. Nämnden har vidare för sitt beslutsfattande utarbetat en egen modell i vilken ingår en strukturerad riskbedömning (risk assessment instrument). Risk- bedömningen innefattar bland annat information om den dömdes bakgrund, om risken för återfall i missbruk och om förekomsten av psykisk sjukdom. Den strukturerade riskbedömningen har medfört att nämnden blivit mer konservativ i sina bedömningar. Förfarandet vid villkorlig frigivning av internerade liknar i stora delar det som tillämpas för livstidsdömda. Interneringspåföljden skiljer sig från livstidsstraffet i det avseendet att syftet i högre grad är samhällsskydd än prevention. Fängelse på livstid förekommer i såväl federal lag som i delstatslag- stiftningar. Det varierar vilka brott som kan medföra fängelse på livstid. Enligt federal lag kan livstids fängelse följa på bland annat mord, människorov, våldtäkt, krigs- och högmålsbrott, vapenbrott rörande massförstörelsevapen, sabotage och terrorism. Dessutom kan bland annat vapenbrott, trafikbrott, utlänningsbrott och rån som leder till dödsfall ge livstids fängelse liksom kan upprepad vålds- och narkotikabrottslighet. En livstidsdömd har enligt federal lag mycket begränsade möjlig- heter att bli frigiven. De flesta som ådöms påföljden avtjänar därför straffet livet ut. Enligt den amerikanska författningen kan presidenten benåda eller omvandla ett federalt livstidsstraff. Dessutom kan vissa återfallsbrottslingar som uppnått och avtjänat fängelse bli frisläppta. Det finns även en möjlighet för chefen för fångvårdsbyrån (the Director of ) att under särskilda förhållanden frige en intagen. 7 Personer dömda utomlands Enligt utredningens direktiv skall utredningen redovisa för- och nackdelar med att personer som har dömts till långa fängelsestraff utomlands och beträffande vilka verkställigheten har överförts hit kan medges villkorlig frigivning enligt en ordning liknande den som föreslås för livstidsdömda. I direktiven (s. 8) sägs bland annat följande. Syftet med ett överförande av straffverkställigheten är bl.a. att underlätta den dömdes återanpassning till ett laglydigt liv i det land han eller hon kommer att vistas i efter frigivningen. Andra länder ställer ofta som krav för att gå med på att straffverkställigheten överförs till , att straffet inte får omvandlas av svenska myndigheter. För verkställigheten här gäller de svenska verkställighetsreglerna, vilket bl.a. innebär att villkorlig frigivning i princip sker efter det att två tredjedelar av strafftiden har verkställts. Svårigheten för kriminalvården att planera och genomföra en meningsfull straffverkställighet i fall där straffet är mycket långt, liknar i stora delar de problem som uppkommer vid verkställighet av livstidsdömda. är det mycket viktigt att de utländska myndigheterna har förtroende för att straffet verkligen blir verkställt, inte minst med tanke på möjligheterna att även kunna få personer som dömts utomlands överförda hit. Detta kapitel innehåller en kortfattad beskrivning av de regler som gäller för överföring av personer som har dömts till fängelse utomlands. I bilaga 5 återfinns en sammanställning över frihetsberövade svenskar utom samt av utomlands dömda personer med strafftider vars verkställighet har överförts till . Genom enhetlig lagstiftning i de nordiska länderna har det gjorts möjligt att inom verkställa domar och beslut i brottmål i annat nordiskt land än domslandet. För del regleras denna fråga i lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen) och i förordning (1963:194) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. Lagar med huvudsakligen samma innehåll gäller i de övriga nordiska länderna. Det nordiska samarbetet omfattar i princip verkställighet av böter, förverkande och fängelse samt anordnande av övervakning för villkorligt dömda, skyddstillsyns- dömda och villkorligt frigivna (prop. 1983/84:197 s. 31 f.). Verkställighet av frihetsstraff kan på begäran av domslandet ske i om den dömde är svensk medborgare eller om denne har hemvist här. Domen kan också verkställas i om den dömde uppehåller sig här och det med hänsyn till omständigheterna anses lämpligast. Den dömdes samtycke är inget krav. Bifalls framställ- ningen om verkställighet av ett frihetsberövande straff omvandlas straffet till fängelse på lika . Straffet verkställs därefter som om det hade ådömts genom en svensk lagakraftvunnen dom. Fram- ställningen prövas av , som även tar ställning till om framställning skall göras till ett annat nordiskt land beträffande överförande av ett svenskt fängelsestraff (prop. 1999/00:45 s. 20 f.). Den ökade internationaliseringen av brottsligheten har skapat behov av ett ökat samarbete mellan staterna när det gäller olika brottsbekämpande åtgärder. En sådan åtgärd är verkställighet av utländska domar. Inom finns ett långtgående samarbete som kortfattat har beskrivits ovan. Inom har det bedrivits ett arbete för att få till stånd en omfattande samverkan mellan medlemsstaterna och arbetet har lett fram till en rad konventioner som har tillträtt. De som främst är av intresse i dessa sammanhang är konvention om brottmålsdoms internationella verkningar (brottmålsdoms- konventionen) och konvention om överförande av dömda personer (överförandekonventionen). Vid tillkomsten av den europeiska konventionen om brottmålsdoms internationella rättsverkningar, (SÖ 1973:55), brottmålsdomskonventionen, ställdes stora förhoppningar på denna, men dessa ha knappats infriats. Konventionen har tillämpats ganska sparsamt framför allt av det skälet att få stater har ratificerat konventionen. Detta torde i sin tur hänga samman med dels att konstitutionella förhållanden i flera stater hindrar ett tillträde, dels att konventionen förutsätter en tämligen komplicerad procedur. Enligt konventionen kan åta sig att efter framställning verkställa en brottmålsdom som har meddelats i någon konventionsstat och som avser frihetsberövande påföljd, böter eller förverkande. Det är också möjligt att från svensk sida begära verkställighet i annan konventionsstat av frihetsberövande påföljd, böter eller förverkande som har ådömts här i landet (m.fl., . Kap 25– 38. Följdförfattningar, IvL:2) Konventionen om överförande av dömda personer, (SÖ 1985:1), överförandekonventionen, ratificerades av . Denna konvention är öppen för tillträde av, förutom medlemsstater, de övriga stater som medverkade vid dess utarbetande, nämligen och . Även andra stater utanför kan inbjudas att ansluta sig. Syftet med överförandekonventionen är att underlätta överförandet av utländska intagna till hemlandet genom att erbjuda en enkel och lättillämplig ordning för en sådan procedur. Konventionen är avsedd att komplettera brottmålsdomskonventionen med hänsyn till de brister som denna anses ha. Överförandekonventionen skiljer sig från brottmålsdomskonventionen huvudsakligen i följande avseenden. –Förfarandet är enklare, vilket skall göra den praktiska tillämpningen lättare. –Överförande av straffverkställighet får begäras inte bara av domslandet utan också av den stat som önskar överta verkställigheten. –Överförandet förutsätter den dömdes medgivande. –Konventionen är avsedd att kunna tillträdas även av stater utanför (prop. 1983/84:197 s. 10 f.). har också tillträtt ett tilläggsprotokoll till överförande- konventionen. Tilläggsprotokollet gör det möjligt att i två olika situationer överföra straffverkställigheten enligt överförande- konventionen utan att den dömde har lämnat sitt samtycke. Det gäller dels när den dömde har flytt till sitt hemland innan påföljden har verkställts, dels när personen i samband med domen utvisas på grund av brottet (m.fl., . Kap. 25–38. Följdförfattningar, IvL:3 och 4). Tillämpningen av de båda konventionerna och tilläggs- protokollet regleras i lagen (1972:260) om internationellt sam- arbete rörande verkställighet av brottmålsdom (IVL). Lagen är också tillämplig om har ingått bilaterala eller andra multilaterala avtal på området. Enligt dess 3 § kan frihetsberövande påföljder även om ett överförande inte påkallas av internationella överenskommelser ändå överföras till om det föreligger synnerliga skäl. Lagen kompletteras av förordningen (1977:178) med viss bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. I det följande redogörs översiktligt för överförandekonventionen eftersom det är den konvention som har störst betydelse. Konventionen har ratificerats av 49 stater, varav 9 inte är medlemsstater och den består av 25 artiklar. En framställning om överförande av straffverkställighet kan göras av såväl den stat i vilken påföljden har meddelats (domslandet) som den stat som vill överta verkställigheten (verkställighetslandet). Eftersom konventionen inte tvingar staterna att överföra verkställigheten uppställs endast vissa förutsättningar för överförande och riktlinjer för förfarandet. En första förutsättning för att verkställighet skall få ske i är att den dömde är svensk medborgare eller har hemvist här (jfr 25 a § första stycket IVL). I en förklaring till överförandekonventionen har angett att med svensk medborgare likställs medborgare i annat nordiskt land eller utomnordisk medborgare med hemvist i eller annat nordiskt land. Vidare krävs att den dömde har samtyckt till att verkställighet sker i , att den gärning som påföljden avser motsvarar brott enligt svensk lag samt att den tid för frihetsberövande som återstår när framställningen om verkställighet kommer in uppgår om inte särskilda skäl talar för att verkställigheten ändå förs över till (prop. 1999/00:45 s. 19). Om länderna är överens om att straffverkställigheten skall överföras kan verkställighetslandet enligt artikel 9 välja mellan a)att fortsätta verkställigheten eller genom ett beslut av domstol eller administrativ myndighet på de i artikel 10 angivna villkoren (fortsatt verkställighet); eller b)genom ett domstolsförfarande eller administrativt förfarande omvandla påföljden till ett beslut fattat av den staten, varigenom den i domslandet ådömda påföljden omvandlas till en enligt verkställighetslandets lag föreskriven påföljd för samma brott på de i artikel 11 angivna villkoren (påföljdsomvandling). Det framgår av artikel 3 att länderna har möjlighet att utesluta tillämpningen av något av dessa förfaranden. har valt att inte utesluta tillämpningen av något av förfarandena (prop. 1983/84:197 s. 13). Enligt artikel 6 kan domslandet redan innan det gör en framställning be verkställighetslandet om upplysning om vilket av de två förfarandena som kommer att tillämpas vid ett överförande. Om domslandet gör en framställning om överförande skall verkställighetslandet i sitt svar ange vilket av förfarandena som kommer att tillämpas. Enligt konventionens förklaranderapport till artikel 9 finns det en grundläggande skillnad mellan de båda förfarandena fortsatt verkställighet och påföljdsomvandling. Fortsatt verkställighet innebär att verkställigheten av den påföljd som ålagts i domslandet fortgår (eventuellt anpassad med stöd av artikel 10 p. Vid påföljdsomvandling däremot omvandlas den ådömda påföljden till en påföljd enligt verkställighetslandets lag, vilket innebär att straffverkställigheten inte längre grundar sig direkt på den påföljd som dömts ut i domslandet. I artikel 10 behandlas förfarandet vid fortsatt verkställighet. Artikeln har följande lydelse. 1.Vid fortsatt verkställighet skall verkställighetslandet vara bundet av påföljdens rättsliga karaktär och längd såsom den fastställts i domslandet. 2.Om emellertid denna påföljd på grund av sin natur eller längd är oförenlig med verkställighetslandets lag, eller om denna stats lagstiftning så kräver, kan staten genom ett beslut av domstol eller administrativ myndighet anpassa påföljden till det straff eller den åtgärd som dess egen lag föreskriver för likartat brott. När det gäller påföljdens natur, skall straffet eller åtgärden, i den utsträckning det är möjligt, motsvara den påföljd som skall verkställas. Straffet eller påföljden får inte genom sin natur eller längd vara strängare än den påföljd som ådömts i domslandet och straffet får inte heller överstiga straffmaximum i verkställighets- landets lag. Enligt förklaranderapporten avses med påföljdens rättsliga karaktär den påföljdsart som ålagts när det i domslandet finns olika frihets- berövande påföljder, t.ex. straffarbete, fängelse eller internering. Påföljdens längd hänför sig till att längden på straffet i verkställig- hetslandet skall motsvara det ursprungliga straffet i domslandet. Härvid skall hänsyn tas till den tid som redan har verkställts och eventuell strafflindring i domslandet fram till tidpunkten för överförandet. Detta utgör utgångspunkten för senare beslut om villkorlig frigivning m.m. i verkställighetslandet. Påföljdsomvandling behandlas i artikel 11, som har följande lydelse. 1.Vid omvandling av påföljd skall det i verkställighetslandets lag föreskrivna förfarandet tillämpas. Vid omvandling av påföljden gäller att den behöriga myndigheten: a.skall vara bunden av den bedömning av vad som är styrkt i målet som uttryckligen eller underförstått framgår av den i domslandet meddelade domen; b.inte får omvandla en påföljd som innebär frihetsberövande till en påföljd som innebär böter; c.skall avräkna hela den tid varunder den dömde har varit berövad friheten, och d.inte får försämra den dömdes ställning i straffrättsligt hän- seende och att den inte är bunden av de minimistraff som kan vara föreskrivna i verkställighetslandet för de brott som har begåtts. 2.Om omvandlingsförfarandet äger rum efter den dömdes över- förande skall verkställighetslandet hålla denne i häkte eller på annat sätt säkerställa hans närvaro i verkställighetslandet i avvaktan på resultatet av förfarandet. Enligt förklaranderapporten är påföljdsomvandling ett juridiskt eller administrativt förfarande genom vilket det utdömda straffet ersätts av en påföljd föreskriven i verkställighetslandets lag. Bestämmelsen är nödvändig för att konventionen skall fungera smidigt och effektivt i de fall verkställighetslandets lag skiljer sig från domslandets i fråga om klassificering av påföljden eller längden på den frihetsberövande påföljd som är tillämplig på liknande fall. Förfarandet vid fortsatt verkställighet respektive påföljds- omvandling behandlas i § IVL. Regeringen kan antingen själv meddela de närmare föreskrifter som behövs för verkställigheten i (fortsatt verkställighet) eller överlämna åt Riksåklagaren att hos rätten ansöka om att den skall bestämma en ny påföljd enligt vad i svensk lag är föreskrivet om påföljd för motsvarande gärning. Om regeringen förordnar om fortsatt verkställighet får straffet verkställas här trots att påföljden är strängare än vad som enligt svensk lag hade kunnat följa på brottet.