sou · GQB367d1 · 2003-01-01 00:00:00 — psykologi och speciellt den tillämpade psykologin, gick hand i hand med ambitionen att anpassa människor till samhällsutvecklingen med hjälp av psykologisk testning. I var det framför allt genom vid – etab- lerat 1943, som testningen fick spridning. Hur den moderne svensken borde leva sitt liv för att nå framgång och lycka kunde psykotekniken ge praktiska svar på. Med psykologins hjälp kunde man effektivisera näringslivet genom att utse de lämpligaste arbe- tarna och sålla bort de andra. På vetenskapliga grunder kunde man hjälpa folk att välja arbete, och banade därmed väg för den yrkes- vägledning som kom att drabba alla och en var framför allt . Begreppet rationalisering anammades inte bara inom industrin utan också i den sociala reformpolitiken. Rationali- seringsrörelsen blev normativ för hur man borde leva sitt liv. Rationaliseringen förde dock med sig en del sociala problem såsom t.ex. arbetslöshet, varför ett inrättades 1936. Kulturell fabricering av personlig identitet har bland annat skrivit om den politiska retoriken vid . Hem och byggnad blir begrepp som får beskriva samhället och de sociala sammanhang som människan lever i. Uttryck som i hemmets lugna vrå blir normativa också för hur samhället bör vara. Det är alltså som psykologin på allvar kommer in i folkhemmet. Den blir verktyget både i bygget av detta hem och i att reparera trasiga hem och återställa samhällets harmoni. utvecklas psykologin som akademiskt ämne med syftet att få att framstå som ett civiliserat land, då den lär människor hantera den moderna utvecklingen och den industriella produktionen. Den psykotekniska verksamheten expanderade enormt och nådde den sin kulmen. Psykologkåren växer i takt med att yrkesvägledning och testningen ökar. Därmed kan också psykotekniken sägas ha nått sin bekräf- telse då det främst är urvalsundersökningar, beställda av näringslivet som ökar. genomfördes närmare 100 000 testningar av människor vid Psykotekniska insti- tutet. Människors villkor präglas av migration och nya möten. Behovet av tydliga kulturella identiteter ökar liksom behovet av lokal tillhörighet, att höra hemma någonstans, i av oöver- blickbara kapital- och massmediaflöden. När vi är på väg ut ur industrisamhället och in i ett samhälle präglat av vad kallat kunskapsingenjörer, krävs att vi är vaksamma på de ord och begrepp, med vars hjälp vi skapar historien. Vad fyller vi den med för mening och vad betyder sociala kategoriseringar och kulturella avskiljanden för dem som sedan har att leva med dessa begrepp? När industrisamhället formades var ingenjören den hjälte och det ideal med vars hjälp man både kunde åstadkomma per- sonlig framgång och den offentliga sakkunskap som förde sam- hället framåt. Hur omformulerar vi denna institutionaliserade expertis till vårt samhälle som präglas av skillnader och åtskillnad mellan människor? Kan kunskapsingenjören hjälpa oss att varsebli hur samtalsordningar, normsystem, ojämlikhet och utanförskap skapas, bibehålls eller motverkas? Nej, till det räcker det inte med mekanik och teknik, vi behöver fantasi och visioner grundade på djupa bildningsideal. För att åter citera , måste vi se kunskap som social, som något som inhämtas i samspel med andra, levande eller döda. Och att demokrati förutsätter kunskaper hos kloka människor. Människovärde och kontinuitet till det förflutna När vi nu är i färd med att skapa industrisamhällets kulturarv, ställer vi egentligen frågorna till vår egen samtid. Vad är det vi håller på att förlora, som föranlett alla våra frågor till industri- samhället? Kanske är det helt enkelt kontinuiteten till det förflutna som håller på att gå förlorad? Tidsandan i den svenska industria- lismens begynnelse och framför allt , kom att präglas av och pamfletten acceptera, om vilken Ivar-Lo skrivit Den funktionalistiska eran hade blåsts in Dess nakna språk hette fakta. – Jag gick och såg mig om efter den nya människan. Den nya tiden präglades av funktionalism, modernism och effektivitet som den nya människosynen grundad på ingenjörskonstens effektivitetslära kom att genomsyra industrisamhället så påtagligt att även den sociala omsorgen verkade i denna anda. Nya sociala experter fick i uppgift att klassificera dem som inte passade in i industrins effektiva arbetsprocesser. Nya normer att sortera människor utifrån utarbe- tades och det handlade inte bara om förbrytare, sinnesjuka och sexuellt avvikande utan ännu oftare om dem som helt enkelt inte förmådde hålla tider eller att hålla ohyra, smitta och smuts ifrån sig. Nya vetenskaper som sociologi, psykologi och psykiatri under- sökte och beskrev i dokument, fallstudier, akter, journaler och rapporter – som utgör möjligheter för oss att granska och diskutera på vilka grunder detta samhälle byggdes. Den vision om kontinuitet till det förflutna som vi om- huldar var inget för modernister och ingenjörer. För dem var det förgångna något mörkt och osunt i förhållande till den framtid som var ljus och hälsosam. Det fanns inget samband mellan historia och samtid, tvärtom beskrevs historien som något man måste bryta med och ta avstånd från för att utvecklingen skulle gå framåt. Historien blev till utveckling utmed en fortskridande linje där allting skred framåt. Det historiska brottet kom emellertid att följas av flera och vi kan se hur kunskap om vårt kulturarv kan skänka både hopp, insikt och förståelse hos dem som drabbas av till synes obegripliga industrinedläggelser och behandling av männi- skor. Kulturvärden handlar inte bara om materiella värden utan kanske främst om människovärden. Ett av de förnämsta kulturella arven vi har med oss från det senaste århundradet är demokratin. Men för att den skall kunna bibehållas och för att människor skall kunna motstå marginalisering och underordning, krävs att den omskapas och omformuleras. I den processen måste vi ständigt hålla diskussionen levande om hur kollektiva minnen skapas. Om allas vår rätt att ta plats i historien. Kön, klass, teknisk expertis. Kulturell fabricering av personlig identitet. Om människans äventyr. är professor i etnologi vid och Uni- versitet. Hon har arbetat med planerings- och bevarandefrågor och var därefter verksam vid i . Hon var 2001 projektledare för projektet i praktiken. Ledamot i Delegationen för industrisamhällets kulturarv. Det offentligas kulturarv – om den offentliga sektorn i industrisamhället Jag bor i . Det är ett brukssamhälle i det nordvästra hörnet av . Det dominerande företaget lever fort- farande och har världen som marknad. Dominansen är givetvis inte lika stor som, låt säga, . Men närvaron är mycket påtaglig. Bolaget har format stora delar av samhället. Vad som har varit bolagets och det allmännas intresse är svårt att sär- skilja. Inga avgörande steg tycks ha tagits i detta samhälle utan bolagets medgivande. I ett brukssamhälle som detta kretsar kulturarvet till stor del kring bolagets produktion. När man som turist kommer hit möts man snart av stadens vapen som är snarlikt bolagets och inte minst ett lerkrus som mer eller mindre blivit synonymt med staden. Tanken leder vidare mot bolaget som tillverkar lerkruset. På kul- turarvssvenska kan man säga att lerkruset och bolaget är om inte synonymt så åtminstone ett fundament för den lokala identiteten. Många samhällen och regioner söker på samma sätt företeelser som kan marknadsföras som unika och attraktiva. Etablerandet av så kallade riken är en sådan metod. Glasriket i , Guld- riket i och Järnriket i är exempel på regionala samarbetsprojekt kring kulturarv och turism. Lokalt arbetar många kommuner mer eller mindre framgångsrikt med att marknadsföra sin unika identitet. Det gäller att hitta något eget, något som skiljer sig från mängden och skulle kunna få människor att besöka, ja kanske till och med slå sig ner på orten. Kulturarvet blir i sådana sammanhang en viktig komponent. I det förflutnas skafferi kan ingredienserna till ett unikt recept plockas fram och blandas. Det är tilltalande att kulturarvet kan stå i den lokala och regio- nala utvecklingens tjänst. Problem uppstår dock när kulturarvet i sin helhet riktas in mot sådan tjänstgöring, när huvudsyftet med kulturarvet blir att medverka till regional och lokal utveckling. händer då med sådana historiska företeelser, vars omedelbara nytta inte kan skönjas? Vad händer med vår blick i sökandet efter nya kulturarvsföreteelser? På vad fäster den? Och vad glider den förbi? En av poängerna med den statliga satsningen på industrisam- hällets kulturarv var att söka det förbisedda, de där företeelserna som betytt mycket för många människor men som ändå inte kommit att räknas som kulturarv. En grundtanke var att industri- samhället inte endast byggdes upp av den industriella produktionen och näringslivet. Istället är ett av de mest kännetecknande dragen i de senaste 150 årens historiska förändring ett ökat samhälleligt ansvarstagande och framväxten av en offentlig sektor. Kan man tänka sig industrisamhället utan den offentliga sektorn? Nej, knappast. Likväl hamnar den utanför när vi pratar om industrisamhället. Och därmed också alla de människor som arbe- tar och arbetade i den och inte minst alla de som kom i kontakt med den i egenskap av klienter och patienter. hade jag förmånen att upptäcka min egen hemkom- mun genom att skriva dess första kulturminnesvårdsprogram. Mitt underlag var sparsamt och min metod att identifiera bebyggelse- miljöer och landskapsavsnitt gick till stor del via kartöverlägg och ett slags heltäckande fältinventering. Vad var det jag såg? Vad passerade mina ögon obemärkt? Det har jag även senare haft anledning att fundera på. I terrängen var det inte svårt att identifiera byggnader vars arkitektur var funktionsspecifik. I landsbygdens mindre tätorter fann jag en överraskande stor mängd industrimiljöer. Inte bara sådana som var direkt knutna till järnvägsmiljöerna utan också på andra ställen. Inne i de gamla, medeltida kyrkbyarna som i många fall också hade varit kommuncentra fanns skolor, sjukhem och kommunhus. Sådan bebyggelse var inte sällan uppmärksammad av de lokala hembygdshistorikerna, i några fall också i nyare detaljplaner i den mån sådana fanns. En sak som slog mig var alltså att den industriella produktionen inte endast stod att finna i staden, i , vars främsta kännetecken var just det sena 1800-talets industrialisering och exempellöst hastiga befolkningstillväxt. Industrin fanns också på landsbygden, i alla de små tätorter vars historia i många fall sträckte sig bakåt till medeltiden men och framförallt gav intryck av att vara resultatet av industrialisering och penningbaserade marknadsekonomi. Tydligast var allt detta i de små stationssamhällena och alla de bebyggelsesamlingar som till synes spontant uppstått vid en vägkorsning. Vad som var svårare att identifiera var de byggnader vars form inte associerade till någon bestämd funktion. Mina kartöverlägg kunde dock ibland ge besked. På så vis hittade jag t.ex. en och annan fattigstuga och -gård, som såg ut som ett vanligt bostadshus för småfolket eller ett reguljärt jordbruk. I fält var de omöjliga att identifiera. På det ekonomiska kartbladet efter sekel- skiftet 1900 var det enklare. Här stod de utmärkta som ett säkert tecken på att samhället tog ett ansvar för de gamla, sjuka och svaga. I staden var det litet annorlunda. Många äldre byggnader, särskilt skolorna, hade fortfarande sin ursprungliga funktion. Anledningen var förstås att de behövdes och att de ännu sågs som ändamålsenliga. Sak samma gällde de kommunala admi- nistrationsbyggnaderna. Bevarandeproblematiken var framförallt knuten till vård- och omsorgsbyggnader. Särskilt sjukvården har i industrisamhället, som bekant, förändrats kraftigt och vuxit ur den kostym som syddes andra hälft och 1900-talets första. I har ett större statligt sinnessjukhus bevarats genom kommunala åtgärder, framförallt för att det har en till- talande estetisk utformning och för att arkitekten hette . All denna offentlighetens bebyggelse – skolor, sjukhem, kom- munhus och fattighus – hade det gemensamt att den hade blivit uppförd i industrisamhället, att behovet av den formulerades och gavs legitimitet i detta samhälle. Dessa byggnader vittnar om ett samhälleligt offentligt ansvarstagande för utbildning, för vård och nödtorftig omsorg om de svagaste. Detta ökade ansvarstagande kan knappast ses som orsakad av industrialiseringen. Däremot är sam- banden tydliga. Industrialiseringen av varuproduktionen, omställ- ningen till en konsekvent penningekonomi, bondehushållens upp- lösning, kärnfamiljens genomslag, proletariseringen av landsbygden och den efterföljande inflyttningen till städerna är bara ett par exempel på rörelser i industrisamhället som inte hade varit möjliga utan ett successivt vidgat ansvarstagande av det offentliga sam- hället, av stat och kommun. Frågan om vad som orsakade vad, om vad som följde på det andra, är felställd och omöjlig att svara på. De offentliga verksamheterna gick hand i hand med näringslivets industriella produktion. Liksom de moderna vetenskapernas fram- växt. Liksom det moderna jordbruket. Var industrin basen för allt detta? Går det överhuvudtaget att säga vad som kom först? I min landsända vore det i så fall nog rimligt att påstå att jordbruket utgjorde basen för industrin. Genom jordbruket och den omställning det genomgick ackumulerades och frigjordes kapital som kunde investeras i industriprojekt. Så såg det ut. Ändå domineras kulturarvssektorns tanke om industrisamhället av ett traditionellt ekonomisk-historiskt perspektiv som har sin utgångspunkt i att den industriella produktionen är basen för allt. Denna tanke har givetvis fått konsekvenser. finns en särskild kategori för industrins produktionsmiljöer, dvs. det som brukar kallas det industri- historiska kulturarvet. Formeringen av detta kulturarv är och har varit viktigt, inte minst för att arbetets historia har kommit i fokus. omfattar det industrihistoriska kulturarvet ett slags folk- rörelse. Alla de månghundrade arbetslivsmuseer som finns runt om i landet har förnyat hela kulturarvsfältet och givit många människor tillgång till sin egen historia. Framgången har alltså varit stor och viktig. Men låt oss också konstatera att det industrihistoriska kulturarvet domineras starkt av varuproduktion, det privata näringslivets miljöer och manliga arbetsplatser. Visst kan man också identifiera kvinnors aktiviteter. Men det är sällan som den kvinnliga närvaron hjälper oss att förstå vad som producerades, hur själva framställningsprocessen gick till, vilken ställning företaget hade i samhället eller vilka framgångar eller motgångar företaget mötte, dvs. sådana parametrar som är centrala för en traditionell kulturhistorisk värdering. Kvinnor befinner sig möjligen i verksamhetens periferier. De sköter mark- tjänsten och framträder ofta i en generell servicefunktion som sällan kan sägas vara unik för företaget. Låt oss också erkänna lockelsen av det unika. Vid sidan av fram- gång skulle jag vilja påstå att tanken om det unika är den viktigaste grunden för nästan all kulturhistorisk värdering. Det unika är säll- synt (sic!). Och det sällsynta vill ingen gå miste om. I detta avseende blir den offentliga sektorn problematisk. Även om varje liten del av den kan sägas vara unik är inte det unika ett kännetecknande drag för den. Snarare är det likformigheten och vanligheten som präglar offentliga verksamheter som vård, skola och omsorg. Läroplaner, bidragssystem, inspektionsinstitut är bara några exempel på verktyg för stat och kommun att skapa likfor- mighet. Denna likformighet är alltså inte särskilt lockande för kultur- arvssektorn. Den är svår att använda för att skapa bilder av speci- fika lokala eller regionala identiteter. Den är sällan spektakulär. Den är svår att sälja. Och den är dessutom ofta svår att identi- fiera, dels för att de muntliga berättelser den omges av och som skapar mening åt den uttalas av människor vars röster sällan hörs, dels för att de fysiska uttrycken inte sällan antingen är påtagligt lika över landet eller inte går att urskilja från andra verksamheters gestalter. Det lilla lantliga ålderdomshem jag nämnde tidigare är ett gott exempel. Det ser ut som vilket litet hus som helst. Utan sekel- skiftets ekonomiska karta skulle jag aldrig kunnat identifiera det. Etableringen av det industrihistoriska kulturarvet i form av indu- striella produktionsmiljöer, arkiv och föremål har alltså å ena sidan varit av stor strategisk betydelse för framgången med att anlägga ett kulturarvsperspektiv samhälle och delar av dess arbetande befolkning. Å andra sidan har denna etablering skapat en fokusering på det industriella som i sin tur har givit det en betydelse som inte riktigt motsvarar dess ställning i industri- samhället. Så hur går vi vidare? 1998 arbetade jag under led- ning som sekreterare i utredningen om formerna för den statliga satsningen på det industrihistoriska kulturarvet (dir 1998:43, SOU 1999:18). I vårt slutbetänkande föreslog vi bl.a. att satsningens per- spektiv skulle vidgas till det mer omfattande begreppet Industri- samhällets kulturarv. Visst, det skulle riskera att omfatta allt och bli alla läns-, lands- och riksantikvariers mardröm. Men alla som trodde så och kritiserade utredningen för detta glömde då också den frihet som skapades för strategiska insatser på särskilt viktiga områden, områden som inte lät sig fångas av det industrihistoriska utan som snarare handlade om demokratiska och jämställd- hetspolitiska perspektiv, om social representation och känslan av tillhörighet. Med facit delvis i hand kan jag konstatera att det var mycket svårt att föra en diskussion som sträckte sig vidare än det etablerade industrihistoriska begreppet. Med facit i hand kan också konstateras att det var utomordentligt svårt att styra satsningens bidragsmedel till projekt som antog utmaningen att bredda det industrihistoriska perspektivet och anta de frågor som ställts i utredningsbetänkandet. De flesta aktörer och sökanden, från små ideella föreningar till statliga myndigheter, såg bidragsmedlen som ytterligare ett sätt att finansiera sin industrihistoriska verksamhet. Så här efteråt, i eftertankens kranka blekhet, kanske det hade varit mer pedagogiskt att helt enkelt etablera en pendang till det industrihistoriska kulturarvet, att låta detta vara ifred och ge det en kompis istället, någon att prata med. Vad skulle vinsterna med ett sådant tillvägagångssätt vara? Låt oss först inte glömma att det offentliga samhället långt ifrån är orepresenterat som kulturarv. På alla nivåer har det gjorts fram- gångsrika insatser för att bevara och producera historisk kunskap om offentliga verksamheter, minnen och miljöer. Däremot är jag övertygad om att skapandet av en särskild kategori, jämförbar med det industrihistoriska, skulle ge en tydlig hemvist åt en rörelse som spretar åt olika håll och saknar verklig kraft och identitet. Det offentligas kulturarv skulle skapa utrymme för svagt representerade grupper i kulturarvet. Dels för alla de kvinnor och invandrare som har arbetat och arbetar inom den offentliga sektorn, dels för alla de klienter, patienter och vårdtagare som för sina levnadsomständig- heter helt och fullt har fått lita till den offentliga sektorns möjlig- heter och instrument. En sådan tydlig kategori skulle ge rum för berättelser och minnen, som inte alltid talar om framgång och styrka utan också om nederlag och svaghet. För även det vi inte eftersträvar, våra misslyckanden och tillkortakommanden, tillhör vår historia och identitet. Att införliva och skapa en särskild ram för sådana minnen i kulturarvet skulle skapa möjligheter att förstå dessa våra brister på ett djupare sätt, förstå att den egna otill- räckligheten kanske inte bara är vår egen, att vi delar den med många andra och att den också kan ha sina orsaker utanför indivi- den. Häri ligger den mest betydelsefulla potentialen i att särskilt fokusera det offentligas kulturarv. Men jag tror också att förståel- sen av industrisamhället, i vid mening, skulle ges bättre förutsätt- ningar än . Det ekonomiskhistoriska och teknikhistoriska perspektivet dominerar fortfarande förståelsen av industrisam- hället. Som om det vore maskiner, tekniska landvinningar och industriföretag som startade det hela och var basen för det och som om den offentliga sektorn var en städgumma som skötte mark- tjänsten åt industrin. Det är en utsaga med begränsad räckvidd. Den säger en del. Men långt ifrån allt. är forskarassistent vid vid Lunds univer- sitet. Han disputerade med – Rum och kropp i svensk sinnessjukvård 1850–1970. Han har också arbetat som utredningssekretare på , bl.a. som huvudsekreterare i för industrisamhällets kulturarv. Den nu nittioårige intervjuböcker från sin samtids är mäktiga som . I sitt förord till den svenska upplagan av Working (People Talk About What They Do and How They Feel About What They Do) skriver att varje röst och öde måste få en chans att bottna i ens eget inre. (Arbetsplats , 1976) Och lägger till – oavsett om de människor Studs mött hatar eller älskar sitt arbete präglas de sällan av det på ett ytligare sätt än in i märgen. Studs i och i förenas i sin djupa tilltro till människors förmåga att berätta om sina liv, längtan efter att bli sedda och lyssnade till. Att bli ihågkommen – to be remem- bered – bildar ett gemensamt ledmotiv. Det är arbetet som är vägen till och genom industrisamhället och som utgör detta samhälle. Ett kinesiskt ordspråk lyder: Ord är den vagn på vilken mening köres. Och med en snarare djärv än skicklig travestering, arbete är den vagn på vilken museum köres. Natur- ligtvis handlar alla museer om arbete på något sätt. Men det museum som står mitt hjärta nära handlar om arbete i bestämd form, Arbetets museum. Detta museum är centralmuseum i likhet med exempelvis eller . Vägen dit har dock varit smal och färden skakig. Verktyg för en idé Alltsedan Arbetets museum senhösten 1991 öppnades i Strykjärnet (den kända byggnaden, mitt i industrilandskap, som fått sitt namn efter form och funktion som textilfabrik), har museet väckt starka känslor såväl hos publiken som i politiken. Detta är inte förvånande eftersom museet vill vara ett samtids- museum. Det är ju trots allt i samtiden som det förflutna finns och som framtiden döljer sig. Om det unga Arbetets museum skrev författaren och journa- listen (1991, .) Arbetets museum återerövrar synen på arbetet som ett mänskligt värde genom sin tydliga målsättning att återknyta banden mellan människan som estetisk varelse och hennes produkter. Museet blir därigenom ett rum för en djupgående civilisationskritik och sätter in en kil där samhällssystemet är som sårbarast, i den punkt där människans upplevelse av samhället uppstår, vilket oftast sammanfaller med arbetet. Orden har inte förlorat i mening eller skärpa snarare är det tvärtom. Den som står utan arbete befinner sig snart stå i sam- hällets väntrum och, för allt fler, sjukrum. Arbetets samhälls- problem har åter igen hamnat i centrum på ett sätt som man knappast kunnat ana. Arbetets genomgripande betydelse i människors liv, dess identitetsskapande roll, framträder med allt skarpare konturer. Att dokumentera, gestalta och debat- tera arbetet och arbetets villkor, och att göra det tillsammans, är därför lika väsentligt som under det industriella samhället. Det är detta som är Arbetets museums mål och särskilda mening. Kanske kan man säga att tillkomsten av museum utgör en slags slutspel i Folkhemmets kulturella ambitioner, som det betecknar en nyorientering i det nordiska museiland- skapet. Bakom museet stod och står en kvartett, fackförenings- rörelsen, folkbildningen, kooperationen och staten. Om man så vill arbetet, bildningen, samverkan och makten. På vägen ut ur Folk- hemmet Grävde man där man stod och Steg mot ljuset. Och oavsett om man som verktyg använde sig av en spade eller en stege var målet detsamma – att själv bearbeta sin historia och inte bara överlämna den i obearbetat skick till det lärda samfundet.