sou · GQB3100 · 2003-01-01 00:00:00 — Enligt uppgifter från Geologiska Undersökning (/, 2002) uppgår den årliga nettoackumuleringen för låghumifierad vitmosstorv och starrvitmosstorv till 16 resp. C m-2 under de senaste 8 000 åren. Slutsats: Den historiska årliga nettoackumuleringen har i genom- snitt uppgått till 2–C m-2 för en enskild myr med i medeltal 23 g Generellt gäller för orörda torvmarker att dessa (under Holocene) i medeltal har nettoackumulerat kol som koldi- oxid i växtbiomassa, t.ex. i vitmossor. Dessa marker är alltså, histo- riskt sett, i medeltal sänkor för koldioxid. Tidsperspektivet är dock avgörande, och det faktum att torvmarker i ett flertusenårigt per- spektiv har nettolagrat koldioxid med en viss medelhastighet är ingen som helst garanti för att upplagringshastigheten är densamma under de klimat- och depositionsförhållanden som råder . Enligt undersökningar av Klarqvist (2001) varierar rådande årlig nettoackumuleringshastighet för boreala myrar (10 starrmyrar i norra ) i huvudsak mellan 5 och C m-2, med medelvär- det C m-2. Upplagringen sker i den övre del av torvlagret som kallas acrotelm. Klarqvist (2001) betecknar sina resultat som maxvärden och anger att nettoackumulationen i realiteten kan vara lägre på grund av nedbrytningsförluster från torv i djupare torv- skikt, dvs. Klarqvist (2001) beräknade att den aktuella kolupplagringen uppgick till av den långsiktiga samt refererar till flera andra vetenskapliga undersökningar med liknande resultat. Med stöd av slutsatserna av Klarqvist (2001) bedömer Klemedtsson m.fl. (2002) att det aktuella årliga upptaget i medel motsvarar C m-2. Crill m.fl. (2000) redovisar i en sammanställ- ning för ett aktuellt upptag på i medel C m-2 för , dvs. ett avsevärt högre värde är än vad Klemedtsson m.fl. (2002) antar. Dock utgör de finska värdena värden för enbart ett enskilt år och man kan förvänta sig stora mellanårsvariationer med hänsyn till väderlekens växlingar. Klemedtssons uppskattning är något lägre än den som görs av Uppenberg m.fl. (2001) (15,C) resp. m.fl. (1997) (C). Ur uppvärmningssynpunkt betyder variationen i nettoackumulering av kol relativt lite i rela- tion till en stor emission av metan (se nedan). Såväl Uppenberg m.fl. (2001) som m.fl. (1997) drar samma slutsats att kol- dioxidupptaget är förhållandevis marginellt relativt stora metan- emissioner. Slutsats: aktuell nettoackumulering C m-2. Sannolikt ligger mossarna högre och kärren lägre i detta intervall. Metanavgången från svenska myrar har analyserats i ett natio- nellt program av m.fl. (2001). De redovisar en årlig avgång som varierade mellan 2 och CH4 m-2, beroende på vegeta- tionstypen, dvs. näringstillgång och hydrologi. Högst värde erhölls för högstarrmyrar med i medeltal CH4 m-2, medan lågstarrty- per avgav CH4 och ombrogena högmossar CH4 m-2. Baserat på avgång från olika myrtyper och dessas arealer gav m.fl. ett medelvärde för på 0,29 Tg CH4 för 2,43 M ha ej skogbevuxna myrar med torv > mäktig. Detta motsvarar i medel CH4 m-2. De myrtyper som stod för den största andelen av avgången var starrmyrar. m.fl. anser dock att de presenterade värdena, som härrör , av olika skäl är underskattningar av långtidsemissionerna som uppskattas till 0,6 Tg CH4 . Detta motsvarar CH4 m-2. Detta betyder att de ovan angivna värdena för olika myrtyper bör uppräknas på motsvarande sätt, dvs. i medeltal ca för högstarrmyrar, för lågstarrmyrar samt för ombrogena högmossar. Enligt m.fl. (2001) sker ingen metanavgång från beskogade torvmarker eftersom de genom trädens transpiration har ett genomluftat ytlager i vilket uppträngande metan oxideras till koldioxid. De värden som m.fl. (2001) beräknade stämmer i stort sett med andra motsvarande uppskattningar. I en sammanställning av Klemedtsson m.fl. (2002) bedöms den årliga metanavgången från odränerad torvmark till CH4 m-2. Crill m.fl. (1992) anger årlig CH4 avgång för finska boreala myrar till 0–CH4 m-2. Medelvärdet för finska mossar och kärr angavs till 8 resp. CH4 m-2. Crill m.fl. (2000) redovisar i en sammanställning för en avgång på i medel CH4 m-2 för . Enligt samman- ställningen av Uppenberg m.fl. (2001) är avgången i medel CH4 m-2 med en variation mellan 2 och CH4 m-2. Den slutsats som kan dras för metan är således rätt entydigt att öppna myrar avger i medeltal ca CH4 m-2. Avgången är störst i näringsrika starrtyper och är där 15–CH4 m-2 och i ombrogena näringsfattiga mossar 5–. Dessa värden motsvarar efter GWP-korrigering i medel C, samt för näringsrika myrtyper 83–och för näringsfattiga ombrogena torvmarker 28–C m-2. Avgången av lustgas bedöms som försumbar (Klemedtsson m.fl. 2002, Uppenberg m.fl. 2001). Sammanställning av årlig avgång av växthusgaser från orörd torvmark, uttryckt som g C m-2 år-1 korrigerat för GWP. Positivt förtecken innebär avgång, medan negativt förtecken anger upptag. Variation och inom parentes skattat medelvärde. perspektiv (medel) (medel, alla) -5–103 (-23) -5– -15 (-10) -5– -15 (-10) -5– -15 (-10) -75–217 Slutsatsen för samtliga GHG enligt tabell 1 är att orörda blöta och ej skogbevuxna torvmarker nettoutsläpper växthusgaser och att detta i första hand beror på metanavgång. Även Uppenberg m.fl. (2001) drar samma slutsats rörande metan. I medel motsvarar den årliga avgången C m-2. Variationen är dock avsevärd mellan eller mindre från näringsfattiga ombrogena torvmarker till eller mer från högstarrkärr. Sannolikt har utsläppen histo- riskt varit något lägre på grund av ett större upptag av koldioxid. Låg- och högstarrmyrar är betydande källor för GHG. m.fl. (2001) räknar i sin sammanställning med 2,24 M ha låg- och högstarrmyrar (utan skog). En årlig medelavgång av växthusgaser motsvarande C m-2 ger totalt 3,2 M ton C på denna areal, dvs. av utsläppen av kol i koldioxid från förbränning av fossila bränslen. Det kan också uttryckas så att starrmyrar släpper ut nästan lika mycket kol som en växande skog, per ytenhet, netto- binder genom fotosyntesen. De växthusgaser som släpps ut från orörda torvmarker måste betraktas som i huvudsak naturliga och ej antropogent betingade. Detta är en väsentlig skillnad mellan de orörda markerna och dik- ningspåverkade marker som behandlas nedan. Frågan om utsläppen är antropogena eller inte kan ha betydelse i Kyotoprocessen, efter- som de mål om utsläppsbegränsningar som har formulerats inom Klimatkonventionen endast avser antropogena emissioner. 2.2 Dränerade skogbevuxna torvmarker Flöden av GHG från dikade torvmarker (myrar) har varit före- mål för analyser i ett flertal studier. Här utnyttjas främst samman- ställningar av Uppenberg m.fl. (2001) i en rapport från IVL, samt Klemedtsson m.fl. (2002) i en rapport från det MISTRA-stödda forskningsprogrammet . Ett specifikt problem med dikade torvmarker är att flödena av GHG ändras starkt över tiden. I en nydikad torvmark får man en ökad nedbrytning av torv med åtföljande koldioxidavgång. Efterhand blir dock dikade torvmarker nyttjade till biomassaproduktion, t.ex. skog, varvid koldioxid tas upp och reducerar nettoavgången av koldioxid. Efter hand som tor- ven börjar förbrukas eller stabiliseras genom humifiering minskar avgången av koldioxid från nedbrytning. I sammanställningen av Klemedtsson m.fl. (2002) anförs med stöd av Silvola m.fl. (1996) och m.fl. (1993) att dräne- ring av torvmark i allmänhet ger en ökad avgång av koldioxid och att avgången ökar med dräneringsdjupet från ett tröskelvärde vid 10–. Under de första 10–20 åren efter dränering är avgången särskilt hög (Klemedtsson m.fl. (2002). I sammanställningen av Uppenberg m.fl. redovisas svenska studier (Sundh m.fl., 2000) som visat en årlig nettoavgång av koldioxid från torv på 62–C-CO2 m-2, med ett medelvärde kring C-CO2 m-2. Finska studier (m.fl., 1996) har givit liknande resultat med C-CO2 m-2. Silvola m.fl. (1996) anger för den årliga avgången till ca 160–C m-2. Crill m.fl. (2002) redovisar en årlig genomsnittlig avgång på C m-2 från torv för beskogade dränerade torvmarker i . (2002) redovisar för dikade torvmarker i en substansförlust motsvarande 8–C m-2 (medel C m-2). data baseras på 10–dräneringar och ligger därför högre än lång- tidsvärdena. Enligt Klemedtsson m.fl. (2002) kan värden från Silvola m.fl. (1996) från vara tillämpliga för svenska torvmarker med ett grundvattendjup , dvs. 250–C-CO2 m-2. m.fl. (2002) menar dock att många svenska torvmarker inte har så mäktig torv och att dessa därför borde ha lägre emissioner, och man antar som medelvärde för svenska dikade torvmarker C-CO2 m-2. Detta värde ligger nära det som Uppenberg m.fl. (2001) sluter sig till i sin samman- ställning (C m-2). Med stöd av ovan anförda undersökningar syns det rimligt att anta att torvoxidationen 10–efter dränering i regel genererar mellan 100 och C m-2. Det högre värdet gäller de mer bördiga torvmarkerna. Slutsats: Nettoavgången genom torvnedbrytning varierar mellan 100 och C m-2, med i medeltal . Det lägre värdet avser mossar och det högre kärr. Med ett antagande av att rimligt torrsubstansinnehåll i torv från dikad mark är ca per m3 (skrymdensitet), motsvarande C per m3, svarar kolavgången mot en förlust av 2–torv . För är mängden kol i torvmark i medel ca per m2 (dvs. inom skiktet från ytan ned till mineraljorden). Värdet baseras på att medelmäktigheten av torvskiktet är 1,7 m (, 1982), densitet är per m3 (, 1982) och att kolinnehållet är (, 1960). Erfarenheter från nedbrytning av barr och annan organisk substans är att nedbrytningshastigheten sjunker med tiden för att, då av materialet omsatts, bli ytterst mar- ginell. Om detta tillämpas på torvmarker blir den reellt omsättbara delen ca C som med en förlusthastighet på 100–C m-2 bör vara i huvudsak förbrukat inom 100–. Varaktigheten i koldioxidemissioner från en medelmyr i kan således ligga i området 100–. Observera att detta endast Den etablerade skogen kommer att generera förna och därigenom tillföra nytt organiskt material till marken. Därigenom blir torvavgången delvis kompenserad. av kol i marken, efter stabilisering av torven, kommer att uppgå till minst 10–C m-2. Skogstillväxten på en dikad myr kan approximativt sättas till i medeltal och ha. Detta svarar mot medeltillväxten i . Variationen ligger mellan för näringsfattiga mossar och eller i vissa fall mer för näringsrika kärr. Medelproduktio- nen avser enbart stamved. Med hjälp av omräkningsfaktorer kan den totala biomassaproduktionen beräknas. Detta värde omfattar mängden av stamved, rötter, grenverk och blad, dvs. all levande trädbiomassa. Medelproduktionen och ha har beräknats motsvara en årlig nettoackumulering av ca C i ett uppväxande bestånds totala biomassa. Variationen ligger mellan 40 och C m-2 för myrar med låg resp. hög skoglig produktion. På ekosystemnivå (dvs. skog + mark) blir effekten av koldioxid- avgång genom torvnedbrytning och koldioxidupptag genom skogs- tillväxt med ovanstående värden i medel en årlig nettoavgång av C m-2 (dvs. beräknat som 250–C m-2). I sammanställ- ningen av Klemedtsson m.fl. (2002) ges som exempel en nettoav- gång på C m-2 efter mikrometeorologiska mätningar vid Norunda (Lankreijer, under publicering). Sannolikt är inte skillna- den stor mellan olika typer av dränerade myrar. Den högre inbind- ningen i skog som kan förväntas på näringsrika dränerade marker torde kompenseras av en ökad avgång genom snabbare torvned- brytning. Variationen för dränerade skogbevuxna torvmarker ligger mellan en nettoavgång på C m-2 för näringsfattiga eller dåligt dränerade marker och C m-2 på näringsrika marker. Slutsats: Årlig nettoavgång av koldioxid för skog på dränerad torv- mark är 50–C m-2, i stort sett oberoende av vegetationstyp. I ett långsiktigt perspektiv är de ovan uppskattade nettoemissio- nerna från dränerad torv med skog en underskattning av verkliga emissioner. Detta beror på att en stor del av biomassaproduktionen endast innebär inbindning av C-CO2 i skogsbiomassa eller skogs- produkter – en skogsgeneration. Vid ned- brytning av biomassan återgår det bundna kolet som koldioxid till atmosfären. Nyetablering av skog på dränerad skogsmark innebär därför en kolsänka fram till slutavverkning vid 50–ålder (beroende på trädslag och ståndort). I ett längre tidsperspektiv finns ingen ytterligare sänka av samma storleksordning. rade torvmarken kommer att vara bevuxen under flera skogs- generationer och det genomsnittliga lagret av kol i skogsbiomassa kommer att vara oförändrat. En viss långsiktig upplagring av kol från trädens förna i mark kan förekomma. Den är dock mycket liten i relation till kolavgången från torv under nedbrytning. I de fall biomassa utnyttjas så att förbränningen av fossila bräns- len reduceras uppstår en varaktig reduktion av utsläppen. Detta gäller dels direkt när biomassa ersätter fossila bränslen eller då den ersätter produkter som för sin framställning kräver fossilbränsle. GHG-effekten av biomassa är starkt beroende av hur och vilka produkter biomassan beräknas ersätta. I denna analys uppskattas att av upptagen mängd C i biomassa kommer att ersätta fossila bränslen endera som avverkningsrester, restprodukter eller brännved. Slutsatserna påverkas inte väsentligt av en viss osäkerhet kring värdet . Förbränning av biomassa alstrar inte fullt lika mycket energi per C-enhet som förbränning av olja och gas. Det betyder att den utsläppsminskning av fossilt kol som följer av bio- massaanvändningen skall reduceras jämfört med koldi- oxidproduktionen vid förbränning av biomassa. Sammantaget betyder detta att en medelproduktion på per ha och år visserli- gen innebär ett upptag av C m-2, men den långsiktiga årliga effekten blir endast C m-2. Den långsiktiga årliga nettoav- gången på skogsmark blir i medel C m-2. Värdet har beräknats som koldioxidavgång från torv under nedbrytning subtraherat med skogsbiomassans långsiktiga upptag (250-96=154 g C m-2). Varia- tionen ligger mellan 80 och C m-2. Slutsats: I ett långsiktigt perspektiv (> 50–) är den årliga nettoavgången av koldioxid för skog på dränerad torvmark, inklude- rande skogsbiomassans användning, 80–C m-2, varav det lägre värdet för näringsfattigare eller dåligt dränerade marker och det högre för mer produktiva och näringsrika torvmarker. Metanavgången bedöms enligt Klemedtsson till negativ (baserat på m.fl. 2000), dvs. metan tas upp från omgivningarna och oxideras i det dränerade torvlagret. Uppenberg m.fl. (2001) gör dock bedömningen efter bl.a. Sundh (2000) att årlig metanavgång är 0,2 till CH4 m-2, med ett medelvärde på . Skillnaden mot Klemedtsson kan vara att Uppenberg m.fl. (2001) även inklu- derat avgången från dräneringsdiken. Detta motsvarar efter GWP- korrigering en förlust av 1–C m-2, med medel C m-2. Rim- ligen bör, i enlighet med vad som anförts för orörda myrar, det lägre värdet gälla ombrogena mossar medan det senare för mer näringsrika torvmarker. Avgången av N2O kan öka i samband med den ökade mineralise- ringen av torven. Dräneringseffekten är dock beroende av närings- tillgången (specifikt kväve). Ökad avgång från näringsrika marker har för skogsmark enligt Klemedtsson m.fl. (2002) visats av bl.a. m.fl. (1993), m.fl. (1996) samt m.fl. (1996). m.fl. (2002) konkluderade för svenska dräne- rade torvmarker, omräknat till C efter GWP-korrigering), i medel C m-2. Variationen ligger mellan C för näringsrika mar- ker och C för näringsfattiga marker. I ett långt perspektiv, > , kommer GHG också att påver- kas av att torven bortodlas och att avgången av koldioxid, metan och lustgas från torven närmar sig noll. Skogsproduktionen reduce- rar utsläpp av växthusgaser genom att ersätta olika fossila bränslen. Avgång av växthusgaser från dikad skogbevuxen torvmark enligt uppgifter bl.a. i Klemedtsson m.fl. (2002) och Uppenberg m.fl. (2001), uttryckt som g C m-2 år-1 korrigerat för GWP. Positivt förtecken innebär avgång, medan negativt förtecken anger upptag. 10–50 år 10–50 år 10–50 år 50–200 år CO2 (netto skog/torv) -100–0 N2O (GWP korrigerat) CH4 (GWP korrigerat) -100–60 Arealen skogbärande dikad torvmark uppgår enligt Klemedtsson m.fl. (2002) till 1,7 M ha. Med en medelavgång av 110–C m-2 utgör detta på nationell nivå 1,9–4,4 M ton C. Detta motsvarar ca 10–av utsläppen av C-CO2 från fossila bränslen. 2.3 Jordbruksmark på dikad torvmark I finns ca 280 000 ha jordbruksmark på dikad torvmark (Kasimir-Klemedtsson m.fl. 1997). Bortodling av torv är ett väl- känt fenomen som har behandlats bl.a. av (1996). Gene- rellt kan sägas att den torvmark som utnyttjas för jordbruk är av en näringsrik typ. Detta gör, i förening med ev. gödsling, att emissio- nerna av koldioxid och lustgas blir höga. Avgången har i en littera- turöversikt för uppskattats till 400–C m-2 som koldioxid och 5–N2O m-2 (Kasimir-Klemedtsson m.fl. 1997). Avgången av metan anses som försumbar. Detta betyder att med GWP-korrigering blir utsläppen 820–C m-2, varav ca hälften kommer från koldioxid och hälften från lustgas. Den stora C-avgången ger sig uttryck i en snabb bortodling av torv som kan vara 5–(Kasimir-Klemedtsson m.fl. 1997). Effekt av inlagring av koldioxid i biomassa är bedömd som marginell. Dock kan t.ex. vallodling reducera avgången från torven något genom att kväve binds till växterna och genom att strukturen blir något tätare (, muntlig uppgift). Sammantaget avger odlad torvmark väsentligt mer koldioxid än vad systemet skogsodling på torvmark gör och är därför på kort sikt (– på kommer problemet att försvinna genom att det mest kolet är bortoxiderat) ett värre GHG-problem än skog på torv. Därför borde uppodlad torvmark vara väl lämpad för täkt som energitorv. Möjligen kan det vara tekniskt svårt att utnyttja torven pga. att många av dessa marker kan befaras ha bara tunna torvtäcken. Dessutom finns en risk att, pga. näringsrikedomen, en hög askhalt i torven gör den olämplig som bränsle. Även en socioekonomisk hänsyn kan spela roll. 2.4 Ofullständigt utbruten torvmark Det finns få underlag tillgängliga för att skatta avgången av GHG från denna torvtyp. Sannolikt är heterogeniteten stor och beroende av torvslag, torvmäktighet, dräneringstillstånd och olika grad av återbeskogning. Tuittila (2000) anger för finska brutna torvmarker med bar torvmarksyta en total årlig avgång på 4 900–C i form av koldioxid per 3 000 ha. Detta motsvarar 163–C m-2. Sannolikt är avgången av metan och lustgas i de flesta fall försum- bar. Sammantaget är alltså avgången från denna torvmarkstyp något lägre vad som avgår från beskogad dränerad torvmark. Dock påver- kar dräneringen i samband med utdikningen även eventuella omgivande torvmarker. Enligt Uppenberg m.fl. (2001) påverkas en areal som är dubbelt den som avses utgöra täktareal (se nedan om konsekvenser för GHG-avgång). Förutsatt att det finns omgivande torvmark som påverkas av dräneringen, blir den årliga effekten per bruten m2 sammanlagt 250–C från omgivande mark och 163–C från täktarealen, dvs. 410–C. Detta gör alltså att ofullständigt brutna torvmarker är allvarliga ur GHG-synpunkt. Även om inga uppgifter finns publicerade om arealtillgång kan man anta att ytan av denna torvmarkstyp i är liten. Dock bör det vara av hög prioritet att ofullständigt brutna torvmarker blir full- ständigt brutna och åtgärdade (se nedan om åtgärder). 2.5 Effekter på växthusgasbalansen Utvinning av torv innebär att torvmarken måste dräneras och markytan rensas på eventuell skog och annan vegetation, vilket kan innebära en betydande ökning av växthusgasavgången. Detta beror dels på att avgången per arealenhet ökar, dels på att arealer utöver täktarealen kommer att påverkas. Enligt Uppenberg m.fl. (2001) påverkas en areal som är dubbla den mot den som avses utgöra täktareal. Även m.fl. (1997) anger ett liknande värde. Detta förutsätter givetvis att täkten bara omfattar del av torvmar- ken. Alternativet med fullständigt utbruten torvmark utan rester är bättre ur växthusgassynpunkt (se nedan) men har inte beaktats i många bedömningar t.ex. Uppenberg m.fl. (2001). I den orörda myren är årlig avgång m-2 C för mossar och C m-2 för kärr (tabell 1) inräknat både koldioxid och metan. I den dikade torvmarken är avgången av GHG (CO2, N2O och CH4) däremot C m-2 för mossar och C m-2 för kärr enligt vad ovan anförts. Ingen inbindning av kol i skogsbiomassa är inräknad eftersom arealen under pågående täktverksamhet är obeskogad. Detta innebär alltså en ökning i avgång per arealenhet med . Med dubblad påverkad areal blir den årliga effekten gentemot orörd torvmark. Om täkten är fullbordad (enligt Uppenberg m.fl. 2001) så svarar den extra avgången under själva brytperioden således mot naturliga emissioner i orört till- stånd under . Ett längre tidsperspektiv än (vilket i sig borde vara rimligt) innebär att de extra utsläppen under en 20-årig brytperiod har kompenserats under efterföljande av att täktarealen inte längre avger växthusgaser (eftersom torven är borta). Avgörande för totalbilden blir hur täkten återställs och eventuella omgivande torvmarker marker behandlas. Dessa omgi- vande marker riskerar att avge mer GHG än vad de gjorde innan de påverkades av täktens dränering. Av denna anled- ning bör en täkt omfatta så stor del av torvmarken som möjligt så att inga potentiella GHG-källor kvarstår. Detta behandlas ytterli- gare nedan. I denna kalkyl är inte energivärdet i torven inräknat, inte heller att förbränningen alstrar koldioxid. Om torven betraktas som en förnyelsebar resurs (ej fossil) som kan ersätta olja eller andra fossila bränslen blir kalkylen ovan än fördelaktigare. Obser- vera att bedömningen enbart gäller själva brytperioden. Om hela torvområdet blir föremål för täktverksamhet blir effekten på GHG-avgången bättre. Effekterna på omgivande mar- ker ur GHG-synpunkt är marginella. Om täkten är fullbordad (enligt Uppenberg m.fl. 2001) så svarar den extra avgången under själva brytperioden således mot naturliga emissioner i orört tillstånd under . Vid täkt av torv från redan nyttjad, dränerad torvmark blir effekten på GHG-avgången väsentligt mindre. Detta beror på att dessa torvmarkstyper redan är påverkade och släpper ut stora mängder GHG (jordbruksmark > ofullständig täkt > skogsmark). Rimligen ökar dock CO2- och i vissa fall N2O- avgången beroende på en förstärkt dränering och omrörning av yttorven. Silvola m.fl. (1996) visade att CO2-emissionerna från tor- ven ökar med C per cm sänkt grundvattenyta. En viss ökning av CO2-avgång kan också förklaras i de fall skog avverkas och att inbindning av CO2 i biomassa går förlorad . Effekten av täkten på emissionerna under själva brytperioden bedöms sammanlagt vara väsentligt lägre än för orörd myr. Sam- mantaget innebär alltså täkt av redan nyttjad torvmark att framtida emissioner av GHG från marken reduceras. I ett långt tidsperspek- tiv (> ) saknar effekterna relevans. Tor- ven är under nedbrytning och kommer att omvandlas till koldioxid. Det är bara takten i processen som påverkas. 2.6 Slutsatser rörande torvmarkers lämplighet Torvmarkerna är under alla omständigheter källor för GHG. När- ingsrika kärr genererar mer GHG än näringsfattiga mossar. Dik- ningseffekten blir olika med olika tidsperspektiv. Initialt (10–) ökar avgången av GHG något beroende på omsättning av torv. Dock sker en viss kompensation genom att en skogssänka upp- kommer efter beskogning. I ett längre tidsperspektiv (50–) blir skogssänkan mindre medan avgången från torven kvarstår. Nettoavgången ökar därför. I ett riktigt långt tidsperspektiv (> ) övergår torvmarken till att bli en sänka eftersom då ingen ytterligare avgång kan ske från torven, medan å andra sidan skogen kvarstår som sänka. 1.Såväl orörda myrar som dränerade torvmarker med skog eller under jordbruk nettoutsläpper växthusgaser till en i nationellt per- spektiv betydande mängd. 2.Dikning av myrmark med åtföljande skogsplantering är ett ur växthusgassynpunkt dåligt handlingsalternativ eftersom utsläppen inom ett 200-årigt perspektiv ökar med 50–. 3.Både orörda myrar och torvmark under skog eller jordbruk kan användas strategiskt för täkt av energitorv med positiv effekt på samlade nettoemissioner av GHG från mark och markan- vändning.