sou · GQB367d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Vår ambition var att synliggöra en bakgrund som assimilerats och därför inte var direkt åtkomlig för introspektion – och därmed inte heller möjlig att påverka med direkta medel. Det gällde att väcka de exempel till liv som kunde sättas i förbindelse med hur begreppen först etable- rats. En assimilerad bakgrund är att likna vid en åsikt. En åsikt är ett tillstånd. De frågor vi ville ställa utan att kunna ställa dem direkt var När fick du denna åsikt? Med hjälp av vilka exempel och i vilka språkspel?. En väsentlig faktor blev att utveckla yttre impulser som väckte berättelserna till liv. Men för att en yttre impuls ska få tillfälle att verka kan inte sättet att läsa lämnas åt slumpen. Den metod som utvecklades bygger på humanistiska traditioner och traditionell humanistisk reflektion: långsam läsning och antecknande i marginalen. Därtill uppmaningen att låta anteck- ningarna hålla fast de förbindelser till uppdykande exempel som texten väcker. För vårt syfte sökte vi oss till texter som kan hän- föras till praktikens filosofi och idétradition, och , , . Men deltagarnas förberedelse slutade inte här. Lika viktig som läsningen var det långsamma skri- vande där granskning och omprövning sker. Med utgångspunkt i sina anteckningar och med hjälp av koncentrerat tänkande fogade varje deltagare samman en ny berättelse, en skriftlig reflektion. När läsandet och skrivandet är sammanflätat på det här sättet, drivs deltagarna att reflektera. Reflektionen opererar på de indivi- duella erfarenheterna och delas sedan med gruppen genom hög- läsning. Så långt kan förberedelserna drivas. Fortsättningen bygger på samtalet, men ett samtal som har brutits ned i delar, förstärkts och betonats genom en överdriven iscensättning av lyssnandet: någon läser och gruppen sitter tyst och lyssnar. Högläsningen är betydelsefull. Det är som om det skrivna blir fullständigt först genom den akustiska dimensionen, att det skrivna förverkligas genom rösten. Det samtal som följer har på betydande punkter kvalificerats och det på detta sätt kvalificerade samtalet fångas sedan i ett protokoll som håller fast vad som sagts. Olika språkspel friläggs, nyanser och skillnader framträder med en precision som inte är möjlig vid ett vanligt samtal. I bästa fall lyckas vi återvända till en berättelse som handlar om hur ett begrepp etablerats. När den berättelsen blir synlig och åtkomlig för reflektion arbetar vi direkt i begreppsbildningens mest sårbara punkt. Frågan hur man lärde sig betydelsen av ett ord – genom vilka exempel och i vilken användning – har en stark koppling till säkerhet (och även tvär- säkerhet) i handlandet. Om sättet att använda ordet påverkas av gruppens dialog förändras språkspelet och därmed begreppet och det avsiktliga handlandet. Mening kan förskjutas, glasögon rättas till. Protokollet håller fast ett preliminärt begreppsbildnings- förlopp. Protokollet blir också utgångspunkten för nya skrivuppgifter. Ett tema pockar på att fördjupas, litteratur som för in nya – främ- mande – impulser bifogas och så är den hermeneutiska spiralen igång där mening prövas, innebörder kan förskjutas och ny tolk- ning av erfarenhet skapas under inverkan av fantasi och tänkande. När den insiktsskapande dialogen verkligen kommer till stånd är den en förtätning av det begreppsbildande förloppet i allmänhet: den äger rum mellan människor, pågår och frilägger kom- plexitet och mångfald. Gruppen utvecklar en ny intersubjektivitet. För att komma i samtal med en bakomliggande förtrogenhet är vi beroende av indirekta metoder. Den schweiziske läkaren och litte- raturvetaren har ägnat mycket av sin skärpa och flit åt variationer på temat anteckningar i marginalen, bland annat genom . I sin essä och de andras tal beskriver han läs- och skrivart bland annat genom att citera ur ett av hans brev: Jag komponerar inte, jag är inte författare: jag läser eller kon- verserar, jag frågar eller jag svarar. Starobinskis huvudsakliga utgångspunkt är den text som under sina sista år som författare ombads att skriva om Seneca. Citatet ovan är hämtat från tiden för essäns första färdigställande. För att besvara sin retoriskt ställda fråga, Varför detta ställnings- tagande för skrift i marginalen? skriver Starobinski att det var en metod ägnad att gynna det kritiska ingripandet, det ständiga repli- kerandet: En metod som ger rätt att fritt ge sig hän åt allt det diskontinuerliga i sina idéer vilka följer den ena på den andra, medan kontinuiteten säkras av den bok som han replikerar mot. Nya verktyg och ny faktakunskap kan komplettera de etablerade begreppen, liksom den dialog som på olika sätt breder ut existe- rande språkspel. Att uppmana till att anteckna i marginalen är ett sätt att ge fantasin ett spelrum. Det handlar inte om att stryka under eller sammanfatta, utan om att fånga sig själv under läsning. Det är mina repliker, mina infall – fantasins egen bearbetning av texten. I detta flöde av förbindelser får tänkandet arbetsmaterial och det nya knyts till det gamla. Det är uppenbart att ett skrivsätt som uppmuntrar till replike- rande och kritiskt ingripande ligger nära en muntlig tradition. Trots närheten till det muntliga kan det ta tid att arbeta upp modet att verkligen nyttja det skrivna ordet för att stärka den egna rösten i kommunikationen med andra. Vi är ovana vid att skriva texten I kan vi skryta med att husförhörstraditionen tidigt gjorde svenskarna till ett läskunnigt folk. Detsamma gällde inte för skrivkunnigheten och framför allt inte för ett skrivande som ger svar på tal och formulerar egna perspektiv. Den prioriterade uppgiften för forskningen kring yrkes- kunnande är en metodutveckling för lärande utifrån en tradition som öppnar sig för erfarenhet. Forsknings- uppgiften handlar om att åstadkomma en kommunikation som träffar djupare än de samtal vi är vana att föra – att initiera en reflektion hos deltagarna där fantasi och tänkande samverkar. Ty det häpnadsväckande resultatet på var att kärnan i deras yrkeskunnande inte handlade om teknik, även om teknisk kompetens var en förutsättning för det arbete de bedrev. Istället handlade expertens yrkeskunnande om språk – att förstå en situation och att utveckla den, att förstå ett språk och att kunna tala på detta språk om nya ting. Det handlade om att läsa och att skriva. Den metodutveckling som kapitlet behandlar har fortlöpande doku- menterats i serien Filosofi och ingenjörsarbete: ): Precision och improvisation. Om system- utvecklarens yrkeskunnande, Dialoger, (1998). : Ledtråd i förvandling. Om att skapa en reflekte- rande praxis, Dialoger, (1999). : Praxis och tyst kunnande, Dialoger, (1999). Bo Göranzon: Spelregler. Om gränsöverskridande, Dialoger, (2001). , : , 1800-talets huvudstad. Passagearbetet, Band 1-2, översättning , Symposion, (1990). Det oav- slutade Passagearbetet tillkom . Hammarén, : Skriva – en metod för reflektion, Utbildnings- förlaget, (1995). Lotman, : Semiotiken och historievetenskapen, ingår i , , Bo (red): Den inre teatern. Filoso- fiska dialoger 1986-1996, , (1996). Printz-Påhlson, , Solen i spegeln, andra upplagan, , (1996). Starobinski, : och de andras tal, ingår i , , Bo (red): Den inre teatern. Filosofiska dia- loger 1986-1996, , (1996). har en bakgrund som journalist och är verksam inom forsknings- området Yrkeskunnande och teknologi vid och organisation vid KTH. Hon disputerade på avhandlingen i förvandling – om att skapa en reflekterande praxis. Arvet som inte kan ärvas Det kan synas lite slagordsmässigt när man påpekar att kulturarvet är det enda arv som inte kan ärvas – det måste ständigt förvärvas av sina arvtagare. Jag vill dock hävda att påpekandet har en poäng. Jag kan ärva en gammal byrå, ställa den i ett hörn och se den som en tillhörighet. Jag behöver inte ha någon fördjupad relation till den, den behöver inte ens representera ett ekonomiskt värde, något som annars för många arvtagare tycks vara det enda intressanta om jag rätt tolkar vad jag ser och hör i min omvärld och i media. Den ärvda möbeln är med andra ord aldrig i sig själv en del av kultur- arvet, det är först när den som övertagit möbeln har någon form av förhållande till den, har kunskap om den och till sin egen tid vidareför det som möbeln förmedlar som dess kulturarvsvärde upp- står. För tydlighetens skull: detta värde uppstår självfallet också när någon annan än den som i juridisk mening är arvtagare upprättar något slags förhållande till föremålet. En konsekvens av detta påstående blir att begreppet kulturarv alltid kommer att avse något mer än prylsamlingen. Kulturarvet blir både föremål och människa. Jag inser att mitt resonemang inte är invändningsfritt men jag väljer ändå att definiera kulturarvet på detta sätt eftersom det möjliggör för mig både att förstå det som ingår i det industriella arvet och att argumentera för vården av det. Ett industriellt arv måste alltid vara mer än fabrikerna och deras inredning och utrustning, och det räcker enligt min mening inte heller med att man dokumenterar det arbete som en gång utfördes i industrin och de arbetare som arbetade där för att det skall få värde som kulturarv. Först när de som lever och som i vidaste mening är arvtagare skaffar sig fördjupad kunskap, lite pretentiöst uttryckt blir en del av det bevarade kan man i djupare mening tala om ett kulturarv. Detta ger ett starkt motiv åt dem som seriöst anstränger sig för att bevara minnena från det förgångna att alltid söka stöd hos en- skilda och grupper av medborgare som kan och vill tillföra pryl- samlingen dess avgörande kvalitet. I vården av kulturarvet ingår inte bara att putsa, rostskydda och bevara i lämpligt klimat, däri ingår också att tillföra icke-materiella kunskaper och erfarenheter. Med en annan formulering kan man säga att jag redovisar ett slags folkrörelsesyn på kulturarvet. Utan människor finns inget kultur- arv. Ett exempel som konkretiserar vad jag menar. Jag hittar en bild från . Den är tagen under den långvariga metallstrejken . Den visar en fullsatt A-sal i , en alldeles osannolik folketshusbyggnad, nästan som en vildavästernsaloon med läktare på tre sidor och en myckenhet av snickarglädje, men likafullt ett typiskt svenskt Folkets Hus. Möteslokalen är fullsatt, bara män såvitt jag kan se, alla uppklädda i kostym. Alla mötesdeltagarna bär skjorta och slips. De har tagit på sig finkostymen. Självfallet därför att detta inte sammankallats ute- slutande eller ens främst för att man skulle få tillfälle att rösta om de ettöringar eller tvåöringar den strejken kom att handla om, utan därför att mötet i sig var en högtid. Arbetarna samlades för att stärka sin inre gemenskap och sammanhållning, för att markera inför världen utanför att deras front inte brutits, för att manifestera sin mänskliga värdighet. Bilden blir meningslös om den reduceras till att vara ett doku- ment över ett märkligt Folkets Hus. Då skildrar den bara en arki- tektonisk kuriositet. Inte ens som belägg för att folk var finklädda på sina föreningsmöten blir den på djupet betydelse- bärande. Det är först när dagens betraktare försöker förstå hur de som förevigats på bilden tänkte och kände när de satt där som bilden blir en levande del av vårt kulturarv. Dagens besökare i kan få hjälp av bilden att förstå vari husets djupare kulturarvsvärde ligger. (Huset finns tackochlov kvar.) Kanske bilden rentav kan hjälpa oss på traven när vi söker förstå dagens gatudemonstrationer, att inse att sådana alltid främst varit inåtvända, syftande till att stärka den inre gemenskapen. De unga som marscherar på gatorna gör det med all sannolikhet oftare för att markera sin inre sammanhållning än för att få tillfälle att kasta sten på poliser. De senare skulle lättare kunna isolera fåtalet stenkastare om de tittat på och funderat över denna gamla strejkmötesbild. Den som delar min syn på kulturarvets karaktär tvingas då möta ett nytt problem – den mycket starka tendensen i en annan riktning, bort från förståelsen för människans roll i kulturarvet. Låt mig för- klara vad jag syftar på genom att lyfta fram tre begrepp med an- knytning till politik, samhälle och kultur, kulturliv, nöjesbransch och upplevelseindustri som man numera gärna kallar det som förr kallades nöjesbranschen – eller möjligen i högtidligare sammanhang kulturlivet. Det nya begreppet är intressant därför att det avslöjar den fokusförskjutning som skett i samhället under nyliberalismens glansperiod. Så länge man talar om kulturliv inbegriper man de en- skilda människorna, det är de som tillsammans med konstnärer av skilda slag utgör detta liv. Nöjesbransch antyder att det är en affärsverksamhet som riktar sig till tänkta kunder och begreppet anger klart att det icke-kommersiella inte hör hemma där. Kun- derna finns dock med i så måtto att de är branschens förutsättning och finns i dess närhet. Upplevelseindustri däremot fokuserar på produktionen, och kunderna/köparna kan återfinnas långt ifrån produktionsplatsen – filmerna som görs i ses inte främst av trollhättebor; i själva verket är den lokala publiken rätt ointressant för filmernas framgång. I upplevelseindustrins samhälle är produkten det centrala, människan/medborgarens enda funktion är att vara köpare/konsument; han eller hon köper sin upplevelse, är aldrig delaktig i den, än mindre skapare av den. Det är ingen tillfällighet att denna fokusförskjutning ägt rum – den är i själva verket en logisk konsekvens av att alltmer av sam- hällsfunktionerna definierats i kommersiella termer. Samhället har kommit att ses som butik och medborgaren har blivit kund i stället för att tillsammans med andra medborgare utgöra samhället, del- aktiga och ansvariga för det. Kulturarvet kan bara finnas som del av kulturlivet. Den turistiska sevärdheten som blivit en del av upplevelseindustrin saknar i stort sett kulturarvsvärde. Dess värde reduceras till det ekonomiska till- skott som utifrån kommande besökare/betraktare kan tillföra det. De intresserade och engagerade medborgarna får därför en helt avgörande betydelse för om vi skall kunna bevara och utveckla vårt industriella kulturarv. Och vi måste inse att detta arv inte kan begränsas bara till arbetsplatsen, utan att det också måste inrymma den sociala struktur i vilken arbetsplatsen fanns. Samhällets upp- byggnad, bostäder, skolor, kyrkor och profana samlingslokaler måste finnas med åtminstone i tankevärlden hos dem som bevarar fabrikens verktyg, även om det naturligtvis vore orimligt att kring varje bevarad industrimiljö söka bygga upp hela samhällen. Jag talar alltså inte om att bygga gigantiska museimiljöer i fysisk mening utan att i dokumentationen av det enskilda objektet ge plats både åt de människors erfarenheter som verkade i eller kring objektet och åt de erfarenheter som dagens besökare/betraktare kan tillföra. I arbetet för att bevara ett industriellt kulturarv gör man fördenskull klokt i att söka stöd i ett folkligt kulturarbete. Hur ser vi då på folkrörelser och folkrörelsearbete. Alltför ofta tycks också folkrörelsefolket självt ha en ganska enkel syn på vad folkrörelsen är. Mot den bakgrunden kan det finnas skäl att ta del av vad skriver i sin stora bok om . Han skildrar herrnhutarna, som utgjorde en liten sekt som för- svann lika försynt som den kom, den strävade aldrig efter makt, ville aldrig skapa någon statsreligion. Den ville genomsyra, skriver han. "Bara genomsyra. En folkrörelse är en rörelse i människornas hjärtan, en idé och inte en organisation. Blir idén en organisation dör den". Bedövande ord för en som fostrats i nykterhets- och arbetar- rörelse där organisationen ofta varit allt. Förundrad har jag sett hur vi i arbetarekommun alltid bildat nya föreningar så snart valkretsar eller stadsdelar fått annan administrativ indelning. Att en förening är en levande organism, en social gemenskap som man inte ostraffat löser upp har vi haft svårt att förstå. Vi har alltid trott att medlemmarna har varit beredda att likt inmönstrade sol- dater ställa upp i just den truppformation som för ögonblicket ansetts mest ändamålsenlig. Också folkrörelsefolket måste lära sig att rörelsen aldrig är ett slags trupp till förfogande, som kommen- deras att marschera kors och tvärs, att den utgörs av enskilda indi- vider, tänkande och kännande människor vilkas vilja inte låter sig styras. Om man skall kunna nyttiggöra ett frivilligt folkrörelsearbete i bevarandet av det som i vid mening är vårt kulturarv, måste man alltså se till att vädja till en gemensam, underliggande idé, och till en idé som har djupare grund än den ytliga viljan att spara för sparan- dets skull. Den idé som är den enda som kan möjliggöra bevarande och vidareförande är den som handlar om gemenskap, både i form av ett gemensamt ansvar för det som var och av ett gemensamt engagemang i arbetet för att nyttiggöra det för fram- tiden. Folkrörelsernas bidrag till bevarandet av kulturarvet kan också beskrivas i ett annat perspektiv. Jag får en fråga av en engagerad biståndsarbetare i en församling när jag håller föredrag om det som demokratiutredningen kallar deltagardemokrati. Han är orolig – och kränkt – över att en myndighetsperson påpekat att privata företag organiserar biståndsinsatserna både snabbare och bättre än frivilligorganisationerna. Har du något motargument?, lyder frågan och jag gör honom i förstone besviken genom att säga att jag tror att myndighetspersonen har rätt. Men det finns skäl att fundera över varför det är så. måste näm- ligen varje gång den samlar in pengar eller kläder förklara varför den gör det. Privatföretagets "rationaliseringspotential" ligger i att det renodlar uppdraget till att hämta det redan insamlade och att transportera det dit det ska – företaget ödar inte tid på förklaringar och kan ha anställda som har hög arbetskapacitet när det gäller att packa och köra. Men vad händer om de frivilliga inte längre samlar in något? Vem förklarar då varför? Risken är stor att vi inte längre har något att samla in, och än värre, att vi inte längre har någon allmän opinion som stöder biståndsverksamheten. Tänk om det i själva verket är just de många frivilliga som på basplanet samlar in pengar och förnödenheter som utvecklar och underhåller medborgarnas känsla för solidaritetens värde! Inte upp- står biståndsviljan därför att beslutat att den ska uppstå. Vi lockas ofta att bortse från vikten av övertygandet. En över- tygelse finns aldrig av sig själv, den är en följd av ett övertygande, att någon förklarat, delat med sig av sin tro och sin vilja. Framsynta beslut är inte tillräckligt Låt mig tillämpa detta resonemang på arbetet för att bevara kultur- arvet. Det räcker inte med att en framsynt riksdag fattar beslut om vilka företeelser och föremål som skall bevaras. Någon måste också förklara beslutets värde efter det att det fattats, annars sker bevarandet mekaniskt och det blir svårare att vidareföra det insamlade och bevarade som del av ett levande kulturarv. Politiska viljeyttringar riskerar att bli skuggboxning om ingen engagerar sig för att övertyga om deras värde. Detta är ett argument för att underlätta för folkrörelser att ta del i samhällsarbetet och att göra det i organiserad form, med en gemensam idé som grund. Av mitt resonemang skall man dock inte dra den förhastade slut- satsen att alla organisationer är folkrörelser, eller att bara de etable- rade skulle duga. Jag talar om folkrörelsen som modell väl med- veten om att förstelning och bristande insikt finns i alla grupper och i alla miljöer. Men den som inbillar sig att vi räddar kulturarvet, inte minst det industriella, genom kraftfulla beslut och avgränsade åtgärder tror jag har i grunden fel. Man kan ironisera över det ibland naiva draget hos en del av våra frivilliga kulturarvsbevarare, men underskatta inte betydelsen av deras arbete därför att de ofta saknar den professionella kunskapen. Uppmuntra och ta vara på den goda viljan! Gör man det har man också rätt att kräva av den frivillige att han eller hon läser på, skaffar sig kunskap och tar den professionelle till hjälp. var chef för tion och därefter statsråd i och 1989-91 utbildningsminister. Han har ett starkt engagemang i folkrörelse- arbetet och är verksam som föreläsare och debattör. Ett rosigt skimmer och en hänsynslös, brutal verklighet ansågs vara världens största varvs- stad. Tankerfartygens snabbt ökande storlek gjorde att dockor, kranar och upplag gavs en allt mer dominerande del av varvsmiljön och därmed staden . kulminerade krisen som raserade i stort sett hela den civila varvsnäringen – de drabbade orterna var många: , , , , , , , – listan kan göras längre. Gemensamt för dem alla var varvens dominans i det lokala näringslivet, i stadsbilden och i många människors vardag. Vi känner orsakerna: en djup allmän lågkonjunktur, oljekrisen som gjorde att tankerbeställningar nästan uteblev. De svenska var- ven drabbades särskilt hårt eftersom de specialiserat sig på tanker- tonnage. En ovilja till samordning inom branschen gjorde att kata- strofen blev närmast total. I samband med nedläggningarna inleddes en febril verksamhet för att rädda byggnader, maskiner, material. I arbetade arbetslösa kockumiter med att sortera ungefär två miljoner foto- grafier, de flesta på glasplåt, resultatet av tre heltidsanställda varvs- fotografers möda. Filmer från varven räddades på flera av varvs- orterna. I , och gjorde man långa intervjuer med varvsarbetarna. I deltog kockumsarbetarna i en forskarcirkel som resulterade i boken . Enga- gemanget var omfattande på varvsorterna. Och material fanns sparat som inom få branscher. Familjen sparade det mesta sen starten . Ägaren i form av det statliga Svenska Varv engagerade sig på ett sätt som dessvärre är rätt ovanligt i svenskt näringsliv. Bland annat bekostades forskning kring varvens betydelse, vilket resulterade i en rad böcker . Och alla dessa aktiviteter syfta- de till att skapa ett civilt varvsmuseum i . Planerna fram- skred långt, både i och i var det vid olika tid- punkter mycket nära ett förverkligande. I var ritningarna klara för ett varvsmuseum i och i anslutning till äldsta docka, pengar fanns reserverade när staden oväntat fick borgerligt styre och museiplanerna lades åt sidan. Det motionerades i . Den kultur- politik som anlagts 1974 markerade intresse för kulturarvsfrågor med ny inriktning, menade att varvsmusei- planerna var viktiga. Alla försök stupade dock. Dåvarande kultur- ministern menade att det var branschens ansvar och hänvisade till LRF:s engagemang i Gård. Frågan om ett varvsmuseum kom självfallet hastigt på. Det var stora anläggningar att ta hand om, som skulle kosta mycket pengar och själva värdet med att omvandla en arbetsplats av det här slaget var förmodligen omtvistat. Att ansvaret för varvens och varvs- arbetarnas historia skulle ligga hos branschen och alltså inte räknas in i det kulturarv som samhället har ansvar för framstår nog för de flesta, så här , som en absurd tanke. finns inte branschen kvar annat än mycket marginellt men förhoppningarna om ett varvsmuseum har åter väckts – egentligen har planerna aldrig riktigt givits upp av varvsarbetarna själva. Mycket av varvens fysiska avtryck på varvsorterna är borta, de nya göteborgarna blir förvånade när de hör om den omfattande varvs- verksamheten, som en gång fanns, men som de inte ser några spår av. Kockumskranen har sålts till och industrisamhället mest iögonfallande kännetecken försvinner för alltid. Begravning i tysthet? I fjällkommunen är en epok till ända när bly- gruvan avvecklas och en näring som stått för huvuddelen av industriarbetena i kommunen är nu oåterkalleligen slut. En arbetsplats splittras, 220 människor förlorar sina arbeten. Ett samhälle, , vars födelse helt sammanhänger med gruvfyndigheten, skakas i grunden. har man sammanlagt brutit malm varav hälften gått på export. sköts den sista salvan av samma gruvarbetare som en gång sköt den första .