sou · GQB31d1 · 2003-01-01 00:00:00 — För det fjärde bör skadekostnaderna placeras på den som är lämpligast att bära dem, antingen på grund av sin ekonomiska ka- pacitet eller sin roll i samhället. Slutligen uppställer Calabresi ett effektivitetsmål, vilket innebär att de övriga målen skall optimeras för att därigenom uppnå de för samhället lägsta kostnaderna både för skador och för att undvika dem. Som ett övergripande mål ligger också att ersättningssystemen skall vara rättvisa. Sett ur Calabresis perspektiv innebär det svenska systemet med socialförsäkringar där kostnaderna bärs av det allmänna, att någon nämnvärd ekonomisk prevention inte upprätthålls, eftersom reglerna inte stimulerar till skadeförebyggande och skadebegränsande åtgärder. Även frågan om vem som på moraliska grunder borde stå för skadekostnaderna blir av underordnad betydelse. Å andra sidan kan systemet innebära klara fördelar ur effektivitetssynpunkt eftersom transaktionskostnaderna i samband med regressförfarande undviks. Vidare medför socialförsäkringssystemet att kostnaderna placeras utanför relationen skadevållare-skadelidande, s.k. externalisering, vilket i sin tur innebär att skadekostnaderna subventioneras av ett annat system. Även har anlagt ett ekonomiskt perspektiv för att studera metoderna för ersättning vid skador.35 Han menar att ut- formningen av ansvarsregler inte skall styras av hur de skadelidande ersätts. I stället skall ansvarsreglerna först och främst användas så att de utgör ett incitament för ökad säkerhet. Skadevållaren undgår sanktionen endast genom att förebygga skadan och därmed ökas också säkerheten. Är det däremot de skadelidandes rätt till ersättning som är det primära målet är det billigare och effektivare att använda sig av förenklade försäkringsanordningar. Vidare hävdar att ökad säkerhet ofta uppnås bättre med hjälp av ansvarsregler riktade mot 35 Se Economic Analysis of Accident , 1987. presumtiva skadevållare än med säkerhetsföreskrifter fastställda av myndigheter, särskilt i situationer där man kan anta att myndigheternas kännedom om riskerna är mindre än skadevållarnas. Ser man den uppnådda säkerheten mot bakgrund av de nedlagda kostnaderna skulle det alltså ibland vara effektivare att låta arbetsgivaren betala alla arbetsskador ur egen ficka än att tilllämpa generella regler om arbetarskydd som kanske inte är sakligt motiverade på alla arbetsplatser. har angett olika metoder för att minska s.k. exter- nalisering.36 Han anser att tanken på en fullständig internalisering av samhällets kostnader vid samtliga olyckor, som ett konsekvent genomförande av teorin om ekonomisk prevention förutsätter, är en utopi. Det finns dock möjligheter att minska externaliseringen. Detta kan ske genom samordningsregler där de sociala förmånerna görs subsidiära i förhållande till andra ersättningsformer, genom införande av regressrätt för det allmänna eller genom att vissa grupper av skadevållare påläggs avgifter till finansiering av det allmännas kostnader. Regress är, anför , en mycket ineffektiv internaliseringsmetod och införande av samordningsregler som gör ersättning från det allmänna subsidiär i förhållande till annan ersättning förutsätter att det inte redan finns ett utvecklat social- försäkringssystem. Kvar står möjligheten att låta personskadeer- sättning vara en ren överbyggnad på socialförsäkringen. Delar av kostnaderna kan då övervältras på skadevållarna med hjälp av avgif- ter. Till skillnad från vanlig avgiftsfinansiering kan avgiften anknytas till den försäkring varigenom ersättningen finansieras och därmed till den differentiering som sker inom denna. I förhållande till regressregler medför denna metod en fördel bl.a. vad avser transak- tionskostnaderna. Å andra sidan, anför , är metodens användbarhet i stort sett begränsad till trafik- och arbetsskador. I var det till en början främst som hävdade att socialförsäkringssystemen ofta kommer i konflikt med intresset av ekonomisk prevention. Enligt måste det finnas ekonomiska incitament för att undvika skador och han menar vidare att alltför frikostiga ersättningssystem medför att preventionsintresset inte tillvaratas. Att skadegörelse kunnat fortgå nästan obehindrat på områden där det är svårt att göra någon skadeståndsskyldig, t.ex. gränsöverskridande miljöförstöring, är enligt ett tecken på att sociala konsekvenser som ej ingår i den privatekonomiska kalkylen 36 Se Kompensation for personskade I, 1983 s. 544 ff. medför en mindre benägenhet att motverka skador. I rättsekonomiska modeller där riskerna, kostnaderna för att påverka risken och skadekostnaderna är kända faktorer tillerkänns skadeståndet en preventiv effekt. Förklaringsvärdet hos sådana modeller anses belagt, t.ex. det faktum att man är villig att betala mer för en säker vara, och även om alla individer inte är nyttomaximerare borde ändå ett skadestånd kunna uppnå den typiska effekten enligt modellen. Man kan nämligen, enligt , knappast utgå från att individen i alla situationer beter sig fullständigt oreflekterat. Det är lika orimligt som att utgå från att alla gör perfekta kalkyler.37 anser att prevention genom avskräckning knappast kan verka på annat sätt än genom hot om ekonomiska sanktioner. Att då tala om ekonomisk prevention som en preventionsgrund i sig kan därför vara vilseledande. Det är egentligen, enligt Bladini, bara en variant av prevention genom avskräckning. Som en av den ekonomiska preventionens största fördelar framhåller han att den kan användas inte bara mot presumtiva skadevållare, utan också i förhållande till försäkringsbolagen. Ett problem i sammanhanget är avräkningsreglerna i skadeståndslagen. Avräkningen medför att t.ex. försäkringsbolagen inte är särskilt benägna att bekosta rehabiliteringen av en trafikskadad. Först när den fulla kostnaden hamnar hos försäkringsbolaget blir underlaget för kostnads- och intäktsanalysen fullständigt.38 Enligt är den ekonomiska preventionen på många sätt osäker. Höga för trafikförsäkring kanske leder till att allt fler kör oförsäkrade. En premiedifferentiering motverkas ofta av att kostnaderna för differentieringen blir större än fördelarna av högre för dåliga risker.39 Han kritiserar Calabresi bl.a. för att bortse från andra skäl för ansvarets placering än de rent ekonomiska. Man kan inte, anför han, utan argumentation avfärda den åsikt som ser en rättvis fördelning av kostnaderna för skador som ett självständigt mål för skadeståndsrättens utformning.40 37Se , Priser, skadestånd och straff, 1977 s. 43 ff. och , a.a. s. 332 f. 38Se Bladini, Preventionstanken i den skadeståndsrättsliga utvecklingen, till , 1996 s. 60 f. 39Se , a.a. s. 43 f. 40Se , a.a. s. 323 f. Skadeståndsrätt och rättsekonomi diskuteras även i Lando, Tort from the Perspective of Economic Theory, TfR 1997 s. 919 ff., , Skadeståndsrätt och rättsekonomi, TfR 1998 s. 357 ff., Lando, On the Use of Economic Theory in the Design of Accident , TfR 1998 s. 958 och , Lando on Tort and Economics, TfR 1999 s. 190 ff. I den skadeståndsrättsliga debatten har framhållits att möjligheterna att gå vidare med den svenska modellen är begränsade. Utgångsläget är ett annat än . En försäkring som direkt ersätter den skadelidande är dessutom ofta inte praktiskt genomförbar, bl.a. måste försäkringstagarna tillhöra en begränsad eller i vart fall överskådlig krets. Den svenska modellen med försäkringslösningar har också av vissa ansetts strida mot kontinentala värderingar samt vara präglad av otidsenliga tankegångar. Ett annat drag i debatten är att preventionshänsyn nämns med större respekt än tidigare.41 Som ett exempel på en förändrad och mer positiv syn på preven- tionen har nämnts förslaget till ny försäkringsavtalslag som presen- terades i en departementspromemoria år 1993.42 I promemorian föreslogs bl.a. att försäkringsbolagen skulle tillerkännas full regress- rätt. Förslaget har setts som ett tecken på en renässans för tanken att ersättningsreglerna också skall ha en preventiv funktion av främst moralbildande karaktär.43 Det är dock tvivelaktigt om man kan lägga in en sådan betydelse i lagförslaget. Vad som föreslogs i fråga om regressrätten var bara att den praxis som grundats på den dispositiva regeln i 25 § försäkringsavtalslagen skulle lagfästas. Att ansvarsförsäkringen bara skulle ge försäkringstagaren ett begränsat skydd vid grov vårdslöshet och vissa liknande fall måste anses väl förenligt med de rättspolitiska tankegångarna bakom skadestånds- lagen. Lagförslaget kan därför knappast innebära att lagstiftaren tagit ställning till frågan om den svenska modellen. Det finns också andra skäl som medför att det framstår som mindre sannolikt att det nu skulle vara dags för en mera radikal förändring av den nuvarande ordningen. Trots den principiella kritik som har framförts mot det nuvarande systemet har det inte framkommit några konkreta olägenheter som varit förbundna med detta. I den allmänna debatten har skadeståndsfrågorna mestadels kommit i skymundan, frånsett när det gäller skadestånd för kränkning på grund av brott och ersättning för chockskador som drabbar dödade personers efterlevande, och på båda dessa punkter har rättsläget ändrats genom lagstiftning. I vart fall lär det inte finnas något stöd för att man i något avseende skulle försämra de skadelidandes trygghet vare sig för att tillgodose preventiva skäl eller för att ta större hänsyn till 41Se , Ersättningsrätt , s. 120 och , a.a. bl.a. nr 1675 och 1684 ff. 42Ny försäkringsavtalslag, Ds 1993:39. Förslaget har ännu inte lett till någon lagrådsremiss. 43Se Bladini, a.a. s. 61 ff. I litteraturen har poängterats att innan man vet mer om dessa frågor är det osannolikt att tankegångar av detta slag skulle ligga till grund för en skadeståndsreform.44 Ännu ett argument som kan tala mot detta är den osäkerhet som råder om utvecklingen inom EU på rättsområdet. Att planera mera genomgripande ändringar i gällande rätt kan verka betänkligt innan man vet om nya direktiv kan väntas rörande skadeståndsrätten. Slutligen kan framhållas att det är i hög grad beroende av den ekonomiska utvecklingen om den nuvarande ordningen kommer att fungera också i fortsättningen. Mycket talar på detta vis för att utvecklingen inom skade- ståndsrätten åtminstone på kortare sikt kommer att innebära be- gränsade reformer för att undanröja olägenheter i särskilda situatio- ner. Även om vissa bestämmelser i skadeståndslagen kan diskuteras närmast från lagteknisk synpunkt anses de allra flesta reglerna i lagen väl förenliga med internationella tendenser på skadeståndsområdet.45 De särregler som brukar diskuteras avser främst principerna för samordning med andra förmåner vid personskada, en fråga som skall tas upp i det följande, och vidare jämkning av skadeståndet. Vad gäller jämkningsregeln i 6 kap. 1 § skadeståndslagen har dock rättsläget ansetts vara tillfredsställande.46 I övrigt kan den tekniska och naturvetenskapliga utvecklingen naturligtvis motivera nya skadeståndsregler exempelvis beträffande genetiska risker och risker förbundna med datoriseringen, men detta lär knappast påkalla några mera genomgripande ändringar i systemet; närmast torde det då bli fråga om speciell lagstiftning om ett skärpt ansvar.47 44Se , a.a. s. 118. 45Jfr , 1995/96 s. 282 ff. 2000/01:68 s. 41 ff. 47Jfr , a.a. s. 124 f. 3Skadestånd och andra ersättningar vid personskada I detta kapitel ges en översiktlig redogörelse för de rättsregler och ersättningssystem som är av intresse för utredningsuppdraget. Till personskada räknas såväl kroppsliga som psykiska defekttillstånd, vare sig de har framkallats med fysiska medel eller på annat sätt. Även fysisk smärta och skada på den psykiska hälsan (chock, depression etc.) utgör personskada. Personskada föreligger också när den skadelidande avlider till följd av skadehandlingen. Den som har tillfogats en personskada kan enligt 5 kap. 1 § SkL få ersättning för sjukvårdskostnader och andra kostnader, inkomstförlust, fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art (lyte eller annat stadigvarande men) samt särskilda olägenheter till följd av skadan.1 I ersättningsposten kostnader kan i skälig omfattning även ingå kostnader och inkomstförlust för den som står den skadelidande särskilt nära. Ersättningen tillkommer den skadelidande för att sedan användas av denne till att gottgöra de närstående för deras kostnader.2 En grundläggande princip är att den skadelidande skall ha full er- sättning för de kostnader som uppkommer med anledning av skadan.3 Rätt till skadestånd föreligger för kostnader såväl i förfluten tid som . Såvitt avser den skadelidandes dagliga livsföring kan ersättning utgå för t.ex. kostnader för sjukvård, kostnader för egna och anhörigas resor i samband med sjukvården och särskilda anordningar i hemmet. Andra ersättningsgilla kostnader är sådana som hänför sig till 1Reglerna om ersättning för ideell skada har ändrats. 2000/01:68. De nya reglerna har trätt i kraft , SFS 2001:732. 2Se a. prop. 3När det gäller ersättning som avser närståendes kostnader skall emellertid göras en skälighetsbedömning, se a. prop. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada den skadelidandes förmåga att utföra förvärvsarbete, t.ex. kostnader för fördyrade resor till och från arbetet samt utgifter för särskilda anordningar på arbetsplatsen.4 Skadestånd utges för merkostnader och utgifterna måste ha varit nödvändiga för att berättiga till skadestånd. Någon särskild bestämmelse finns inte i skadeståndslagen om ersättningsformen för kostnader. Normalt bör de ersättas med ett engångsbelopp. När det gäller mera omfattande framtida kostnader vid större skador kan det dock ofta vara lämpligt att ersättningen utgår som livränta, eventuellt vid sidan av förekommande livränta för inkomstförlust.5 Ersättningen för inkomstförlust bör i normala fall delas upp i två poster, en som avser förfluten tid i förhållande till skadeståndspröv- ningen och en som avser framtiden.6 Skadestånd för inkomstförlust avser, förutom bortfall av lön, förlust av tillägg av olika slag som ingår i arbetsgivarens ersättning för arbetsprestationer. Med in- komstförlust likställs intrång i näringsverksamhet och med inkomst likställs värdet av hushållsarbete i hemmet. Beräkningen av vad den skadelidande skulle ha tjänat bereder sällan större problem för förfluten tid. De faktiska förhållandena vid tiden för skadan ger vanligen en utgångspunkt. Ersättningen för framtida inkomstförlust måste däremot grundas på mer eller mindre säkra antaganden om den skadelidandes möjligheter att utnyttja sin kvarvarande arbetsförmåga. Särskilda svårigheter uppstår när den skadade är en ung person som ännu inte avslutat sin yrkesutbildning. Enligt 5 kap. 4 § SkL fastställs skadestånd för framtida inkomstförlust i form av livränta eller engångsbelopp eller som livränta jämte engångsbelopp. Är ersättningen av väsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning, skall den utgå som livränta, om inte särskilda skäl talar mot detta. Vid sidan av den ekonomiska skadan ersätts också ideell skada. Sådan skada kan avse inte bara fysiskt utan också psykiskt lidande. Sveda och värk syftar på fysiskt och psykiskt lidande under den akuta sjukdomstiden efter skadan. Under posten sveda och värk ersätts smärta och andra fysiska obehag som visar sig . Skadestånd för sveda och värk brukar bestämmas i ett sammanhang sedan den akuta sjuktiden har övervunnits och förhållandena kan överblickas. Det förekommer dock att skadeståndsfrågan prövas redan på ett tidigare stadium, t.ex. vid långa akuttider. 1975:12 s. 146. 5Se a. prop. s. 146 f. och SOU 1995:33 s. 66. 6Se a. prop. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada ståndsbeloppet utges regelmässigt som ett engångsbelopp. Ersättning för lyte eller annat stadigvarande men avser bestående skadeföljder. Gränsen mellan sveda och värk respektive lyte eller annat stadig- varande men dras i regel då ett bestående invalidi- tetstillstånd har inträtt, dvs. då det medicinska tillståndet kan anses stationärt och behandling i egentlig mening har upphört. Ersättning för särskilda olägenheter bestäms efter en individuell bedömning i det särskilda fallet. tar sikte på fall där den skadelidande tillfogas ideell skada i sådan omfattning att skadan måste anses klart överstiga vad som schablonmässigt ersätts för fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur och av stadigvarande art.7 Som särskilda olägenheter ersätts tex. den ökade anspänning som krävs av den skadelidande för att han skall uppnå ett visst arbetsresultat. Ersättningen torde i regel betalas ut i form av ett engångsbelopp. Har en personskada lett till döden utgår enligt 5 kap. 2 § SkL er- sättning för begravningskostnad och, i skälig omfattning, annan kostnad till följd av dödsfallet, för förlust av underhåll och för per- sonskada som till följd av dödsfallet åsamkats någon som stod den avlidne särskilt nära.8 Ersättning för förlust av underhåll tillkommer efterlevande som enligt lag hade rätt till underhåll av den avlidne eller som på annat sätt var beroende av honom för sin försörjning, om underhåll utgick vid tiden för dödsfallet eller om det kan antas att underhåll skulle ha kommit att utgå därefter. Förlusten ersätts i den omfattning som är skälig med hänsyn till den efterlevandes förmåga och möjligheter att genom eget arbete eller annars själv bidra till sin försörjning. Skadestånd för förlust av underhåll fastställs enligt 5 kap. 4 § SkL i form av livränta eller som engångsbelopp eller som livränta jämte engångsbelopp. Är ersättningen av väsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning, skall den utgå som livränta, om inte särskilda skäl talar mot detta. Om de förhållanden som har legat till grund för bestämmande av ersättningen har ändrats väsentligt så kan skadeståndet enligt 5 kap. 5 § SkL omprövas. Ersättning som har fastställts i form av engångs- belopp kan dock inte sänkas.9 Skadeståndsskyldigheten kan i många fall täckas av skadevållarens ansvarsförsäkring. Denna försäkring, som normalt återfinns i villahem- eller hemförsäkringen samt i företagsförsäkringen, innebär 2000/01:68 s. 69. 8Se a. prop. 9Bestämmelsen har ändrats , SFS 2001:732. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada att försäkringsbolaget åtar sig att betala det skadestånd som den försäkrade är skyldig att utge vid bl.a. personskada. Villkoren inne- håller undantag för vissa situationer, bl.a. för skador vid uppsåtliga brott. Sedan gammalt har gällt att skadestånd kan jämkas på grund av medvållande på den skadelidandes sida. strafflag fanns en jämkningsregel enligt vilken skadestånd vid medvållande kunde jämkas efter vad som var skäligt. Jämkningsregeln fördes med vissa mindre språkliga ändringar över till den nya skadeståndslagen . Ett argument som anfördes till stöd för möjligheten till jämkning var att denna var värdefull från preventionssynpunkt, dvs. att enskilda till följd av jämkningsrisken skulle vara försiktigare och att skador därmed skulle undvikas.10 I förarbetena till per- sonskadereform anlades ett nytt synsätt. Man menade att det från sociala och humanitära synpunkter inte var rimligt att den som drabbades av en skada skulle bli lidande på grund av en tillfällig oaktsamhet.11 Argumentet om jämkningens betydelse från preventionssynpunkt hade spelat ut sin roll. Mot denna bakgrund infördes nya regler om jämkning vid medvållande i skadeståndslagen. fick härigenom medvållanderegler som från ett internationellt perspektiv måste betraktas som generösa mot den skadelidande. 3.1.2Jämkning på grund av medvållande Enligt 6 kap. 1 § SkL kan jämkning ske om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Om förare till ett motordrivet fordon har gjort sig skyldig till ratt- fylleri kan skadeståndet till honom även jämkas om han har medverkat till skadan genom vårdslöshet som inte är grov. Bestämmelsens första led torde ha en mycket begränsad praktisk betydelse. Det är ovanligt att en skadelidande uppsåtligen medverkat till en skada på sig själv, och för att grov vårdslöshet skall föreligga måste den skadade ha handlat med en betydande vårdslöshet eller nonchalans som har 10Se , Om jämkning av skadestånd, 1982 s. 26. 1975:12 s. 131. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada medfört avsevärd risk även för andra än honom själv eller ha visat uppenbar likgiltighet för sitt eget liv eller sin egen hälsa. Inte ens i ett sådant fall måste jämkning ovillkorligen ske, utan det får prövas i varje särskild situation om det är skäligt att skadeståndet jämkas.12 De restriktiva reglerna om inverkan av medvållande till personskada påverkas knappast av strikt ansvar på någondera sidan.13 Inom försäkringsbranschen har det utvecklats en praxis som går ut på att jämkning inte bör äventyra den sociala tryggheten för den skadelidande och dennes familj. Denna praxis innebär att skadestånd för t.ex. vårdkostnader till en skadelidande som är i klart behov av hjälp eller vård inte jämkas över huvud taget. När det gäller jämkning av ersättningen för inkomstförlust tillämpar en s.k. 90-procentsregel. Denna regel innebär att den skadade alltid är garanterad ersättning som totalt motsvarar av den inkomst han skulle ha uppburit som oskadad. Garantinivån tillämpas på inkomster upp till 7,5 prisbasbelopp eftersom inkomsterna under denna nivå är av särskild betydelse för den skadelidandes försörjning. Skadeståndskrav från någon som stod den avlidne särskilt nära kan jämkas om den avlidne uppsåtligen har medverkat till skadan.14 Frågan aktualiseras främst på trafikskadeområdet då en del dödsfall i trafiken är självmord. Trots att jämkning alltså kan ske i dessa fall torde i regel ojämkad ersättning betalas ut till de efterlevande.15 I de undantagsfall där jämkning förekommer på grund av med- vållande skall jämkningen ske efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt, 6 kap. 1 § tredje stycket SkL.16 Normalt bör jämkning ske till viss kvotdel av det belopp som annars skulle ha utgått. Sedan tillämplig jämkningsgrad fastställts, blir frågan om en sådan jämkning kan anses vara oskäligt hård mot den skadelidande. I förarbetena sägs att så uppenbarligen inte är fallet i den utsträckning som den skadelidande skyddas av försäkring.17 12Se a. prop. s. 133 och prop. 1975/76:15 s. 69. Handlingar av barn och psykiskt störda torde praktiskt taget aldrig vara att betrakta som grovt vårdslösa, se SOU 1995:33 s. 165 ff. med hänvisningar och prop. 1998/99:41 s. 13. 13Se vidare , Skadeståndsrätt, 6 uppl. 2000 s. 233 och där angiven litteratur. 146 kap. 1 § första stycket SkL och 12 § första stycket trafikskadelagen. 15Se NJA 1981 s. 920. 16Den allmänna medverkansregeln är även tillämplig vid strikt ansvar om inte särskilt stadgas. Den anses emellertid passa illa när den skadeståndsskyldige inte är vållande. Se vidare , a.a. s. 232 ff. 1975:12 s. 174 och 221 f. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada Motsvarigheter till skadeståndslagens medvållanderegler finns i trafikskadelagen.18 Särskilda regler finns i brottsskadelagen och produktansvarslagen.19 Medverkansregler finns också i vissa särskilda författningar, t.ex. atomansvarighetslagen och järnvägstrafiklagen. 3.1.3Jämkning av andra skäl Enligt 6 kap. 2 § SkL kan jämkning ske om skyldigheten att utge skadestånd skulle vara oskäligt betungande för den skadestånds- skyldige med hänsyn till hans ekonomiska förhållanden. Skadeståndet kan då jämkas efter vad som är skäligt varvid även den skadelidandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter skall beaktas. Enligt förarbetena skall denna regel ges en begränsad räckvidd och användas endast i syfte att hindra klart oskäliga resultat för den skadeståndsskyldige.20 Avgörande för om jämkning alls skall komma i fråga är för- hållandena på den skadeståndsskyldiges sida. Ett skadestånd kan aldrig anses oskäligt betungande om det täcks av en ansvarsförsäkring eller den ansvarige är självförsäkrare.