sou · GQB398d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Av 2-3 a §§ framgår emellertid att den svens- ka lagstiftaren valt att ge svenska domstolar en formellt mycket vidsträckt behörighet att döma också över brott som har begåtts utanför . Omfattningen av denna extraterritoriella behörig- het växlar beroende på vilken anknytningsprincip som är tillämplig och är i vissa hänseende underkastad begränsningar i form av krav på dubbel straffbarhet eller viss straffskala. Ett viktigt skäl för den vida extraterritoriella behörigheten har varit att förhindra att den som gjort sig skyldig till brott utomlands skall kunna undgå straff i de fall som det inte föreligger förutsättningar för utlämning. 1Under senare år har dock antalet sådana regler i specialstraffrättslig lagstiftning ökat. Till dessa återkommer vi i kapitel 5. 2Jareborg/s. 25, i NTfK 1993 s. 221; Jareborg anser att rubriken på 2 kap. BrB Om tillämpligheten av svensk lag är missvisande, eftersom reglerna i kapitlet handlar om svensk domstols behörighet och är närmast processuella (Allmän Kriminalrätt s. 237). Svensk domstols behörighet enligt BrB annat viktigt skäl är att förutsättningar för lagföring i det land där brottet begåtts i allmänhet saknas i sådana fall där brottet riktat sig mot svenska intressen. Den formellt vida behörigheten begränsas i praktiken av att det som huvudregel krävs åtalsförordnande av regeringen eller den re- geringen bemyndigat därtill för att väcka åtal för brott som för- övats utom riket. Behörighetsreglerna är alltså inte avsedda att till- lämpas fullt ut utan endast om det, som det uttrycks i våra direktiv, finns ett påtagligt och berättigat intresse av att åtal kommer till stånd i . Till reglerna om åtalsförordnande återkommer vi i kap. 4. Enligt 2 kap. 1 § BrB skall, i överensstämmelse med territorialitets- principen, den som begått brott här i riket dömas vid svensk dom- stol. Enligt paragrafen är svensk domstol också behörig i det fallet att det är ovisst var brottet begåtts men det finns skäl att anta att det är begånget här. Med orden här i riket avses landter- ritorium och svenskt sjöterritorium samt luftrummet ovanför land- och sjöterritoriet. Det svenska sjöterritoriets omfattning är precise- rad i lagen (1966:374) om Sveriges sjöterritorium. Sjöterritoriet – inre vatten och territorialhavet – har enligt lagen i princip en bredd av . Hur högt i luftrummet som jurisdiktionen sträcker sig är inte helt klart. Det är dock oomtvistat att juris- diktionen omfattar åtminstone den del av luftrummet, där konven- luftfartyg kan framföras. Några särskilda begränsningar av behörigheten är inte förskrivna för brott som är begångna på svenskt territorium. Av 2 kap. 7 § framgår emellertid att begränsningar kan följa av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser eller, enligt vad därom är särskilt stadgat, av överenskommelse med främmande makt. Bestämmelsen avser i första hand olika former av immunitet.3 Dessutom är i vissa fall även brott som begåtts här i riket underkastade krav på åtalsförordnande. Det- ta gäller enligt 2 kap 5 § första stycket vissa brott på ett utländskt fartyg eller luftfartyg, enligt 2 kap. 5 a § gärningar som har prövats genom en dom meddelad i en främmande stat, enligt 2 kap 7 a § vissa brott som en utlänning begått i utövningen av tjänst eller 3 Jfr lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. Svensk domstols behörighet enligt BrB uppdrag som innefattat allmän ställning hos annan stat eller mellan- folklig organisation och enligt 2 kap. 7 b § brott som begåtts av personal som hör till en främmande stats militära styrka vid besök i inom ramen för internationellt samarbete. Dessutom krävs enligt vissa specialstraffrättsliga författningar, bl.a. 10 § lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner, åtalsförordnande för brott som begås i . I sammanhanget förtjänar också lagen (1996:517) om begräns- ning av tillämpningen av svensk lag vad gäller brott begångna på utländska fartyg att nämnas. I lagen – som föranletts av FN:s havs- rättskonvention – föreskrivs att för ett brott mot svensk lag om förebyggande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön, som begås på ett fartyg registrerat i en främ- mande stat när fartyget befinner sig utanför svenskt inre vatten, får inte strängare straff än böter dömas ut. Begränsningen gäller dock inte allvarliga och uppsåtliga gärningar som avser förorening i terri- torialhavet. Gärningsorten utgör anknytningsfaktum även enligt vissa andra bestämmelser. Enligt 2 kap. 3 § 1 är svensk domstol således, i över- ensstämmelse med flaggstatsprincipen, behörig att döma över brott som förövats på svenskt fartyg eller luftfartyg. Enligt föreskriften omfattar behörigheten dock inte endast brott som förövats på ett sådant fartyg eller luftfartyg utan också andra brott som befälhava- ren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg har begått i tjänsten. I den delen är det alltså gärningsman och brott som utgör anknytningsfaktor och behörigheten grundas inte på flaggstatsprincipen utan närmast på en kombination av den aktiva personalitetsprincipen och på statsskyddsprincipen. Inte heller i förhållande till brott som förövats på svenskt fartyg eller luftfartyg gäller några särskilda begränsningar. Även i övrigt är situationen likartad med den som gäller för brott på svenskt terri- torium. Begränsningar av domförheten kan således följa av 2 kap. 7 § och krav på åtalsprövning av ovan nämnda bestämmelser med undantag av 2 kap 5 § första stycket och 2 kap. 7 b §. Enligt 2 kap. 3 § 2 kan svensk domstol också vara behörig att döma över brott som begåtts på ett område där en avdelning av För- svarsmakten befann sig. Om avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning är behörigheten generell medan behörigheten i annat fall är begränsad till brott som begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten. Även denna föreskrift synes närmast grunda sig 4 Se vidare Kap. 5. Svensk domstols behörighet enligt BrB på en kombination av den aktiva personalitetsprincipen och på statsskyddsprincipen. Inte heller i förhållande till denna bestämmelse gäller några sär- skilda begränsningar. Enligt 2 kap. 5 § andra stycket 2 krävs som huvudregel inte heller något åtalsförordnande i det fall att brottet begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten. Normalt torde inte något krav på åtalsförordnande kunna aktualiseras av övriga be- stämmelser i kapitlet. Vad gäller brott som begåtts av andra gäller däremot, vid sidan av begränsningen att avdelningen befann sig på området för annat ändamål än övning, ett generellt krav på åtals- förordnande enligt 2 kap. 5 § andra stycket. Även enligt 2 kap. 3 § 5 är gärningsorten av betydelse för svensk domstols behörighet. Föreskriften svensk domstol, i överensstämmelse med den passiva personalitetsprincipen, är behö- rig att döma över brott som förövats mot svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot utlänning med hemvist i . Behörigheten är emellertid begränsad till brott som begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat (dvs. främst det internationella havsområdet utanför staternas territorial- vatten och luftrummet däröver). Gärningsorten utgör alltså i detta fall inte någon självständig anknytningsfaktor utan avgränsar i stäl- let tillämpningsområdet för en annan. Begränsningen har motive- rats med att det skulle saknas anledning att göra undantag från kra- vet på dubbel straffbarhet för brott som begåtts på främmande stats territorium och som riktat sig mot svensk medborgare eller svenskt företag utomlands eftersom sådana brott i allmänhet torde vara straffbara även på gärningsorten. En följd av regleringen är emellertid att i det fall att brottet begåtts på en annan stats territo- rium är den omständigheten att brottet riktat sig mot ett svenskt enskilt intresse inte i sig behörighetsgrundande även om det före- ligger dubbel straffbarhet. En liknande betydelse har gärningsorten i förhållande till de be- gränsningar av domsrätten som följer av föreskrifterna i 2 kap. 2 § andra stycket om krav på dubbel straffbarhet eller viss straffskala för brott som begåtts på främmande stats territorium eller inom ett område som inte tillhör någon stat. I sammanhanget bör också erinras om bestämmelsen i 15 § lagen (1992:1140) om ekonomiska zon enligt vilken svensk lag skall tillämpas på en konstgjord ö, anläggning eller en annan inrätt- ning som tillkommit med stöd av lagen. I motsats till 17 § i lagen innefattar bestämmelsen inte någon uttrycklig straffrättslig doms- Svensk domstols behörighet enligt BrB I lagens förarbeten5 uttalades emellertid att brott som begåtts på inrättningar av det angivna slaget skulle vara underkasta- de svensk domsrätt till följd av regeln. En liknande bestämmelse finns också i 10 § lagen (1966:314) om kontinentalsockeln enligt vilken svensk lag, med visst undantag, skall tillämpas inom anlägg- ning och säkerhetszon utanför territorialgränsen. Även i den lagens förarbeten6 uttalades att straffrättslig domsrätt torde följa av den nya bestämmelsen i kombination med vanliga regler. Nämnas kan att anläggningar och inrättningar av det aktuella slaget enligt juris- diktionsbestämmelserna i den norska straffeloven (1 kap. 12 § 1) i domsrättshänseende jämställs med norskt territorium. Av stor betydelse för tillämpningen av domsrättsregler som ankny- ter till gärningsorten är självfallet regleringen av var ett brott skall anses vara begånget. En bestämmelse om detta finns i 2 kap. 4 § BrB. Enligt bestämmelsen anses ett brott för det första vara begånget där den brottsliga handlingen företogs. Härvid är varje plats där någon del av den brottsliga handlingen har företagits att anse som gärningsort (den s.k. ubikvitetsprincipen). Ett rattfylleri där gär- ningsmannen kör över den svensk-norska gränsen är således att anse som begånget både i och och brottet är under sådana förhållanden i sin helhet underkastat svensk domsrätt.7 Vidare föreskrivs att ett brott anses begånget där det fullborda- des. Föreskriften tar sikte på fall där den brottsliga handlingen fö- retagits i ett land men effekterna av handlingen inträder i ett annat (den s.k. effektprincipen). Om exempelvis någon med uppsåt att döda skickar en brevbomb till från ett annat land och bom- ben exploderar och dödar mottagaren i är mordet således att anse som begånget i trots att den brottsliga handlingen företogs utom landet. Det råder viss tveksamhet om hur bestäm- melsen skall tolkas. I straffrättslig mening är t.ex. ett mord inte fullbordat förrän den angripne avlider. Enligt förarbetsuttalanden skulle det avgörande dock inte vara den slutliga effekt som karaktä- riserar brottet utan den omedelbara följden av den brottsliga hand- lingen. Med användandet av exemplet med brevbomben skulle såle- 1992/93:54 s. 56. 6NJA II 1966 s. 403. 7Holmqvist m.fl. s. 2:38. Se även rättsfallen NJA 1993 s. 292 och RH 2000:84. Svensk domstols behörighet enligt BrB des mord inte anses vara begånget i om bomben exploderat och skadat offret utomlands även om offret senare avlider i till följd av skadorna. Om offret avlider utomlands till följd av ska- dor som han tillfogats i skulle däremot mord anses vara be- gånget i . Enighet synes råda om att bestämmelsen skall tolkas så att brott skall anses begånget där den omedelbara effekten av den brottsliga handlingen uppkommer. Från många håll har det emellertid gjorts gällande att bestämmelsen måste anses innebära att ett brott är be- gånget även där det fullbordats i straffrättslig mening.8 Även om ordalydelsen talar för detta framstår det som osäkert vad som är att anse som den rätta tolkningen.9 Det kan i sammanhanget finnas anledning att framhålla att principerna för lokalisering av brott va- rit föremål för omfattande diskussioner i folkrättslig litteratur som torde kunna vara av betydelse även för tolkningen av svensk rätt (jfr 2 kap. 7 § BrB). I litteraturen har bl.a. framhållits att en exten- siv användning av regler för lokalisering av brott innebär risker för att territorialitetsprincipen i praktiken i viss utsträckning kommer att fungera som en princip för extraterritoriell kompetens.10 Det finns inte någon uttrycklig bestämmelse om var underlåten- hetsbrott skall anses vara begångna. Att ett sådant brott skall anses begånget på den plats där den underlåtna handlingen skulle ha före- tagits får anses vara klart. I många fall finns emellertid ingen be- stämd plats där den underlåtna handlingen skulle ha företagits. Brottet torde då i allmänhet få anses vara begånget på den plats där gärningsmannen befinner sig då han skulle ha handlat. Om en effekt är anknuten till brottet torde brottet vara att anse som begånget där effekten inträder. Passivt skattebrott – un- derlåtenhet att lämna uppgifter till svensk skattemyndighet – anses t.ex. begånget i även om gärningsmannen befann sig utom- lands då uppgiften skulle ha lämnats. Särskilda bestämmelser om vad som gäller för medverkan till brott finns inte. Av detta – och det faktum att medverkansansvaret i svensk rätt är självständigt – får emellertid anses följa att varje medverkandes brott skall anses begånget såväl där medverkans- handlingen företogs som där det brott till vilket han medverkat blev fullbordat. Den som i ett annat land anstiftar någon att begå ett brott i skall således, om brottet fullbordas här, anses ha begått ett brott även i . Brott i skall anses ha begåtts 8Jfr t.ex Jareborg, Allmän kriminalrätt, s. 244. 9Jfr m.fl. s. 2:38 ff. 10Jfr t.ex. 1994 s 57 ff. Svensk domstols behörighet enligt BrB även i det omvända fallet, dvs. då någon i anstiftar någon att begå ett brott i ett annat land. När det gäller försök till brott anges uttryckligen i 2 kap. 4 § BrB att detta skall anses begånget såväl där den brottsliga handlingen företogs som där det tillämnade brottet skulle ha fullbordats. För- beredelse och stämpling till brott kan emellertid inte lokaliseras till annan plats än där den brottsliga handlingen företogs. Den som i ett annat land vidtar förberedelser till ett brott i , har därför inte begått något brott i så länge något försök till brott inte har påbörjats. Av det föregående framgår att ett brott kan lokaliseras till flera gärningsorter. Frågan kan då uppkomma hur behörighetsfrågan skall bedömas om det gäller särskilda begränsningar i förhållande till någon av gärningsorterna. Ett brott kan exempelvis vara be- gånget såväl i som utanför . I sådant fall är det klart att de begränsningar som gäller för utomlands begångna gärningar inte är tillämpliga. Något krav på dubbel straffbarhet föreligger således inte och åtalsförordnade krävs inte i andra fall än de som anges i 5 § första stycket. Motsvarande gäller för de olika behörighetsregler som avser brott som förövats utom riket. Om det föreligger behö- righet enligt någon av bestämmelserna i 3 § innebär det också att det inte finns något krav på dubbel straffbarhet.11 Bestämmelsen i 4 § om lokalisering av brott är i första hand av betydelse för bedömningen av om ett brott är att anse som begång- et i . Formellt är emellertid inte bestämmelsen begränsad till den frågan. När det gäller tillämpning av kravet på dubbel straff- barhet torde det dock vara uteslutet att tillämpa vidare lokalise- ringsregler än de som gäller i det land i vilket gärningen skulle kun- na anses vara begången. Skäl kan däremot anföras för att inte beak- ta bestämmelser som sträcker sig längre än vad som är möjligt en- ligt svensk rätt. I anslutning till frågan om brotts lokalisering kan nämnas den allt mer uppmärksammade frågan om lokalisering av brott som har begåtts på eller med utnyttjande av Internet.12 Vad gäller sedvanliga brott torde lokaliseringsfrågan normalt kunna hanteras enligt vanliga regler men i fråga om vissa typer av brott gör sig flera viktiga principiella frågor gällande. Det gäller bl.a. så- dana brott som innefattar missbruk av yttrandefriheten. 11Jareborg/s. 34. 12Se t.ex. : Gränsöverskridande förtal i Cyberspace SvJT 1998 s. 1, Cornils: Om lokali- sering av brott på Internet NTfK 1999 s. 194, Jareborg, Allmän kriminalrätt s. 245 samt : Internet and Crime i Hohloch (hrsg. ): Recht und Internet (2001). Svensk domstols behörighet enligt BrB som befinner sig i ett land med mycket långtgående regler om ytt- randefrihet kan t.ex. på en s.k. elektronisk anslagstavla lägga ut ett meddelande som enligt lagen i det land där han befinner sig inte är straffbart men som enligt lagen i flera andra länder, där man kan ta del av meddelandet, är kriminaliserat. Vi har emellertid inte ansett att det ligger inom ramen för vårt uppdrag att ta upp denna pro- blematik särskilt. Det får dessutom anses tveksamt om det är en fråga som kan lösas på nationell nivå. De centrala bestämmelserna om domsrätt på grundval av gär- ningsmannens anknytning till finns i 2 kap. 2 § första stycket BrB. Bestämmelserna framstår vid en internationell jämförelse som osedvanligt vida. Enligt första punkten föreligger svensk domsrätt för brott som svensk medborgare begått utom riket. Bestämmelsen anknyter till sin utformning till den aktiva personalitetsprincipen. Avsikten har emellertid inte varit att ge underlag för domsrätt så snart som en svensk begått ett brott utomlands. Bestämmelsens vida omfattning har i stället motiverats främst av att som huvudregel inte utlämnar egna medborgare (2-3 §§ lagen [1957:668] om utlämning för brott). Från den synpunkten är bestämmelsen närmast att se som ett uttryck för principen om ställföreträdande rättsskipning. Detta gäller i än högre grad i förhållande till utlänning med hemvist i som enligt punkten i domförhetshänseende är att jämställa med svensk medborgare. Enligt andra punkten föreligger domsrätt även i förhållande till utlänning utan hemvist i men som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här. Domsrätten kan i sådana fall inte grundas på den aktiva personalitetsprincipen och inte heller i övrigt synes det föreligga någon annan grund för att hävda domsrätt än principen om ställföreträdande rättsskipning. Detsamma gäller den generella domsrätt som svensk domstol enligt punkten har i förhål- lande till brott som begåtts av någon som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och som finns här. Bestämmelsen har sin bak- grund i det nordiska samarbetet med överförande av lagföring. Den har också motiverats med att som princip inte skulle ut- lämna nordiska medborgare till andra länder, vilket dock har före- kommit i flera fall. Svensk domstols behörighet enligt BrB Enligt punkt tre föreligger domsrätt också i förhållande till brott som begåtts av annan utlänning som finns här i riket om det enligt svensk lag kan följa fängelse . Även i detta fall är syftet med regeln att lämna utrymme för lagföring enligt princi- pen om ställföreträdande rättsskipning i fall då utlämning inte be- viljas av humanitära skäl eller eljest. Som ett skäl för regeln har också nämnts att den öppnar utrymme för åtal för brott som riktat sig mot svenskt enskilt intresse, dvs. enligt passiva personalitets- principen, i fall då gärningsmannen begivit sig till Sverige.13 I samtliga nu berörda fall begränsas domförheten enligt andra stycket av ett krav på dubbel straffbarhet eller, för det fall att brot- tet begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat, av att det enligt svensk lag kan följa svårare straff än böter på brottet. Dom- stolen får vidare enligt tredje stycket inte döma till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten (den s.k. lex mitior- grundsatsen eller den lindrigaste lagens princip).14 Av 2 kap. 5 § andra stycket framgår att det som huvudregel krävs åtalsförord- nande för brott som har begåtts utanför . Även enligt 2 kap. 3 § är det i vissa fall av betydelse för domsrät- ten vem som har begått brottet. Enligt punkt 1 är svensk domstol behörig att döma för brott som begåtts i tjänsten av befälhavaren eller annan som tillhör besättningen på ett svenskt fartyg eller luftfar- tyg. Bestämmelsen anknyter till men sträcker sig längre än vad som följer av flaggstatsprincipen. Av de folkrättsliga anknytningsprinci- perna är det närmast statsskyddsprincipen som kan åberopas som grund för behörigheten. Gärningsmannens nationalitet saknar be- tydelse för tillämpningen och i likhet med vad som gäller enligt öv- riga behörighetsbestämmelser i 3 § finns inte något krav på dubbel straffbarhet. Av 5 § andra stycket 1 framgår dessutom att det inte krävs något åtalsförordnande. Enligt punkt 2 är svensk domstol behörig att döma för brott som begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig och enligt punkt 3 för brott som begåtts av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom För- svarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka vid tjänstgöring utom riket. Bestämmelserna är motiverade av intresset att upprätt- hålla ordning och disciplin inom militära och polisiära styrkor som tjänstgör utomlands och sammanhänger också med att sådana styr- kor enligt överenskommelser ofta inte är underkastade annan 13Jfr vad som sagts ovan i avsnitt 3.2 i anslutning till 2 kap. 3 § 5. 14I avsnitt 3.7 redogörs något för bakgrunden till kravet på dubbel straffbarhet. Svensk domstols behörighet enligt BrB domsrätt än sitt hemlands (jfr den särskilda regeln i 2 kap. 7 b § om krav på åtalsförordnande för brott som begåtts på svenskt territo- rium av personal som tillhör en främmande stats militära styrkor). Bestämmelserna kan anses grundas på hänsyn som kan hänföras till såväl den aktiva personalitetsprincipen och statsskyddsprincipen som principen om ställföreträdande straffrättsskipning. Behörighe- ten omfattar alla brott och något krav på dubbel straffbarhet före- ligger inte. Enligt 5 § andra stycket 2 och 3 krävs inte heller något åtalsförordnande. Bestämmelsen i punkt 3 a har en liknande bakgrund. Enligt den- na föreligger behörighet för brott som har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid Kustbe- vakningen, som utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt. Behörig- heten är dock i detta fall begränsad till brott i tjänsten och grundas närmast på statsskyddsprincipen. Något krav på dubbel straffbar- het föreligger inte och enligt 5 § andra stycket 4 krävs inte heller något åtalsförordnande. I 2 kap. 3 § BrB finns flera anknytningsfaktorer som kan anses avse det intresse som ett brott riktat sig mot. I två fall, punkt 4 och 5, grundas behörigheten uttryckligen på mot vad eller vem som brot- tet riktas. Punkt 4 bygger på statsskyddsprincipen och punkt 5 på den passiva personalitetsprincipen. Som berörts ovan kan emeller- tid även punkterna 1 – 3 a anses vara i vart fall delvis grundade på statsskyddsprincipen. Enligt punkt 4 är svensk domstol behörig att döma för brott som har förövats mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning. Vilka brottstyper som faller under be- stämmelsen har varit föremål för mycken diskussion.15 Allmänt kan sägas att vad som i första hand avses är brott mot svenska statens yttre eller inre säkerhet eller dess offentliga myn- digheter. En omtvistad fråga har varit huruvida bestämmelsen en- dast omfattar brott mot särskilda statliga intressen eller även brott mot andra intressen, t.ex. förmögenhetsbrott, som riktar sig mot staten.16 15En omfattande genomgång av förarbeten, doktrin och praxis görs i s. 163.Se också s. 225 ff. 16Se hänvisningar till doktrinen i Jareborg/s. 56 f. Svensk domstols behörighet enligt BrB Förutom brott mot omfattas också brott mot svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning. Med annan menighet förstås landsting, församlingar och andra kommu- nala bildningar.17 Av betydelse för bedömningen om en inrättning är allmän, är om den utövar en offentlig funktion eller tjänar ett allmännyttigt ändamål. Krav på dubbel straffbarhet föreligger inte medan däremot åtalsförordnande krävs som huvudregel.