sou · GQB387d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Förutom uppgifter om kandidaturer fanns noteringar om att de kontrollerade varit studiedagsansvariga eller kontaktmän eller hade medverkat i bostads- eller driftsceller eller vid sommarläger. De flesta personalkontrollerna gällde krigs- placeringar för befattningar i skyddsklass 2 och resulterade i att ve- derbörande inte antogs för den avsedda befattningen. I tre fall godkändes de kontrollerade trots att uppgifter lämnats ut om dem. En person, som var registrerad som kontaktman, talare och ledande vid en avdelning inom KPML(r) godkän- des som lokledare, då tjänsten enligt besked från SJ inte behövde vara skyddsklassad. De båda andra godkändes för krigsplacering i befattning i skyddsklass 2. En av dem var upptagen som KFML(r)- kandidat (16:e namn) vid ett landstingsval och hade spelat i partiets fotbollslag omkring . Den andre hade varit aktiv för RMF (med- lem i bostadscell, kommunalfullmäktigekandidat samt därefter som kontaktman för SP:s bokhandel ). Förutom krigsplaceringsärendena lämnades uppgifter ut i ett par fall som rörde personer som var avsedda för skyddsklassade arbe- ten. Det ena fallet avsåg ett SUA-arbete, där sökanden varit upptagen som första kandidat för vid ett landstingsval. Han antogs inte till tjänsten. Den andra personen som inte godkändes hade ingått i styrelsen för en av SKP:s lokalav- delningar samt varit uppsatt som kandidat vid val till riksdag och landsting. Någon kommunicering av uppgifter om politisk belastning med den kontrollerade förekom i regel inte förrän i slutet av 1990- talet. Den huvudsakliga anledningen till detta torde som nämnts ha varit risken att regeringens kvalificerat hemliga registreringsföre- 165 verksamhetsberättelse för . I nämndens verksamhetsberättelse för sägs att det i ett antal fall lämnats ut uppgift om att en kontrollerad tillhör nå- gon högerextremistisk grupp och visat sig vara intresserad av att delta i verksamheter där va- pen brukas. skrifter därmed skulle ha avslöjats och därmed säkerhetspolisens framtida verksamhet kunnat skadas. Sedan de särskilda föreskrif- terna upphävts tillämpas kommunicering i betyd- ligt större utsträckning . fick således samtliga kontrollerade personer utom en tillfälle att yttra sig angå- ende uppgifter som framkommit vid registerkontroll. I samband med slut gav regeringen säkerhetspo- lisen direktiv om att kommunistövervakningen skulle upphöra. Endast personer med anknytning till partiet som kunde misstänkas för brott mot rikets säkerhet fick fortsättningsvis övervakas och registreras. ägnade sig säkerhetspolisen främst åt att städa upp efter beredskapsåren. Efter Pragkuppen återupptogs övervakningen av kommunisterna. Ända stod SKP och andra kommunistdominerade el- ler (misstänkt) kommunistinfiltrerade organisationer i centrum för säkerhetspolisens intresse. Säkerhetspolisen studerade noga alla förhållanden rörande SKP som man fann relevanta. Säkerhetspoli- sen torde visserligen ha utgått från att flertalet kommunister var nationellt pålitliga. Men man räknade med att inom den stora grupp som sympatiserade med partiet fanns en kärna av personer som i ett krisläge eller i krig skulle gå ärenden. För att finna dessa personer ansåg man sig behöva så långt möjligt kartläg- ga samtliga kommunister för att sedan ur detta material försöka vaska fram dem som kunde bedömas som farliga. Såvitt avser den breda inhämtningen av namn på kommunister och (misstänkta) kommunistsympatisörer får man anse att säker- hetspolisen var framgångsrik i sina ansträngningar. Fler än hundra- tusen personer registrerades av nämnda skäl, stundom på ganska lösa grunder. Sämre var det med bearbetningen av materialet. Sä- kert bidrog bristande resurser och otillräcklig kompetens hos be- fattningshavarna till att så blev fallet. Men det förefaller som om man var ganska nöjd med att på ett tämligen ytligt plan samla på sig mer och mer information. De spionavslöjanden som gjordes saknade samband med denna generella kom- munistövervakning. Den stora informationsinsamlingens främsta syfte och resultat blev i stället att man genom en efter hand alltmer utbyggd personalkontroll kunde förhindra att kommunister place- rades i befattningar av särskild betydelse för totalförsvaret. velsmål prioriterades här statens säkerhet på den enskildes bekost- nad. blev SKP allt mindre intressant för säker- hetspolisen framför allt till följd av avstaliniseringen av partiets politik. Tillkomsten av personalkontrollkungörelse med dess förbud mot åsiktsregistrering innebar slutet på den breda övervakningen av det svenska , som bytt namn till VPK. I stället koncentrerades säkerhetspolisens kontrasubversiva verksamhet på de revolutionära marxist- leninistiska och trotskistiska rörelserna. Hit räknades inledningsvis också FNL-rörelsen. Redan det förhållandet att revolutionärerna var så mycket färre än de traditionella kommunisterna medförde att övervakningen av dessa grupper inte blev lika omfattande som tidi- gare. Men också här fanns en klar strävan från säkerhetspolisens sida att så långt möjligt kartlägga verksamheten och medlemmar- na/sympatisörerna, delvis på bekostnad av bearbetning och analys. Inte heller denna övervakning ledde fram till några åtal för brott mot rikets säkerhet. Däremot hölls många vänsterrevolutionärer genom personalkontrollen borta från säkerhetskänsliga befattning- ar. Efter ett drygt decennium ebbade vänstervågen ut. De nazistiska och fascistiska grupperingar som alltsedan slut spelat en tämligen obetydlig roll i säkerhetspolisens verksamhet började att samla flera anhängare. Även om skarorna av nazister och rasister inte var särskilt stora, kom deras inte sällan grovt kriminella verksamhet att påkalla en intensiv upp- märksamhet från såväl säkerhetspolisens som den öppna polisens sida. Också anarkister och de, delvis som en reaktion på nazisternas framfart, bildade s.k. autonoma nätverken av t.ex. anti-fascister, militanta veganer och globaliseringsmotståndare har utnyttjat sig av våld, hot och skadegörelse och därmed tilldragit sig polisiärt in- tresse. I samarbete med den öppna polisen har säkerhetspolisen kunnat förhindra, upptäcka och beivra brott av personer inom des- sa grupper. Det finns skäl att framhålla att kontrasubversion, eller med da- gens terminologi författningsskydd, endast utgjort en del av säker- hetspolisens verksamhet. Omfattningen av de resurser man lagt ned på detta arbetsfält har växlat över åren, men torde inte ha dominerat verksamheten. Utredning- ar om spioneri och olovlig underrättelseverksamhet, antiterrorism och preventiva åtgärder (tekniskt säkerhetsskydd och utbildning) har varit och är kärnan i säkerhetspolisens verksamhet. Den kvantitativt mest betydelsefulla inhämtningsmetoden torde ha varit inre spaning, dvs. registerslagningar och infor- mationsutbyte inom säkerhetspolisen samt studium av öppna källor såsom tidningar, böcker, propagandamaterial, radioprogram och, , Internet. Beträffande många av de organisationer och personer som säkerhetspolisen hållit ögonen på har inre spaning va- rit den enda eller i vart fall helt dominerande inhämtningsmetoden. De uppgifter som därigenom inhämtats har i stor utsträckning spa- rats i personakter. Själva studiet av det öppna materialet är givetvis inte integritetskränkande, men lagringen under de omskrivnas namn aktualiserar de problem som är förknippade med alla person- register. Yttre spaning, dvs. skuggning av personer, spaning från fasta ob- servationsposter och övervakning av offentliga möten och demon- strationer, inbegripet fotografering och ljudbands- och videoin- spelningar, har också alltid varit ett betydelsefullt sätt för säker- hetspolisen att skaffa information, ofta då i kombination med and- ra inhämtningsmetoder. Särskilt skuggning och fast spaning är emellertid mycket resurskrävande metoder, varför de måste utnytt- jas med återhållsamhet. Några särskilda författningsbestämmelser som reglerar förut- sättningarna för yttre spaning finns inte; det krävs exempelvis inte någon brottsmisstanke. Något skydd mot visuell observation av det slag som innefattas i yttre spaning kan inte heller läsas in i de bin- dande reglerna i 2 kap. regeringsformen.166 kommis- sion för de mänskliga rättigheterna har emellertid uttalat att det inte kan råda någon tvekan om att insamling av personlig informa- tion genom organiserad spaningsverksamhet (organised operation of surveillance – watching) innebär en kränkning av privatlivet.167 Det torde särskilt gälla spaningsåtgärder som skuggning och fast spaning mot en bostad. Handlingar som den enskilde utför i offentlighetens ljus, t.ex. i samband med demonstrationer, skulle däremot inte åtnjuta samma skydd mot övervakning.168 Liksom inom all polisverksamhet spelar förtroliga meddelare en viktig roll i säkerhetspolisens arbete. De kan vara allt från personer 166Ingrid Helmius: Polisens rättsliga befogenheter vid spaning, s. 169 s. 166 f. har ansett att det finns skäl som talar för att polisens användning av dolda handmanövrerade videokameror borde regleras; SOU 1998:46 s. 350. som spontant lämnar information och personer som uppmanas hålla ögonen öppna, t.ex. taxichaufförer och ho- tellpersonal, till mera systematiska kontakter med personer, som ofta finns inom eller i närheten av den övervakade miljön eller rent- av infiltrerats i denna. Som framgått har säkerhetspolisen utnyttjat sig av förtroliga meddelare av alla dessa slag. Förtroliga meddelare är rörliga, relativt billiga och kan styras mot ett specifikt mål. Sam- tidigt kan de vara svåra att hantera och kontrollera. I den internationella debatten har det hävdats att av de metoder som säkerhetspolisen använder är utnyttjandet av informatörer både den mest produktiva och den mest problematiska. Använd- ningen av meddelare kan utgöra ett väl så stort intrång i privatlivet som exempelvis telefonavlyssning och är moraliskt betydligt mer komplicerad, eftersom meddelaren kan utnyttja manipulation och falskhet. Säkerhetstjänsten kan dessutom tvingas underlåta att ingripa mot brottslig verksamhet som man fått kännedom om med hänsyn till meddelarens säkerhet. Trots detta är användningen av meddelare till skillnad från utnyttjandet av tvångsmedel inte före- mål för någon domstolsprövning. Ett skäl härtill är den mycket stränga sekretess som omger meddelarna. Det har också framhållits att personer som engagerar sig i denna typ av verksamhet tenderar att vara psykologiska undantagsmänniskor. En meddelare kan ock- så utvecklas till en agent provocateur, som aktivt söker initiera kri- minell och moraliskt tvivelaktig aktivitet för att kompromettera den organisation eller den person som han inhämtar uppgifter om.169 Inte heller den svenska säkerhetspolisens användning av förtroli- ga meddelare är författningsreglerad. I normalfallet torde det an- komma på den enskilde polisen att skaffa de kontakter som han an- ser sig ha behov av och hantera dessa på lämpligt sätt. Ofta är med- delarens identitet känd endast för denne källdrivare och dennes närmaste chef. I vissa, särskilt kvalificerade fall krävs emellertid att huvudenhetschef eller SÄPO-chefen fattar beslut om anlitande av en meddelare. upprättas en källdrivningsplan vari mål, me- del och kostnader anges för varje källa. Det är naturligtvis av avgörande betydelse att meddelarnas upp- gifter är korrekta. Säkerhetspolisen försöker normalt värdera de uppgifter som kommer in med hjälp av andra källor, vad som tidi- gare är känt samt uppgifternas och uppgiftslämnarens karaktär. 169 : Policing Politics. Security Intelligence and the Liberal s. 154 f och Lustgarten/: In from the Cold. system med graderade beteckningar för att karaktärisera en källa och de upplysningar denne lämnar har tillämpats sedan länge.170 Gjorda erfarenheter visar att de förtroliga meddelare som säker- hetspolisen använt sig av i flertalet fall visat sig vara trovärdiga. Från försvarsstaben inkom dock meddelaruppgifter som polisen betraktade med skepsis men ändå använde bl.a. i motiveringar för telefonkontroll. Brister har även fö- rekommit i sektionernas utnyttjande av meddelare. De har haft svårt att bedöma meddelarnas trovärdighet på grund av att de inte kunnat stämma av uppgifterna med vad som framkommit genom telefonavlyssning och har dessutom sällan haft tillgång till den sam- lade bilden. förefaller det som om säkerhetspolisen använt sig av uppgifter som man bedömt som mindre trovärdiga för att motivera framställningar om telefonkontroll. I vissa av dessa fall har dock situationen varit sådan att uppgifterna, om än tvivelaktiga, varit av så allvarlig karaktär att det skulle ha varit fel att inte reagera på dem. Under torde meddelarna regelmässigt inte ha fått betalt för sina tjänster (annat än ersättning för utlägg och någon icke pekuniär uppmuntran), eftersom det anses att en person som lämnar upplysningar mot pengar generellt sett är mind- re pålitlig än den som ställer upp av andra skäl. var det emellertid inte helt ovanligt att fasta meddelare kunde få kontant betalning för varje rapport. I något fall utgick rentav ett månatligt arvode. Som nämnts kan det förekomma att förtroliga meddelare i denna sin verksamhet gör sig skyldiga till brottsliga eller oetiska beteen- den. Exempel har lämnats på att internt material olovligen tillgri- pits från organisationer och enskilda. En annan situation föreligger då meddelaren, t.ex. en posttjänsteman eller en journalist, under författningsenlig tystnadsplikt fått tillgång till material och sedan lämnat uppgifterna vidare till säkerhetspolisen. En meddelare i en övervakad organisation kan också för att behålla sin trovärdighet bland kamraterna anse sig tvingad att delta i brottsliga handlingar, något som blivit vanligare . Några säkra fall av direkt brottsprovokation, t.ex. för att misskreditera den övervakade gruppen, har inte påträffats. I vissa fall måste källdriva- ren rimligtvis ha insett att meddelaren handlat utanför lagens rå- 170 Dessa är följande. Angående källan: A – fullt tillförlitlig, B – vanligen tillförlitlig och C – tillförlitligheten kan inte bedömas; angående uppgifterna: 1 – belagd, 2 – trovärdig och 3 – tvivelaktig. märken men inte reagerat därpå. I andra fall kan säkerhetspolisen rentav ha uppmanat meddelaren att delta i brott för att inte röja sig. Trots det starka källskydd som förtroliga meddelare åtnjuter, kan en meddelare utsättas för faror. Ett avslöjande kan medföra re- pressalier av fysisk och psykisk art och risken för ett avslöjande måste i sig vara påfrestande. Men också att kanske rapportera om personer med vilka man upprätthåller vänskapliga relationer torde fresta på det psykiska välbefinnandet. Den integritetskränkning som användningen av förtroliga med- delare innebär för den övervakade kan vara mycket stor. Särskilt förekom det att vissa meddelare utför- ligt rapporterade om övervakningsobjektens intima personliga för- hållanden. Kommissionen har påträffat flera fall där ett urskilj- ningslöst inhämtande av kränkande uppgifter förekommit. Det framstår som anmärkningsvärt att säkerhetspolisen inte tycks ha reagerat på och satt stopp för vidare rapportering av sådana, för övervakningens syfte ofta rimligtvis helt betydelselösa uppgifter. Även senare har det, dock mera undantagsvis, förekommit att mycket personliga uppgifter om de övervakade har rapporterats och sparats. Den omständigheten att en person utger sig för att vara meningsfrände och kanske vän med den övervakade och där- igenom får del av dennes oförblommerade synpunkter, uttalanden som sedan rapporteras till säkerhetspolisen och där tas till vara, får också rent allmänt betraktas som integritetskränkande. Särskilt känslig är användningen av infiltratörer. Som JO framhöll framstår alltid infiltration i politiska och andra sammanslut- ningar, som inte är olagliga, som en kränkning av den föreningsfri- het som är tillförsäkrad svenska medborgare.171 Såvitt kommissio- nen kunnat finna använder säkerhetspolisen infiltratörer i mycket begränsad utsträckning och då endast i sådana sammanhang där man på goda grunder befarar att allvarlig brottslighet är för handen. Sammanfattningsvis kan det konstateras att olika omständighe- ter talar för en viss återhållsamhet vid användning av förtroliga meddelare. Därmed är självklart inte sagt att säkerhetspolisen – lika litet som den öppna polisen – kan undvara denna inhämtningsme- tod. En av säkerhetspolisens mest betydelsefulla inhämtningsmetoder har varit hemlig teleavlyssning. Detta är ett mycket ingripande tvångsmedel och förutsättningarna för dess användande är noga preciserade i lag (27 kap. RB och lag om tvångsmedel i vis- 171 JO:s ämbetsberättelse 1975 s. 167 sa brottmål), se närmare 5 kap. Som framgått krävs i princip alltid domstols tillstånd. Det skall föreligga skälig misstanke mot en viss person med avseende på ett visst brott, i regel av mycket allvarligt slag. Vidare förutsätts att avlyssningen skall vara av synnerlig vikt för utredningen. Och den får endast rikta sig mot en teleadress som innehas eller annars kan komma att användas av den misstänk- te. Ett tillstånd ges för en begränsad tid, numera högst en månad, men med möjlighet till förlängning. Telefonavlyssning bedöms som en värdefull källa, eftersom in- formationen kommer säkerhetspolisen till del utan mellanhänder. är man på det klara med att de avlyssnade ofta är med- vetna om att linjen kan vara avlyssnad och därför kan försöka ma- nipulera polisen. konstaterade säkerhetspolisen att hemlig teleavlyssning i första hand används som inhämtningsmetod för underrättelseinformation i rent förebyggande syfte. Bland förde- larna nämndes att avlyssningarna gav exklusiv underrättelseinfor- mation, var utmärkta verktyg för kartläggning och gav god person- kännedom.172 Det skall dock framhållas att hemlig teleavlyssning är en mycket resurskrävande metod och därför måste utnyttjas selek- tivt. Som framgått telefonavlyssnades efter medgivande av domstol ett antal ledande svenska kommunister. (Några fall där telefonkontroll använts utan domstols tillstånd har inte påträffats.) Brottsmisstanken var regelmässigt spioneri men i några fall även olovlig underrättelseverksamhet för någon öststats räkning. Avlyssningen riktades inte endast mot de misstänktas hemtelefoner utan i flera fall också mot telefoner på deras arbets- platser. Härigenom kom och en rad andra organi- sationer och företag med anknytning till partiet att avlyssnas, inte sällan med hänvisning till misstankar mot olika personer. Avlyss- ningen pågick ofta . Exempelvis var såväl partikansli- ets telefonväxel som telefoner hos det kommunistiska ungdoms- förbundet i nästan oavbrutet föremål för avlyssning . Inte i något fall ledde avlyssningsoperationerna till åtal. och var det i stället främst personer inom den revolutionära vänstern, sär- skilt inom KFML och KFML(r), som utsattes för telefonkontroll. Brottsmisstankarna torde i dessa fall i regel ha avsett förberedelse eller stämpling till uppror och i flera fall också tagande av utländskt understöd. I åtskilliga fall framgår det emellertid inte uttryckligen 172 Översyn av hemlig teleavlyssning (HTA) som inhämtningsmetod, , SH 1239- 00, av dokumentationen vilken brottsmisstanke som legat till grund för beslutet. Såvitt avsåg personer inom den svenska Palestinarörel- sen gällde misstankarna spioneri eller förberedelse därtill, förbere- delse till sabotage eller förberedelse alternativt stämpling till all- mänfarlig ödeläggelse. Också gavs tillstånd till tele- fonavlyssning inte bara mot de misstänktas hemtelefoner utan ock- så i åtskilliga fall mot telefoner som de eljest kunde antas använda. Till följd härav kom kontorstelefoner i åtskilliga av KFML/SKP:s och KFML(r):s lokaler liksom telefoner hos till dessa organisatio- ner mer eller mindre fast anknutna verksamheter i och att vara föremål för avlyssning. Avlyssningstillstånden förlängdes regelmässigt och kontrollen kunde sträcka sig . Troligen hade de fortgått än längre, om inte verksamheten avslöjats . Sålunda var t.ex. telefoner i KFML(r):s expedition på i och FNL-rörelsens lokaler på i utsatta för avlyssning i omkring . Inte heller dessa avlyssningsoperationer ledde i något fall till åtal. förekom några enstaka fall av telefonavlyssning mot högerextremister med anledning av allvarliga brottsmisstankar; dock kom inga åtal till stånd. har säker- hetspolisen fått tillstånd till hemlig teleavlyssning mot ett stort an- tal personer inom högerextremistiska, anarkistiska och autonoma miljöer. Brottsmisstankarna har främst avsett olovlig kårverksam- het men beträffande anarkisterna/de autonoma även gällt allmän- farlig ödeläggelse innefattande sabotage och andra närliggande brott. Till skillnad mot vad som varit vanligt har det då i regel endast varit de misstänktas hem- och/eller mobiltelefoner som omfattats av tillstånden. Detta torde ha sin förklaring bl.a. i att dessa grupper bedriver verksamhet i väsentligt mindre organiserade former än vad som var fallet med det gamla kommunist- komplexet och vänsterrevolutionära rörel- ser. I flera fall har telefonavlyssningarna under det senaste decenni- et lett till åtal för grov brottslighet. Det är svårt att bedöma vilka överväganden som domstolarna gjort vid avgörandet av framställningar om telefonavlyssning. I domstolarnas akter finns som regel endast säkerhetspolisens PM i ärendet och åklagarens framställning på vilken domstolen tecknat sitt bifallsbeslut. Säkerhetspolisens PM innehåller ofta tämligen fyl- liga beskrivningar av den misstänkte och vilka kontakter denne haft, vilka resor som han företagit, om hans ställning inom organi- sationen och liknande. Till stöd för misstankarna mot kommunis- ter om spioneri åberopades huvudsak- ligen deras kontakter med företrädare för öststatsbeskickningar, med andra svenska kommunister och, i förekommande fall, resor till öststater. Däremot var beskrivningarna av de brott som angavs motivera ansökningarna påfallande tunna och intet- sägande. Detsamma kan sägas om innehållet i de PM som fogades till åklagarnas framställningar om telefonkontroll mot vänsterex- tremister . framgick det, som nämnts, inte ens klart vilket brott som misstanken avsåg. I prome- moriorna kunde således brottsmisstanken formuleras som förbe- redelsearbete i samhällsomstörtande syfte, varmed torde ha avsetts förberedelse eller stämpling till uppror. De PM som upp- rättas i dessa sammanhang håller som regel en högre kvalitet. I åklagarframställningarna till anges, förut- om en allmän hänvisning till RB och tvångsmedelslag, en- dast vilket eller vilka telefonabonnemang som det begärs tillstånd att få avlyssna. Den misstänktes identitet eller brottsmisstanken framgår inte på annat sätt än genom en hänvisning till säkerhetspo- , detta för att upprätthålla sekretess gentemot teleopera- tören. I den mån som det av äldre PM inte uttryckligen framgår vilket brott som misstanken avsåg, får man alltså föröka sluta sig till detta av de beskrivningar som där lämnas. I de framställningar som åklagarna i har gjort till tingsrätten där anges där- emot det brott som misstanken avser. Domstolarna motiverar inte sina beslut i ärenden som dessa. Av- saknaden av skriftligt motiverade beslut berättigar inte till slutsat- sen att domstolarna inte noggrant övervägt om de rättsliga förut- sättningarna för hemlig teleavlyssning varit uppfyllda. Åklagare och domare har för kommissionen uppgett att det kunde förekomma ingående diskussioner i samband med att åklagaren, ofta tillsam- mans med en säkerhetspolis, inställde sig vid domstolen med fram- ställningar om hemlig teleavlyssning. Men dessa överväganden framgår alltså inte av dokumentationen. Några avslagsbeslut har, med ett undantag, inte påträffats. Det har emellertid uppgetts att åklagare dragit tillbaka framställningar, som domaren förklarat sig inte ha för avsikt att bifalla. är som sagt den brottsrubricering som används i de flesta av författningsskyddsrotelns förundersökningar olovlig kårverksamhet.