sou · GQB392d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Visserligen, fortsatte han, kunde inte ett parti som innehar regeringsmakten avsvära sig sitt ansvar men att gå så långt som att skylla IB:s aktiviteter på partibeslut av SAP var fel – hade jag vetat om det här hade jag varit lika ivrig som du att sätta stopp för det. ville kännas vid var att eftersom vi hade regerings- makten så borde vi haft det här under större kontroll men detta var komplicerat eftersom det i säkerhetstjänsternas natur ligger att det är svårt att få insyn av olika skäl. placerade sedan ansvaret hos regeringen – inte partiet: Blanda inte ihop det. Jag har svarat för partiet, andra får svara för regeringen och det var alltså en koalitionsregering som stod bakom beslut om att IB, den verksamheten skulle komma till. Det är klart att vi har då också socialdemokrater ansvariga. anklagade för att leka med ord beträffande ansvaret. Han ansåg det självklart att partiet inte fattat några formella beslut i ett fall som detta. Sammanfattningsvis kan man säga om radiodebatten att vidgick att han känt till kontakter mellan IB och partiet och att han själv hade kontakter med . Det är inte särskilt långt mellan dessa bekräftelser och de som skulle väcka uppseende i en debattartikel i . var dock angelägen om att sprida ansvaret och menar att de kontakter hans parti hade med IB inte var unika för något parti men att omfattningen av naturliga skäl blev större. publicerades och med ett antal dokument om SAP:s s.k. arbetsplatsombudsorganisation där uppgifter om kommunistkart- läggning förekom. Författarna kopplade ihop denna verksamhet med IB:s inrikesverksamhet och namngav ett stort antal centrala partirepresentanter som nyckelfigurer rörande SAP:s kontakter med IB. Bland annat framhölls partisekreterar- skap samt och funktioner som SSU-ordförande som betydelsefulla i sammanhanget. Med boken blev förvirringen stor om vad IB egentligen var. För många blev begreppet synonymt med SAP:s egen kommunistkamp ute på arbetsplatserna. /huvudtes var att IB kom till för att SAP inte längre ville ha sin egen känsliga kommunist- övervakning på partikansliet. Enligt författarna överfördes därför verksamheten – inklusive namnregister – till militären. Den som huvudsakligen kommenterade uppgifterna i boken var dåvarande partisekreteraren , men denne kunde endast mer allmänt redogöra för denna kamp. Att partiet på 1940- och 1950- talet kämpat mot och kartlagt kommunister var ett nödvändigt renhållningsarbete. Detta var en kamp som vi alla borde vara glada för när vi summerar årtionden av terror och miss- lyckanden i alla de länder där deras partibröder lyckades komma till makten, hävdade han. gjorde i det sammanhanget ingen koppling till IB:s verksamhet. , som i boken sägs ha deltagit i diskussioner inom partiet rörande tillskapandet av IB, ville inte kommentera uppgifterna utan hänvisade till . Med anledning av uppgifterna i boken ställde riksdagsmannen för följande fråga till statsminister : Vilken roll har statsministern under sin politiska karriär spelat be- träffande den s.k. sapo-verksamhet som beskrivs i ? Låt mig inledningsvis slå fast att det socialdemokratiska partiet inte bedriver någon åsiktsregistrering Efter tog kom- munistiska partier med våld makten i . I förde socialdemokrater en målmedveten kamp mot kommunisterna på arbetsplatserna för att förhindra att något sådant skulle kunna hända här. Det var en mycket hård kamp. avslutade med att hävda att allt detta skedde före hans egen politiska karriär och att han därför inte [hann] göra någon insats på detta område. fortsatte fråga om inte i sin egenskap av SSU-ordförande deltog i IB:s registrering men avstod från replik. publicerade sina memoarer Utan omsvep med ytterligare uppgifter om IB:s verksamhet. Boken föranledde dock ingen större debatt om IB och SAP. – återigen under en valrörelse – sändes i TV 4- magasinet Kalla Fakta ett inslag om att IB bedrivit inrikes- verksamhet i –1975. En person fram- trädde som påstod sig ha haft uppdrag att registrera vänsterextremister på Eriksbergsvarvet. Kopplingar gjordes i programmet också till sjukhusaffären. Kursen i Krigs-IB:s regi togs också upp och programmakarna () kunde avslöja att utöver den i sjukhusaffären centrala aktören, socialdemokraten , hade också hans partikamrater deltagit i den av och ledda kursen. Man hävdade också att besökt kursdeltagarna, en gång också i sällskap av arbetarekommunens ordförande . ombads kommentera uppgifterna om ett sam- arbete mellan socialdemokrater och IB men sa, märkligt nog, att han inte haft något med IB att göra (GP 7.9.91). hördes av Neutralitetspolitik- kommissionen. Han berättade då i förbigående att någon tid efter överenskommelsen om en boskillnad mellan mili- tären och säkerhetspolisen, hade återupptagit inrikesverksamhet trots att han var förbjuden att göra detta. avhemligade regeringen delar av förhör inför Neutralitets- . Det var där hävdade att han knutit kontakter med den arbetsplatsorganisation som SAP efter metallstrejken 1945 började bygga upp. nämnde att arbetsplatsorganisationen bestod av 2 000 ombud i och omkring 22 000 i hela landet. Uppgifterna fick stort genomslag i massmedia – det var åter valrörelse – och det tolkades felaktigt som att IB haft hela 22 000 medarbetare inom SAP. Massmedierna sökte nu upp , och för kommentarer men dessa ville inget konkret säga. anklagade då flera ministrar och ansvariga för att ha blåljugit om åsiktsregistreringen. Hon pekade ut , och . anmälde och till KU. An- ledningen var att det nu verkar stå klart att ledande socialdemo- krater har ljugit om de verkliga förhållandena och förnekat all inblandning i en verksamhet som i sak inneburit åsiktsregistrering. Särskilt stort var nog trycket på och knappt en månad senare publicerade han en omtalad debattartikel i bladet där han bekräftade att IB hade samarbetat med enskilda socialdemokrater med hans vetskap och välsignelse. De skäl för samarbete som anfördes var följande: Pragkuppen , risken för något liknande i , misstron mot säkerhetspolisen – dessa faktorer ledde till att man inom regeringen och partiet ansåg det befogat med en verksamhet som genom kontakter med personer på hög nivå inom partiet kunde hålla reda på kommunis- terna. Därmed har man förklarat behovet av verksamheten . Därefter blir det svårare. har tagit avstånd från andra delar av verksamheten – infiltra- tion i , övervakningen av FNL-rörelsen osv., men han försvarar kontakterna mellan partiet och med hänsyn till r-are, vilda strejker osv. kommenterade i en intervju i . Han hade då förhörts av FUN, se nedan. Han bekräftade i programmet att han känt till IB:s existens och att han träffat . Han hade dock aldrig haft något departementalt ansvar eller varit anställd vid eller rapporterat till IB. I övrigt upprepade han i stort uppgifter om kommunisthotet . (FUN) IB-utredning Som en följd av debatten om IB och säkerhetspolisen (Leander- fallet) hade regeringen beslutat skjuta till för ett forskningsprojekt rörande den militära under- rättelse- och säkerhetstjänsten 1920 – 1980, ett projekt som skulle verka . Därutöver fick i uppdrag att granska personalkontrollen med särskild tonvikt på ytterligare Leanderfall. fick i uppdrag att bistå forskningsprojektet genom att höra ett antal nyckelpersoner inom IB och SAP samt också genomföra en arkivgenomgång i . Här ska endast FUN:s utredning beröras. publicerade FUN sin utredning som innehöll några nya uppgifter om IB. Utredarna tycks dock ha svårt att hålla isär IB:s inrikes- resp. utrikesverksamheter och har också problem att orientera sig och rum. Urvalet av förhörda personer tycks också lite ad hoc även om, som nämnts, ett antal centrala personer hördes. berättade att han kom i kontakt med IB:s verksamhet då han blev försvarsstabschef 1967 men IB:s inrikesverksamhet berördes aldrig. Han hade aldrig sett några register och då 1969 meddelade att inrikesverk- samheten skulle upphöra, är det oklart vad detta egentligen betydde för Synnergren. berättade att han sammanlänkade SAP:s arbets- platsorganisation och den militära säkerhetstjänsten och att samarbetet godkändes av och . träffade , kände väl och hade stöd från och högerns . Registret var inte stort, endast omkring 5 000 namn. Rörande registreringen försökte man endast välja ut de kommu- nister som bedömdes kvantitativt farliga. hade inte lämnat några handlingar till sossarna. Märkligt nog tycks inte ha tillfrågats om inrikesverksamheten återupptogs efter 1970. berättade att han använt sig av ca 100 personer (fackliga och politiska förtroendemän) för att få uppgifter om främst personer som varit på utbildning i eller , liksom vissa invandrare och finländare som varit på utbildning och som kom hit. Enligt fanns 4–5 000 personer i registret och ca 70–utgjordes av vänsterkommunister. Det fanns också upp- gifter om vissa invandrare samt nazister. förnekade att han bedrivit någon inrikesverksamhet efter 1970. Han återkom till IB endast för att syssla med finlandsfrågor. berättade att han som värnpliktig varit knuten till IB:s verksamhet. Han hade fått reda på att IB återupptagit sin inrikesverksamhet. Denna hade tidigare varit område. Återupptagandet hade skett utan Thunborgs vetskap. bekräftade att inrikesverksamheten återupp- tagits efter 1970 i liten omfattning. uppgav att han, då han blev informerad om IB:s verksamhet, gjort klart att han inte själv skulle delta i verksamheten. Orsaken var att man annars kunde få intryck av att partiet som sådant var engagerat och hade ansvar för verk- samheten. menade att partiledningen aldrig befattade sig med verksamheten och inte heller fick rapporter från IB:s verksamhet. berättade att han fick reda på att det fanns en militär säkerhetsorganisation med uppgift att avvärja kommunistiska hot mot särskilda arbetsplatser. Han hade träffat någon eller . sade sig sakna kännedom om huruvida verksamheten återupptogs efter 1970. tillfrågades inte om vilka inom partiet och regeringen som var informerade om verksamheten. Han kunde endast säga, med kännedom om hur arbetade, att han utgick från att det rörde sig om en snäv krets. Precis som 1988, 1990 och 1991 fylldes tidningarna efter att FUN offentliggjorde sitt arbete med uppgifter om det täta sam- arbetet mellan såväl ledande som vanliga socialdemokrater. tillsattes och parallellt med denna arbetade vidare med sitt uppdrag som resulterade i – Militärens hemliga nätverk i arbetar- rörelsen. Tidningarna fylls åter med nyheterna om det täta samarbetet. Men för den stora allmänheten är bakgrunden okänd. Vad är egentligen nytt? Är det egentligen så nytt? Vad har man sagt tidigare? innehåller i första hand en rad redovisningar av samtal som Kokk under sitt arbete fört med företrädare för det social- demokratiska partiet, inte minst inom det fackliga området. Han hade också talat med bl.a. och , den senare endast någon månad innan han avled. De uppgifter Kokk själv betraktar som nya i boken emanerar huvudsakligen från vad Synnergren berättade för honom. Kokk får där ytterligare be- kräftelse på att IB fortsatt sin inrikesverksamhet efter 1970. Enligt den samtalsuppteckning som är återgiven i boken framgår dock inte vem som egentligen tog initiativ till detta. Det är vidare inte helt klart om Synnergren konsekvent talar om IB eller om han ibland snarare beskriver arbetet inom försvarsstabens säkerhets- avdelning. Synnergren har inför SÄKO klart sagt att han inte hade något med återupptagandet av IB:s inrikesverksamhet att göra. Då exempelvis påstått att så skulle varit fallet, menar att denne ljuger och hävdar att det var de själva som gjorde det. tyckte sig också kunna konstatera att IB hade en längre startsträcka än vad som varit känt. Startsträckan består dock inte i militär verksamhet utan av partiets egen kamp mot kommunisterna på den fackliga arenan och att man i den kampen kring i någon utsträckning samarbetade med den tidens motsvarighet till säkerhetspolisen. Som nämnts gick dementilinjen fram till omkring 1988 bl.a. vid frågan om vilka IB egentligen övervakade. Från ansvarigt håll hävdades att det uteslutande eller huvudsakligen var utländska säkerhetsrisker som följdes upp. Efter PG Vinges bok 1988 och Kommunistjägarna 1990 släpptes dock denna hållning. En annan brännbar fråga har varit i vilken omfattning som IB samarbetade med SAP och hur högt upp detta sanktionerades. sa man att det var enskilda socialdemokrater som samarbetade med IB. Partiet som sådant hade inget med detta att göra. De uppgifter som framkom förändrade detta och man tillstod nu att samarbetet hade förankrats på hög nivå. Den sista återstående frågan har varit om partiet i detta samarbete kunde er- hålla informationer från IB. Detta har dock förnekats offentligt, bl.a. i samband med FUN:s utredning om IB. hävdat att så varit fallet. Då /1993 företog en inventering av partiets arkiv på uppdrag av partiledningen för att se om det fanns handlingar med anknytning till IB, samtalade han också med några personer inom partiet. har för mig uppgivit att han inte själv följde sam- arbetet mellan IB och SAP så att han kan verifiera K/G:s och Vinges uppgifter ovan. Han menar emellertid att de allmänt sett tycks vara korrekta. Dessutom har han uppgivit att partiets internationelle sekreterare och fackliga ombudsmän försågs med visst material från IB.8 Uppgifterna bekräftas också av SÄKO:s undersökningar. 8 PM om SAP och IB-frågan av , daterad . Ett exemplar av utredningen har lånats ut till SÄKO av . PM:n överlämnades av till , och (då bitr partisekreterare). Med K/G avses /, författarna till Kommunistjägarna (1990). 3Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 Hur växte Grupp B/IB fram inom försvarsstaben ? Som snart ska visas knöts kontakten mellan och det socialdemokratiska partiet . Denna kontakt hade två ansikten; ett inriktat på vad man kan beskriva som internationell partipolitisk underrättelsetjänst och ett på frågor av inrikes, d.v.s. säkerhetsmässig, natur. har, som vi ska se, själv nämnt tre faktorer – alla med socialdemokratisk an- knytning – som utgjort basen för den kommande Grupp B-verk- samheten. Men vad var det för miljö som motiverade dessa kontakter och vilken funktion avsåg den att fylla? Och kom den funktionen verkligen att fyllas? För att kunna svara på dessa frågor krävs en bakgrundsteckning av situationen så som den såg ut beträffande kommunistövervakningen i från slutet av . Genomgången är här närmast rent kronologisk och behandlar dels hur man offentligt diskuterade kommunistproblemet, dels vilka åtgärder som vidtogs såväl öppet som i hemlighet. Här kan noteras att ett visst tryck utövades mot regeringen samt företrädare för fackföreningsrörelsen. Syftet var att förmå arbetar- rörelsens företrädare att gå ut med paroller om vikten av fack- föreningsfolkets medverkan i säkerhetsarbetet. Visserligen odlades redan en del kontakter mellan säkerhetstjänsterna och en del socialdemokrater men knappast i den utsträckning som ansågs nödvändigt. Från exempelvis SAP:s håll ville man under större delen av perioden inte alls närmare diskutera några som helst samarbetsformer med säkerhetstjänsterna men – främst efter en större spionaffär – kan man skönja en annan attityd som sedan kommer till starkare uttryck i en riksdagsdebatt på Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 Den fråga som vi här söker svar på är om denna håll- ning har något med kontakten mellan och att göra. 3.2Poliser, militärer och politiker söker en lösning Militären hade tagit olika initiativ till att utestänga kommunister från befattningar inom försvaret. Efter de direktiv som utgick från Komintern1 1928 – där man uppmanade kommunister att söka anställningar inom försvaret i syfte att skapa förutsättningar för revolutionen – föreslog general- staben2 att statspolisen skulle börja upprätta ett centralregister över kommunisterna. Anledningen till att man inte själva skulle föra ett sådant register var att det ansågs alltför politiskt till sin karaktär. Inom generalstaben menade man att sådan hantering skulle vara helt avskild från det militära. inrättades sedan ett sådant register hos statspolisen och generalstaben kunde därefter kontrollera mellan 5 000–10 000 värnpliktiga och anställnings- sökande. Oroligheterna i föran- ledde generalstaben att ta nästa initiativ. Man fick då igenom ett förslag som ledde till bildandet av den allmänna säkerhetstjänsten, d.v.s. föregångaren till senare års säkerhetspolis. Detta medförde en drastisk ökning av antalet personal- kontroller inom försvaret.3 Först i slutet av reglerades, genom en särskild generalorder, militärens formella rätt att i personalkontrollärenden inhämta uppgifter ur statspolisens register. Man kunde då erhålla uppgifter rörande dels straffade personer enligt en specificerad brottskatalog, dels om personer som deltagit i illegal verksamhet eller intager eller intagit ledande ställ- ning eller efter på annat sätt varit verksamma inom ytterlighetspartier.4 Generalordern innefattade dock inte kommunister eftersom regeringen någon månad tidigare, , beordrat statspolisen att upphöra med allt uppgiftslämnande 1Komintern: De ryska bolsjevikernas svar på de reformistiska socialisternas upprättande av Andra Internationalen. Av det skälet är begreppet Komintern egentligen synonymt med Tredje Internationalen. Denna bildades och hade blivit ett verktyg helt i händerna på . De kommunistpartier som ingick i Komintern följde troget idéerna från . upplöstes Komintern som ett led i spelet mellan och dess allierade i kampen mot . 2Generalstaben var i princip försvarsstabens föregångare . 3Ulf : Personalkontrollen 1945–1969 (2002) s 6. Expertrapport för SÄKO. 4Fst/In nr 140:14. Befogenheter m.m. rörande personalkontroll. Bilaga 4 till skrivelse av t.f. försvarsstabschefen till statssekreteraren vid inrikes- departementet. Serie F1 volym 3. Generalordern som nämns har nr H 858 . Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 rörande kommunister i samband med begärd personalkontroll – kvar blev endast nazister. Detta leveransstopp fortgick och man kan utläsa ett tydligt missnöje över detta i en militär skrivelse, sammanställd : Att ett icke obetydligt antal olämpliga personer på grund härav till- fördes försvaret i form av anställning, icke minst bland den kollektiv- anställda personalen, är uppenbart. Till detta förhållande torde kunna hänföras det faktum att alltjämt ett icke föraktligt antal kommunister finnes anställda vid försvarets anläggningar och verkstäder.5 skrev en PM till regeringen där han ut- tryckte missnöje över de nya bestämmelserna och menade att t.ex. kommunister med utpräglade sympatier för utländsk makt kunna erhålla tillgång till de mest ömtåliga befattningar inom försvars- väsendet utan att man genom personalkontrollen kan göra något häråt. Detta, menade – och han strök under orden för att markera allvaret – är ägnat att väsentligt minska tryggheten för riksförsvaret. presenterade ett förslag till nya personalkontrollregler inom försvaret. Detta genomsyrades av den anda som framkommer i ovan citerade skrivelser. Bl.a. skulle registreringen av kommunister återupptas. fick inte något ge- hör för sina önskemål men gav sig inte. Ett drygt halvår senare återkom man med en skrivelse innehållande vad som beskrevs som belägg för kommunisternas nationella opålitlighet. Trots detta förhöll sig regeringen ännu avvaktande. Anledningen till detta var sannolikt, som framhåller i Personalkontrollen – 1969, att SKP skördat stora framgångar i valen 1944 (10,) och 1946 (11,). Därutöver genomgick partiet vissa förändringar i mer demokratisk riktning. Som ytterligare en faktor nämner att statspolisintendenten , påverkad av den kritik som efter kriget riktades mot säkerhetspolisen, ogärna ville medverka i det militära personalkontrollarbetet. hade exempelvis i ett remissyttrande, till skillnad från andra instanser, ställt sig avvisande till förslag om nya, utvid- gade personalkontrollbestämmelser. Registret, menade , var avsett som ett verktyg i polisens spaningsverksamhet och inte lämpat för personalkontrollen. Dessutom ville han framhålla att polisverksamhet för utrönande av svenska medborgares politiska förhållanden under mera normala tider är en för polisväsendet i en demokratisk stat helt främmande uppgift, som i ovanligt hög grad är ägnad att skada polisväsendet och dess arbete. Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 sålunda att statspolisen helt bör befrias från skyldigheten att över huvud taget lämna uppgifter om politisk verksamhet ....6 ville helt enkelt inte lämna ut uppgifter om kommunister ur säkerhetspolisens register. Och om några förändringar skulle göras, menade , skulle regeringen utfärda bestämmelser om sådana. Saker och ting skulle emellertid snart förändras. skrev på till regeringen med önskemål om en utökning av övervakningen. Inför detta hade diskuterat saken med försvarsstaben. framhåller i Personalkontrollen –1969 att försvarsstabens inrikesavdelning utövade ett visst inflytande över skrivelsen så att den i sin slutliga utformning fick en något skarpare ton. Någon vecka senare överlämnade en PM till . Av PM:n framgår att nu i högre grad var beredd att acceptera den militära hållningen rörande införande och utlämnande av uppgifter ur statspolisens centralregister. menade exempelvis att den senaste tidens utveckling föranledde ökad kontroll av kommunis- ternas aktiviteter.7 Orsakerna till förändrade hållning var följande. hade från offentliggjorts att ett samarbetsorgan bildats av kommunistpartierna i nio öststater. Detta var resultatet av ett hemligt möte i vilket i sin tur tillkom som en reaktion på Marshallplanen.8 Upp- giften för organet – Kommunistiska informationsbyrån (Komin- form) – sades vara att motarbeta den amerikanska imperialismens planer på politiska och ekonomiska förslavande. De väst- liga socialdemokratiska partierna utpekades som imperialismens medlöpare. hade befriats av amerikanska och ryska trupper. Ledaren , som lämnat landet , återvände som president. Vid valen 1946 erhöll kommunisterna av rösterna och blev därmed det största partiet. Kommunist- ledaren hade för övrigt blivit chef för den sam- lingsregering som upprättades i samband med befrielsen ett år 6Ulf : Personalkontrollen 1945–1969 (2002) s 12-15. Expertrapport för SÄKO. 7Thulin framhöll tre skäl för att återigen fokusera på den kommunistiska rörelsen: spionaffärer i med kommunistiska inslag, Kominforms bildande samt underrättelser om att svenska kommunister sammanträffat med ryska och tyska kommunister i . Vid dessa möten skall planer om att sabotera västs industri- produktion i ha diskuterats. 8Marshallplanen: det amerikanska återuppbyggnadsprogram som offentliggjordes av utrikesminister . Planen var en uppföljning av Truman- doktrinen för att hindra kommunismens spridning i efter kriget men också avsedd som ett stöd för att stabilisera ekonomi. Marshallplanen genomfördes och omfattade 16 länder och . Offentlig debatt och dolda samtal 1945–1952 Hans parti strävade nu efter att ta över makten i landet vilket kulminerade i Pragkuppen. Resultatet blev en kommunistdominerad ministär. avgick och Gottwald blev president. Hans regim har beskrivits som hårdfört stalinistisk och oppositionella fraktioner inom partiet krossades skoningslöst. Det finns ett flertal bevis på den starka oro som ledande per- soner i kände med anledning av Pragkuppen. skrev i sin dagbok att (r)yssarnas framstötar i och har väckt till liv många vindar i vårt land. hade av en ambassadör fått höra att denne sett ut- rikesminister så skakad som . Diploma- terna återgav i sina rapporter till regeringen rykten om förestående ryska framryckningar mot . noterade angående detta att (d)et hela verkar fullständigt orimligt men kommunistpartiernas uppträdande både här och i verkar olycksbådande.9 kommer här in på en oro som han gett uttryck för i olika sammanhang. Han har i sina memoarer beskrivit den som de svenska kommunisternas dilemma med dubbla lojaliteter och hur de i en tillspetsad situation skulle kunna tvingas välja sida. I en intervju med /sade han följande apropå Pragkuppen: