sou · GQB33d1 · 2003-01-01 00:00:00 — I artikel 5 regleras rätten till frihet och säkerhet. Enligt punkten 1 i arti- keln får ingen berövas friheten utom i de sex fall som nämns där. Fri- hetsberövanden i andra situationer strider mot konventionen och är otillåtna. I de fall ett frihetsberövande får ske skall den frihetsberövade åtnjuta de rättssäkerhetsgarantier som anges i punkterna 2–5. Artikeln har följande lydelse: 1Var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen får berö- vas friheten utom i följande fall och i den ordning som lagen före- skriver 16Se , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till Eu- ropakonventionen om de mänskliga rättigheterna, 1997, s. 75 A. Vol. a)när någon är lagligen berövad friheten efter fällande dom av be- hörig domstol, b)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad fri- heten, antingen därför att han underlåtit att uppfylla en domstols lagligen meddelade föreläggande eller i syfte att säkerställa ett fullgörande av någon i lag föreskriven skyldighet, c)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad fri- heten för att ställas inför behörig rättslig myndighet såsom skäli- gen misstänkt för att ha begått ett brott, eller när det skäligen an- ses nödvändigt att hindra honom från att begå ett brott eller att undkomma efter att ha gjort detta, d)när en underårig genom ett lagligen meddelat beslut är berövad friheten för att undergå skyddsuppfostran eller för att inställas inför behörig rättslig myndighet, e)när någon är lagligen berövad friheten för att förhindra spridning av smittosam sjukdom eller därför att han är psykiskt sjuk, alko- holmissbrukare, missbrukare av droger eller lösdrivare, f)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad fri- heten för att förhindra att han obehörigen reser in i landet eller som ett led i ett förfarande som rör hans utvisning eller utläm- ning. 2Var och en som arresteras skall utan dröjsmål och på ett språk som han förstår underrättas om skälen för åtgärden och om varje ankla- gelse mot honom. 3Var och en som är arresterad eller på annat sätt berövad friheten i enlighet med vad som sagts under punkt 1.c skall utan dröjsmål ställas inför domare eller annan ämbetsman, som enligt lag får full- göra dömande uppgifter, och skall vara berättigad till rättegång in- om skälig tid eller till frigivning i avvaktan på rättegång. För frigiv- ning får krävas att garantier ställs för att den som friges inställer sig till rättegången. 4Var och en som berövas friheten genom arrestering eller på annat sätt skall ha rätt att påfordra att domstol snabbt prövar lagligheten av frihetsberövandet och beslutar att frige honom, om frihetsberö- vandet inte är lagligt. 5Var och en som arresterats eller på annat vis berövats friheten i strid med bestämmelserna i denna artikel skall ha rätt till skadestånd. Punkterna 5:1:a, c och e samt 5:4 beskrivs närmare nedan. Artikel 5:1:a – Om verkställighet av frihetsstraff I artikel 5:1:a nämns den första typen av tillåtna frihetsberövanden. Denna avser lagliga frihetsberövanden efter fällande dom av behörig domstol. Uttrycket efter fällande dom skall uppfattas så att frihetsbe- rövandet skall grundas på den fällande domen. Det räcker inte med ett tidsmässigt samband utan det måste också finnas ett kausalt samband mellan domen och frihetsberövandet.18 Frågan om det finns ett sådant samband har prövats av domstolen i några mål. I fallet Bizzotto mot Grekland19 hade klaganden dömts för narkoti- kabrott till fängelse. Domstolen förordnade att Bizzotto skulle placeras i en institution där han kunde ges vård mot sitt drogmissbruk, men han togs i stället in på ett vanligt fängelse. Bizzotto menade att ett konventionsbrott förelåg, eftersom straffet inte verkställts på det sätt domstolen bestämt. ansåg emellertid att det förhål- landet att straffet inte verkställts på det sätt som domstolen tänkt sig inte var tillräckligt för att frihetsberövandet skulle anses olagligt. I fallet mot Belgien20 hade klaganden dömts för brott ett flertal gånger. bestämdes att han i egenskap av återfallsförbrytare skulle stå till regeringens förfogande i enlighet med nationell praxis. Detta innebar att kunde besluta att internera honom eller att vidta en mindre ingripande åtgärd. Kla- ganden gjorde gällande att de frihetsberövanden han sedan blev utsatt för stod i strid med bl.a. artikel 5:1. Domstolen, som inledningsvis kon- staterade att uttrycket efter fällande dom innebar att frihetsberövan- det skulle vara en följd av en fällande dom, ansåg att det fanns ett så- dant samband mellan domen och perioderna av frihetsberövande. Kränkning av artikel 5:1 förelåg därför inte. I fallet Weeks mot Storbritannien21 hade klaganden, en 17-årig poj- ke, bl.a. ådömts livstids fängelse för väpnat rån. fängel- sevistelse blev han frigiven men återintogs efter ett drygt år. Han kla- gade bl.a. över att återintagningen stred mot artikel 5:1. De restriktio- ner som gällt klaganden han inte varit intagen ansågs inte tillräckliga för att han skulle anses berövad sin frihet under den tiden. Artikel 5:1 blev därför tillämplig när klaganden åter togs in i fängelse. Frågan var då om det fortsatta fängelsestraffet efter återkallelsen kunde anses som en del av det ursprungliga straffet. Domstolen uttalade att det kausala sambandet mellan domen och frihetsberövandet kunde an- ses brutet, om beslutet om återintagning fattats på grunder som var 18Se , a.a., s. 99 191996 s. 1724. A. Vol. A. Vol. oförenliga med domstolens avsikter. ansåg dock att det i det aktuella fallet fanns ett tillräckligt samband mellan den ur- sprungliga domen och beslutet om återintagning i fängelse. Artikel 5:1 ansågs därmed inte kränkt. Artikel 5:1:c – Om frihetsberövande i brottspreventivt syfte Enligt ordalydelsen i artikel 5:1:c får frihetsberövande ske bl.a. när det skäligen anses nödvändigt att hindra någon från att begå ett brott. Detta skulle kunna tolkas som att det är tillåtet att beröva en person friheten för att hindra honom att begå brott utan att det föreligger en misstanke om att han redan har begått brott. Så skall artikeln emellertid inte tol- kas. Den som misstänks ha för avsikt att begå brott får inte hållas i för- var i rent preventivt syfte. Detta framgår av fallet Lawless mot Irland.22 Lawless, som var medlem av , hade blivit berövad sin frihet med stöd av särskilda befogenheter för irländska regeringen att interne- ra sådana personer som ansågs farliga för den allmänna säkerheten. Han gjorde gällande kränkning bl.a. av artikel 5. I domen klargörs att artikel 5:1:c skall läsas så att de inledande orden, om att det skall finnas en avsikt att ställa den frihetsberövade inför behörig rättslig myndighet, tar sikte också på de fall då det befaras att en person kommer att begå brott. Av domen framgår vidare att artikel 5:1:c skall läsas i samband med artikel 5:3. Enligt denna bestämmelse skall den som berövats fri- heten enligt punkten 1. c) utan dröjsmål ställas inför domare och skall vara berättigad till rättegång inom skälig tid. fann att den aktuella situationen inte kunde hänföras till något av de fall som anges i artikel 5:1. Frihetsberövandet var därför oförenligt med artikel 5. hade emellertid med hänvisning till den rådande politiska si- tuationen på begagnat sig av rätten att göra avvikelser från sina konventionsförpliktelser i enlighet med artikel 15 i konventionen, vil- ket godtogs av domstolen. Någon konventionskränkning ansågs därför inte ha förekommit. har också i andra fall kommit fram till att ett fri- hetsberövande inte har haft stöd i artikel 5:1:c eftersom det inte funnits någon avsikt att ställa den frihetsberövade inför domstol. Ett sådant fall är Guzzardi mot där grunden för frihetsberövandet var av rent preventiv natur.23 Guzzardi befarades vara involverad med maffian men det fanns ingen misstanke om ett särskilt brott. Han blev föremål för specialbevakning som bl.a. innebar att han inte fick lämna den ö dit han A. Vol. A. Vol. Domstolen konstaterade att inte något av undantagsfallen i artikel 5:1 var tillämpligt, varför en konventionskränkning förelåg. Artikel 5:1:e – Om frihetsberövande av psykiskt sjuka Enligt artikel 5:1:e får den som är psykiskt sjuk berövas friheten. Euro- padomstolen har i flera fall haft att pröva om ett frihetsberövande stått i överensstämmelse med denna punkt: Winterwerp mot Nederländerna24, X mot Storbritannien25, Luberti mot Italien26, Ashingdane mot Storbri- tannien27, mot Storbritannien28, Aerts mot Belgien29 och Var- banov mot Bulgarien30. Domstolen har utvecklat vissa vägledande principer beträffande till- lämpningen av artikel 5:1:e.31 Ingen får anses sinnessjuk därför att hans åsikter eller uppförande avviker från det normala. För att någon skall få berövas friheten med stöd av artikel 5:1:e krävs att personen i fråga på ett tillförlitligt sätt och med stöd av objektiv medicinsk sakkunskap visas lida av en psykisk sjukdom. Undantag från denna princip får ske i brådskande fall men då endast . Den psykiska störningen måste vara av sådan art och grad att den motiverar ett frihetsberövande. Ett frihetsberövande av en psykiskt sjuk skall verkställas på ett sjukhus eller i en annan lämplig anstalt. (I målet Aerts mot ansågs den psykiatriska avdelningen på ett fängelse inte som en lämplig av psykiskt sjuka, eftersom där sak- nades resurser för medicinsk uppföljning och terapeutisk behand- ling.) Ett frihetsberövande får pågå endast så länge den psykiska störning- en består. Detta innebär emellertid inte att en patient som friskför- måste släppas fri och ovillkorligt. Det kan behö- vas en tids observation efter det att symtomen försvunnit för att man skall kunna bekräfta att sjukdomen upphört. A. Vol. A. Vol. A. Vol. A. Vol. 281997 s. 2391. 291998 s. 1939. 31Se , a.a., s. 106 f. också en viss frihet att uppställa villkor i samband med frigivningen i syfte att följa hur den frigivne återanpassas i samhället och att undvika återfall. Frigivningen får dock inte uppskjutas hur länge som helst (jfr mot ). När en person har gjort sig skyldig till brott men på grund av sitt psy- kiska tillstånd tas in på sinnessjukhus är det fråga om ett frihetsberö- vande som är att hänföra såväl under punkt 1 a) som under punkt 1 e). Artikel 5:4 – Om tidsobestämda frihetsberövanden En särskild fråga är hur artikel 5:4 om rätt till prövning av lagligheten av ett frihetsberövande förhåller sig till tidsobestämda frihetsberövan- den, t.ex. då en patient skall vara tvångsintagen på en psykiatrisk an- stalt så länge han anses psykiskt sjuk eller då en intagen avtjänar en tidsobestämd straffpåföljd och längden blir beroende av hur länge den dömde anses farlig för sin omgivning. Inledningsvis kan den första domstolsprövningen uppfylla kraven i artikel 5:4, men kan frågan uppkomma om sådana förändringar har inträffat att den in- tagne bör friges.32 har slagit fast att det vid tidsobestämda frihetsbe- rövanden skall finnas en rätt till ny domstolsprövning med skäliga mellanrum, i vart fall om det inte finns någon automatisk periodisk domstolsprövning. Principen gäller såväl intagna på mentalsjukhus (Winterwerp mot och X mot ) som inter- nerade lagöverträdare (mot Belgien33). Fallet Herczegfalvy mot Österrike34 ger ledning vid tolkningen av begreppet skäliga mellanrum. Målet handlade om tvångsintagning på psykiatriskt sjukhus. Intervallerna mellan prövningarna hade här uppgått respektive . Europadomsto- len ansåg att detta var . I målet mot Portugal35 hade domstolen förordnat om en minimitid för vistelse på en psykiatrisk anstalt. fanns inte möjlighet till förnyad prövning. Eftersom det rörde sig om en kombination av straffverkställighet och tvångsintagning av en sinnessjuk person, ansåg emellertid att den bestämda minimitiden inte stred mot artikel 5. 32Se , a.a., s. 117 A. Vol. A. Vol. 351996 s. 1913. för behandling av interner följdes efter av europeiska regler. antog resolutionen Standardminimiregler för behandling av fångar. Reglerna reviderades och ersattes av europeiska fängelseregler antagna av Europarå- dets ministerkommitté. Reglerna som rör psykiskt sjuka motsvarar be- stämmelserna i . konvention till förhindrande av tortyr och omänsklig och förnedrande behandling och bestraffning antog en europeisk konvention till förhindrande av tortyr samt omänsklig och förnedrande behandling och bestraffning. En europeisk tortyrkommitté har bildats, och den be- söker de platser i konventionsstaterna där personer som är berövade friheten är placerade. Dess uppgift är att förebygga olika former av kränkningar genom att påtala brister, särskilt när det gäller frihetsberö- vade personers rättigheter. Efter besöket avger kommittén en rapport till den stat som granskats. Kommittén kan därvid rekommendera staten att genomföra tänkbara förbättringar men har ingen rättsskipande funk- tion och skall inte uttala sig om det förekommit kränkningar av Euro- pakonventionen. godkände konventionen till förhindrande av tortyr och har varit här på besök. rekommendation rörande etiska och organisatoriska aspekter på sjukvården i fängelser antog en rekommendation rörande etiska och organisatoriska aspekter på sjukvården i fängelser. Rekommendationen hänvisar såväl till de europeiska fängelsereglerna som till den europeiska tortyrkonventionen. Den innehåller bl.a. några regler om psykiskt störda. Fångar som lider av en allvarlig psykisk störning bör enligt rekommendationen förvaras och vårdas på ett sjuk- hus. Beslutet om att en intern skall tas in på ett allmänt sjukhus bör fattas av en psykiater som står under myndigheternas kontroll. Efter frigivningen bör uppföljande behandling ges. rekommendation om psykiatrisk tvångsvård I rekommendation angående utformningen av regler om psykiatrisk tvångsvård finns bestämmelser till skydd för personer med psykisk störning som intas för psykiatrisk vård utan samtycke. Enligt rekommendationen får tvångsvård ges a)om patienten till följd av sin psykiska störning utgör en allvarlig fara för sig själv eller någon annan, eller b)om patienten kan antas få sitt tillstånd avsevärt försämrat eller hind- ras från att få den vård som han behöver om intagning på vårdin- rättningen inte kommer till stånd. Ett beslut om intagning för tvångsvård skall enligt rekommendationen fattas av domstol eller annat beslutande organ som föreskrivs i lag. In- nan beslut fattas i frågan skall en medicinskt sakkunnig höras. antog en rekom- mendation on psychiatry and human rights som förelades minister- kommittén. Denna rekommendation var tänkt att ersätta rekommenda- tionen . tillsatte en arbetsgrupp, Wor- king Party on Psychiatry and Human Rights, som har lämnat ett förslag till ett nytt Europarådsdokument rörande psykiskt störda. Förslaget har ännu inte slutbehandlats. konvention om mänskliga rättigheter och biomedicin konvention om mänskliga rättigheter och biomedicin innehåller bestämmelser till skydd för personer med en psykisk störning. Enligt artikel 7 får en person med en psykisk störning av all- varlig art ges tvångsvård endast om hans hälsa allvarligt skulle försäm- ras utan sådan behandling. Enligt artikel 26 får undantag göras från konventionens bestämmelser, om det föreskrivs i lag och är nödvändigt t.ex. för att tillgodose allmänhetens intresse av säkerhet och för att förebygga brott. har undertecknat konventionen. () är en organisation som består av psykiatriska föreningar från olika länder. antog WPA:s gene- ralförsamling den s.k. Hawaiideklarationen som fastslår vissa etiska riktlinjer för psykiatrisk behandling. Bland annat sägs att en psykiater inte får medverka i tvångsmässig psykiatrisk vård av personer som inte är psykiskt sjuka. Om någon kräver åtgärder som står i strid med veten- skapliga och etiska grundsatser, skall psykiatern vägra att medverka i dessa. Vissa av bestämmelserna i reviderades genom den s.k. Madriddeklarationen. Här anges som förutsättning för tvångsvård att utebliven behandling kommer att leda till risk för pati- entens och/eller de närståendes liv. I del C i sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185) pre- senterar , som underlag för det fortsatta be- redningsarbetet, en modell för hur ett nytt reaktionssystem för psykiskt störda lagöverträdare kan utformas. Modellförslaget har legat till grund för våra direktiv och varit en viktig del i vårt fortsatta arbete. Detta pre- senteras därför i ett eget avsnitt. Den nuvarande ordningen har enligt gett upp- hov till en rad olika problem. En del av dessa aktualiserades i samband med Flinkmålet (NJA 1995 s. 48, se avsnitt 2.1.6). Det gäller särskilt frågan hur man straffrättsligt skall hantera psykiska undantagstillstånd av tillfällig natur som åtminstone till en del kan tillskrivas gärnings- mannens eget vållande, t.ex. genom att han har förtärt alkohol eller nå- got annat medel. Den nuvarande ordningen innebär enligt utredningen emellertid också andra problem av mer övergripande slag. Man anser att en avgö- rande brist är att den svenska regleringen inte tar hänsyn till att det finns fall där man helt bör fria från straffrättsligt ansvar och inte bara ha inskränkningar i påföljdsvalet. Enligt utredningen talar allmänna straffrättsliga principer för att man inte bör ålägga något straffrättsligt ansvar, om inte gärningsmannen i rationell mening har haft förmåga att rätta sig efter lagen. En allvarlig psykisk störning som har medfört en fullständigt förvrängd verklighetsuppfattning eller en mycket hög grad av tvångsmässighet innebär att sådan förmåga har sak- nats. Något straffrättsligt ansvar bör då enligt utredningens resonemang inte följa. Däremot finns det naturligtvis ofta skäl för samhället att in- gripa med reaktioner grundade på gärningsmannens behov av vård eller behovet av samhällsskydd. För att den nuvarande ordningen behöver förändras genom att an- svarsförmåga åter görs till en brottsförutsättning talar också enligt ut- redningen de problem som vid nuvarande ordning föreligger vid be- dömningen av det subjektiva rekvisitet. Det nuvarande fängelseför- budet ger också upphov till skevheter i systemet, t.ex. att vissa generellt sett lämpliga påföljder som skyddstillsyn med föreskrift om kontrakts- vård inte kan användas. För en återgång till den ordning som gällde talar också enligt utredningen det internationella argumentet, vilket innebär att man bör undvika svenska särlösningar i en alltmer internationaliserad värld. Utredningen föreslår därför att ansvarsförmåga åter skall vara en förutsättning för att någon skall kunna dömas till straffrättsligt ansvar. En sådan förändring för med sig behov av en rad andra ändringar i re- aktionssystemet för psykiskt störda lagöverträdare. Enligt utredningens egen bedömning var det därför inte möjligt att inom ramen för uppdra- get lägga fram förslag i dessa delar som mera kunde läggas till grund för lagstiftning. Utredningen har därför i stället, som ett un- derlag för ett fortsatt beredningsarbete, utarbetat en modell för hur man bör utforma ett nytt reaktionssystem för psykiskt störda lagöverträdare. Utredningen anser att man i ett nytt reaktionssystem för psykiskt störda lagöverträdare bättre än i dagens system måste skilja de olika aspekter åt som gör sig gällande. Den straffrättsliga aspekten pekar på att den som inte kan klandras för gärningen inte heller bör hållas straffrättsligt ansvarig för den (konformitets- eller skuldprincipen), men å andra si- dan att den som trots en allvarlig psykisk störning kan anses straffrätts- ligt ansvarig också bör erhålla ett straff primärt utmätt efter gärningens straffvärde (proportionalitetsprincipen). Vårdaspekten talar för att den som är i behov av vård bör erhålla sådan. Samhällsskyddsaspekten pe- kar på att det, när det befinns föreligga en påtaglig risk för återfall i straffbelagda gärningar av allvarligt slag, bör finnas möjligheter för samhället att reagera för att undanröja eller minska denna risk. Genom att bättre skilja mellan dessa aspekter torde man enligt utredningen bl.a. kunna komma till rätta med de medicinskt-etiska problem som den nuvarande ordningen med särskild utskrivningsprövning i vissa fall har gett upphov till, som man också bör kunna sänka kostnaderna för den rättspsykiatriska vården rätt avsevärt. Den straffrättsliga aspekten tillgodoses i förslaget genom att en till- räknelighetsreglering införs. 30 kap. 6 § BrB och påföljden överlämnande till rättspsykiatrisk vård i dess nuvarande form. Den som har begått gärningen under påverkan av en allvarlig psy- kisk störning och är i behov av vård men är fri från straffrättsligt ansvar till följd av bristande ansvarsförmåga eller bristande uppsåt skall på talan av åklagare kunna dömas till rättspsykiatrisk vård som särreak- tion. Beslutet skall fattas av brottmålsdomstolen. Vården skall kunna förenas med särskilda restriktioner vad gäller permissioner och frigång, om detta behövs för att behovet av samhällsskydd skall kunna tillgodo- ses. Ingen skall emellertid kunna hållas kvar i rättspsykiatrisk vård som inte längre har ett medicinskt vårdbehov som påkallar sluten vård. Ut- skrivningsprövningen i dess nuvarande form föreslås därför försvinna. I vissa fall där samhällsskyddet gör sig särskilt starkt gällande, skall förvaltningsdomstol i stället under vissa begränsade förutsättningar kunna besluta om s.k. samhällsskyddsåtgärder. Det gäller alltså när det inte längre föreligger förutsättningar för fortsatt rättspsykiatrisk vård. I de, såvitt kan bedömas, ytterst få fall där något vårdbehov inte förelig- ger men behovet av samhällsskydd gör sig särskilt starkt gällande, skall också brottsmålsdomstolen, under samma begränsade förutsättningar, kunna direkt besluta om en samhällsskyddsåtgärd. Samhällsskydds- åtgärderna skall kunna äga rum såväl i slutna former som genom kon- trollåtgärder när gärningsmannen befinner sig ute i samhället. De är i princip tidsobestämda, men skall omprövas kontinuerligt av domstol. Den som har begått gärningen under påverkan av en allvarlig psy- kisk störning men som anses kunna ta ett straffrättsligt ansvar skall fällas till ansvar för brott. I princip bör han därför kunna dömas till straff eller andra påföljder på samma sätt som andra lagöverträdare. Av olika skäl, främst humanitära och medicinskt-etiska men även brotts- preventiva, bör det alltjämt ske en särbehandling inom ramen för på- följdsbestämningen, dock med andra utgångspunkter än enligt dagens system. Behovet av vård skall kunna tillgodoses inom ramen för verk- ställigheten. Är gärningens straffvärde lägre än eller, i vissa fall, , kan påföljden ofta bestämmas till annat än fängelse. Här nämner utredningen särskilt att kontraktsvård skall kunna användas även för allvarligt psykiskt störda lagöverträdare. Är det av olika skäl inte möj- ligt att bestämma påföljden till något annat än fängelse, skall den döm- de, så länge vårdbehovet kvarstår, kunna verkställa straffet genom rättspsykiatrisk vård. Utredningen föreslår således att det införs en ny verkställighetsform, fängelse genom rättspsykiatrisk vård. Den rätts- psykiatriska vården skall liksom ges av sjukvårdshuvudmännen. Fängelse genom rättspsykiatrisk vård skall enligt utredningens förslag kunna utdömas, även om gärningsmannens psykiska störning inte är allvarlig, under förutsättning att gärningsmannen samtycker till vården. Föreligger för villkorlig frigivning alltjämt behov av vård och föreligger till följd av den psykiska störningen en påtaglig risk för fortsatt brottslighet, föreslås att förvaltningsdomstol, under vissa begränsade förutsättningar, skall kunna besluta att den dömde skall genomgå rättspsykiatrisk vård med särskilda restriktioner. Föreligger inget behov av vård men är det särskilt påkallat med hänsyn till behovet av samhällsskydd, föreslås att förvaltningsdomstol, under i övrigt samma begränsade förutsättningar, i stället skall kunna besluta om samhällsskyddsåtgärder.