sou · GQB329d5 · 2003-01-01 00:00:00 — För många blir livet ett sprinterlopp fram till pensioneringen. Då först kan man sätta sig ner och pusta ut. Tänka och handla fritt. Läsa och göra det man verkligen vill. Andra ser pensioneringen som den slutliga gränsen, brandväggen mellan livet och döden. är situationen helt annorlunda. Vi lever , arbetar allt och får allt fler friska år som pensionär. Allt detta påverkar samhället i stort. är av befolkningen . Om kommer var fjärde invånare i att vara så gammal. Om ålder, åldrande och sin syn på det egna livsloppet skriver i den här antologin tio personer: Täppas , , , , , , , , och . Antologin har ställts samman i anslutning till diskussionsbetänkandet Riv ålderstrappan! Livslopp i förändring (SOU 2002:29) som den parlamentariska äldreberedningen SENIOR 2005 ger ut. SENIOR 2005 har i uppdrag att skapa förutsättningar för en långsiktig utveckling av äldrepolitiken. ålder om röster Tio Tio röster om ålder och åldrande POSTADRESS 103 33 TEL FAX Tio röster om ålder och åldrande Utgiven av SENIOR 2005 Redaktör /layout Svensk Information Förord 4 Täppas 8 14 22 28 36 44 52 66 72 Efterord 80 När jag fyllde sex bestämde mina föräldrar att jag skulle börja i sko- lan , för ung. Följden blev att jag under hela min skolgång var yngst i klassen, vilket inte var så roligt alla gånger. Det där hängde i. Under några decennier var jag yngre än de andra, ung och oerfaren när jag började plugga på , strax därpå en ovanligt ung pappa, yngst på avdelningen när jag fick jobb. Men åren gick och det dröjde inte länge förrän situationen var den omvända. Tillsammans med några likasinnade var jag med i en orkester som spelade en sorts rockmusik. I replokaler och på konserter stötte vi ihop med pojkar på sexton som tyck- te att vi i vårt band, som var runt trettio, var riktiga gubbar som försökte snylta på deras tonårsmusik. Eftersom orkestern fort- farande finns kvar med ungefär samma sorts musik på repertoaren har glåporden om rockgubbar inte precis blivit färre. Medan mina jämnåriga strävade på i yrkeslivet och gjorde kar- riär efter bästa förmåga drog jag mig fram med diverse frilansupp- drag. När jag innan jag skulle fylla femtio fick jobb på en stor dagstidning upptäckte jag att jag visserligen inte alls fram- stod som vare sig avvikande ung eller påfallande gammal på redak- tionen. Men en nyanställd i min mogna ålder visade sig vara något ytterst ovanligt. Och så , just innan jag fyllde sextio, gav tidningen mig och kollegerna i samma ålder möjlighet att lämna tidningen i för- tid med avtalspension. Slutade vi skulle man kunna rekrytera nya unga förmågor. Det var ett bra avtal, svårt att tacka nej till. Om det var bra för tidningen är jag inte lika säker på. Vem har inte varit med om att bli årgångsstämplad så där, mer eller mindre brutalt? Ålderstänkandet är vida spritt och djupt för- ankrat och förstärker motståndet mot att bli gammal. Fyrtioårskrisen och femtioårskrisen kulminerar när man fyller sex- tiofem då det är meningen att man ska avsluta sitt verksamma liv och ikläda sig en ny identitet som sysslolös pensionär – för så vitt man inte tidigare kastat in handduken. Men det går att bryta mönstret. Livskarriären utbildning – yrkesliv/familj – pensionering behöver inte följa åldersaxeln ung- dom – medelålder – ålderdom så mekaniskt som man ofta före- ställer sig. Människor följer andra, mindre förutsägbara vägar i sina liv, själv gjorde jag det åtminstone i någon mån. Och för- modligen kommer de individuella avvikelserna från ett traditio- nellt åldersstyrt livsmönster att bli mer regel än undantag. ÅLDRANDET I skulle kunna vara en riktig klang- och jubelföreställning. För det blev ju precis som vi ville, att fler och fler håller sig friska långt upp och lever än . Men applåderna uteblev. I stället sprider sig en viss nervositet när det framgår att allt färre måste ta ansvar för allt fler gamla människors välbefinnande. Hur ska de växande skarorna pensio- närer få ett bra och meningsfullt liv? Kommer resurserna att räcka till för att ge dem god vård och omsorg när deras hälsa sviktar? Frågor kring ålder och åldrar går rakt in på områden där avgö- randen sker om hur vi lever och kommer att leva våra liv. Är det självklart att arbetslivet tar slut efter 65? Eller finns det goda skäl att, om ork och lust finns, fortsätta att vara yrkesverk- sam på en eller annan nivå? Är det vettigt att ägna så stor tid och kraft åt förvärvsarbetet i åldrar då familjeliv och andra intressen konkurrerar så starkt om engagemang och uppmärksamhet? Eller går det att omdisponera arbetsinsatsen under livets lopp? Hur mycket påverkar kroppens obevekliga åldrande välbefin- nandet? Måste pensionärens reträtt från arbetslivet innebära att hon eller han abdikerar från makt, inflytande och deltagande i samhällslivet? Hur befriande och lustfylld är i själva verket den ocean av fritid som öppnar sig när pensioneringen inträder? I DEN HÄR BOKEN funderar tio kloka personer kring den sortens frågor, var och en med utgångspunkt i sitt eget liv. De är olika gamla, en är , en har fyllt åttiofem, de flesta är mellan femtio och sjuttio. Deras levnadsvillkor skiljer sig avsevärt, deras erfarenheter likaså. Men det finns en samsyn om vad det bör kunna innebära att åldras med värdighet och tillbringa ett meningsfullt liv som gammal människa i . Och de har alla det gemensamt, också med dig och mig, att de blir äldre och äldre för som går. Född 1951 i . Journalist och författare, syns i tidningar och hörs i radio. Har deltagit i en rad olika radio- och TV-program, bland andra stege. Tre böcker: hallå – en barndomsskildring, Blindstyre – en snubblares berättelse och . Aktuell i radio som programledare för och Trött, fet & 50. Bor i och i , . när jag medelålders och mer än halvblind trevar mig in på dagis efter ännu ett barn undrar jag om det är något allvarligt fel på mig. Det borde vara mina vuxna barn som i sin tur sätter barn till världen. STOLT ATT VARA GUBBE Pappa stod barbröstad framför spegeln i hallen och spände sina muskler likt en käck parodi på . Han luktade , Aqua och oro när han med gula betar under lika gula näshår frustade med en blinkning in i spegeln mot mig och min syster där vi häpna stod vid väggen med torrnålsgravyrer av de sju dödssynderna: Inte kan man tro att jag är femtio? Vi nickade instämmande, ty barn är mycket bra på etikett. Vi nöp varandra diskret i midjan och utbytte djävulska ögonkast och sade: Håret borde kanske vara lite ungdomligare, pappa? Han strök sig över sitt bakåtstrukna halmgula hår, vilket låg som ett ända från det höga hårfästet och långt ned i nack- en. Hans image var, trots att han sålde damkläder, att se ut som en författare på modet, vill säga. Det klack till i hans ögon och han bad oss, spontan som han var, att gå och hämta en sax. Vi satte honom blixtsnabbt på en pall framför spegeln och gick till attack med en kam och en kökssax. Han sken som den gamla buspojke han var, ty han ville inte bli en gubbe! Någon timme senare trädde han ut i världen som en för- skräckligt tufsig kyckling, men han hade bett om det, hade han inte det? VID TJUGO ÅRS ÅLDER var jag övertygad om att livet var mycket långt och att jag själv hade näst intill obegränsad tid till förfo- gande. när jag själv är femtio fyllda är jag inte så säker läng- re. Jag har redan bevistat några av mina bästa vänners begrav- T Ä P P A S F O G E L B E R G ningar och de kläder jag bar som tjugoåring har inget med min nuvarande kropp att göra. Det är väl som det ska vara tror jag, men varför åt jag inte endast en jättetallrik moules marinière utan även en mycket rekorderlig pizza på restaurangen och varför har jag börjat äta bacon bakom ryggen på min fru? när jag medelålders och mer än halvblind tre- var mig in på dagis efter ännu ett barn undrar jag om det är något allvarligt fel på mig. Det borde vara mina vuxna barn som i sin tur sätter barn till världen. när jag är lite trött fortsätter jag ändå att göra det själv, medan de vuxna barnen har så fullt upp med sitt att de inte kommer hem för att passa sina småsys- kon. Nej, jag är inte bitter men jag vill inte bli en sådan där gubbe med dålig andedräkt som upprymd över tanken att det skulle vara beundransvärt att ha fått tag på en mycket yngre fru sitter och brummar självklarheter på dagismöten. Det är när vi alla sitter samlade för en söndagsmiddag på en restaurang som jag ibland kan få en behaglig känsla av att vara en Medelhavshövding. Runt bordet sitter alla barnen från de olika äktenskapen och de lyser med sina individuella och ytterst självklara personligheter. Vid ena bordskanten sitter min älsk- ling och jag. Det är , men som så ofta när lyckan kommer över mig börjar jag tänka på min egen begravning. Hur många av barnen kommer att vara där? Kommer de att vara goda vänner? Kommer det att höras skrik från små bebisar och vad kommer det att spelas för musik? Är du ledsen pappa? Nej, det är bara ögonen som rinner. Det blir så med både gamla hundar och gamla gubbar. T Ä P P A S F O G E L B E R G Det är bara skalet som är lite nött – inuti känner jag mig inte en minut , säger en kvinna jag möter och i henne hör jag min pappa. Han sade sådant där även om han formulerade det lite mer spetsfundigt. Människor som gör gäl- lande att deras inre är ungt medan köttet är väl moget är inte så litet patetiska, och att höra en sextioåring hävda att han eller hon inuti känner sig som en tjugoåring är riktigt spöklikt. Stundom, särskilt i moderna städer, tycker jag mig ibland vand- ra bland människor som aldrig vill bli vuxna och vara i fas med sin ålder och jag undrar när det blev fult att vara mogen? Hur gick det till? DEN UNGA PROGRAMLEDAREN i TV flabbar med stora vita tän- der mot kameran, håret glittrar av förtjust hårmousse och trots att han är lika bildad som ett kylskåp och säger saker som var plattityder skrattar studiopubliken löddrigt. Men så långt har jag i alla fall kommit i min mognad att jag inte för önskar att jag var han. Hans flick- vänner kanske har slätare skinn än min fru men de är definitivt inte lika erfarna och roliga att tala med. När mina barn ska på klassfest eller disco brukar jag hota med att klä mig i något ungdomligt och komma dit och ta lite skoj- iga danssteg, men de ler inte ens tillkämpat åt detta skämt. I det läget är jag enbart och dånande pinsam. Den vuxnes uppgift och tillika privilegium är dock att vara en person som får barnen att rodna. När de blir äldre, ja riktigt gamla, kanske de förstår att detta var ett av mina sätt att hantera de inre spökerierna. T Ä P P A S F O G E L B E R G Med en övertygelse ganska nära visshet kan jag säga att jag verkligen är stolt över att vara gubbe. Detta skall ändå ej förväx- las med att jag skulle vara glad över utsikten att bli gammal, då detta förefaller för de allra flesta vara ganska ledsamt. När krop- pen rustas ned är det långt till applåder men, ja, ja, jag vet att om man bara får vara frisk så. Inte många blir så där fint och upphöjt gamla och får lysa klokt och avklarnade ännu innan de med ett out- grundligt men nöjt leende drar sig tillbaka in i döden och det eviga kretsloppet. En bondenkel sanning som en yngre människa aldrig kan för- stå är att livet retrospektivt tycks gå väldigt fort. Plötsligt befin- ner man sig en bit över kullen eller i den del av livet som i kallas Döhalvan, och om jag nu har lärt mig något av detta liv så är det att somliga dofter och ögonblick endast inträffar en gång. En skymt, en ton eller ett ögonkast; plötsligt och hastigt och så är det borta. Livet är i många stycken så sorg- ligt vackert att det stockar sig i halsen. Riktigt pinsam blir man nog först när man inte erkänner livets gång eller att Aqua faktiskt luktar riktigt gott. T Ä P P A S F O G E L B E R G Född 1935 i . Slog igenom som vårflicka i 1952 och gick därefter igenom . Har varit knuten till TV-teaterns ensemble och varit anställd på , men det är som varit hennes huvudscen . För den stora publiken främst känd för sin medverkan i filmer som och Den goda viljan och för TV-roller i, bland många andra, Chefen och kärlekar och Den tatuerade änkan. Med åldern har man samlat på sig erfarenheter, sina egna och andras, och detta blir en allt rikare källa att ösa ur när egenskaper och karaktärsdrag hos en komplex människa ska gestaltas. Därför tar det för de flesta av oss att bli riktigt bra. ALDRIG VUXEN, BARA ÄLDRE En allmänt vedertagen uppfattning är att kreativiteten avtar redan i tidig medelålder. Då vill jag påminna om att detta kan inträffa mycket tidigare. Vad händer till exempel när den häm- mas redan i sin linda av uppfostran och skola? Kreativiteten är inte begränsad till tid, den kan gro varhelst jordmånen är god. Jag likställer kreativitet, som inte är begrän- sad till några yrken, med initiativkraft, förmåga till nyskapande och utveckling och med en utveckling som ofta frigör den ska- pande processen och tar fram personliga upplevelser som varit dolda. För en skådespelare handlar det om att erövra en text, göra den till sin, sätta sig in i en annan karaktär och sen att ha kraf- ten och glöden att stå ansikte mot ansikte med en publik, som kan möta skådespelaren med antingen varm beundran eller med sin skoningslösa dom. Upplevelsen av utsatthet blir total. Man kastas från de högsta höjderna ner i den djupaste avgrunden. EFTER MÅNGA ÅR på teatern började jag känna av vågdalarna och en smygande osäkerhet. Jag tvivlade på om jag verkligen hade valt rätt yrke och försökte ta mig ur det förtärande tillståndet och förlamningen genom att börja läsa pedagogik på universite- tet. Jag funderade allvarligt på att byta yrke, men innan jag gjor- de helt om föll jag återigen för lockelsen till teater och film, den här gången med öppnare ögon. kan jag känna stor kärlek M O N A M A L M och ödmjukhet för det här konstiga yrket. För mig räckte det lilla uppehållet för att förändra bilden, bli mindre rädd. Se på mig själv med lite mer humor. Det har gått , jag har blivit äldre. Man väntar på att bli vuxen. Men det blir man ju inte. Man blir bara äldre. Medellivslängden har i bara ökat med . Med kraften och hälsan i behåll långt upp i åldrarna, med livsvisdom och kreativitet kvar är det helt naturligt att många vill fortsätta ett verksamt liv, längre än vad som var nor- malt. Men så ser jag runtomkring mig att det för många inte alls blir så, särskilt inte för kvinnor. Män tar för sig på ett annat sätt. Kvinnor är mer ödmjuka och självkritiska och gör inte tillräck- ligt tydligt för omgivningen hur duktiga de egentligen är. MEN NU TILLBAKA till mig själv, en 65-årig skådespelare och hennes förmodade kreativitet. Hur inverkar stigande ålder på den kreativa förmågan? När man är ung vill man testa både sig själv och rollen. Skådespelaren har många verktyg att ta till när hon ska gestalta en roll. När man blir äldre tar man – i alla fall jag – till ett vik- tigt verktyg, nämligen den egna personen. Man skapar utifrån sig själv. Med åldern har man samlat på sig erfarenheter, sina egna och andras, och detta blir en allt rikare källa att ösa ur när egenskaper och karaktärsdrag hos en komplex människa ska gestaltas. Därför tar det för de flesta av oss att bli riktigt bra. Jag kan ta rollfigurerna i filmer som exempel. För att tolka Estrarna krävdes lång livserfarenhet för att få dem att bli trovärdiga. M O N A M A L M Under ett långt yrkesliv möter man många risker och fallgro- par. En av riskerna är att man i sin rollgestaltning gärna mejslar ut en egenart som kan bli ett maner som gör att man kan stå i vägen för sig själv. Egocentricitet är en annan fara. Därför är det viktigt med ett gott självförtroende och att då och då säga till sig själv bli den du är. Man ska vara rädd om det lilla självförtro- ende som man förhoppningsvis har, särskilt när man blir äldre. Och veta att man duger. Ett annat krav för mig är värdighet. Jag vill inte plågas av för mycket nerver och må dåligt. Tappar jag orken ska jag för den skull inte tappa mig själv. Det är därför viktigt att nyfikenheten och intresset för förnyelse hålls levande. För att må bra i mitt åldrande måste jag skala bort allt onödigt och även kunna säga nej. SOM UNG högg man som en hungrig gädda efter allt som rörde sig. Entusiasmen var stor och ibland blev det bra. är orken inte lika stor och då är det inte rätt att jobba med saker som stämmer illa med den egna personen och den egna övertygelsen. När människan åldras känner hon sig mindre road av att alltid hålla masken. När yngre skämtar om mänskliga svagheter sker det med en viss distans, medan man med stigande ålder får lät- tare att bjuda på sin egen skröplighet och mänskliga svaghet. Vi vet alla att många yrkesverksamma som passerat 50–60 är attraktiva på arbetsmarknaden. Inom skådespelaryrket är det inte riktigt samma sak. Vissa roller förutsätter mycket lång erfarenhet och det kan hända att man trots sina 60 är för ung. Gäller det också kvinnorna, undrar säkert många, M O N A M A L M och då måste svaret tyvärr bli nej. Vi kvinnor tillåts till skillnad mot männen i allmänhet inte att åldras med behag. Det är en kulturfråga. När det gäller mitt yrke avspeglar sig synen på kvin- nan i vår världsdramatik. Sen har det förstås också betydelse vil- ken repertoar som väljs av landets teaterchefer. Men låt oss inte misströsta. I en ensemble är det självklart och naturligt att vi alla ska känna oss behövda och att vi alla behöver varandra, unga som gamla. Man måste också acceptera sitt åldrande och bejaka sina rynkor även om de uppförstoras på en filmduk. står mycket av hoppet till unga regissörer, som har visat ett helt annat intresse för relationer där även äldre kvinnor ingår. Det är positivt. Men villkoren för skådespelarna har förändrats radikalt . Tryggheten på institutionsteatrarna har minskat, konkurrensen har ökat. Dramatenskådespelarna pen- sioneras redan vid 59. Många skådespelare är arbetslösa, särskilt kvinnliga. MIN EGEN STIGANDE ORO tycker jag nog att jag har lärt mig han- tera. Efter den egna pensioneringen har jag fått andra möjligheter att styra över mitt liv, både arbetsmässigt och privat. Jag har fått större frihet, friheten att välja och handla. Frihet är den makt vi har över oss själva, som en klok författare en gång uttryckt saken, och det är den som har gjort att jag känner mig mer kreativ. Visst händer det att jag väljer fel ibland, men det är inte lika stressande som att drabbas av andras felak- tiga val. Min mamma predikade ofta för mig om just ekonomiskt obe- M O N A M A L M roende, som hon ansåg vara det första steget till valfrihet. Hur vill jag nu leva mitt liv? Som pensionär vill jag leva kreativt på ett sätt som stämmer med min egen person. Jag vill kunna välja om jag vill fortsätta att arbeta, eller om jag vill sluta. Min ambition och mitt mål som pensionerad skådespelare är att ge hopp och livslust. Så länge jag förmår dela med mig av det och lyckas få människor att känna igen sig vill jag fortsätta att arbeta. M O N A M A L M Född 1946 i . Utbildad till gymnastikdirektör på i , vann 1500 hinder i inofficiella och satte åren 1967–1976 25 svenska rekord på distanser . Vann hinder i finnkampen 1975 och blev den första i världen som sprang hinder under 8.10. Året därpå tog han guld på samma distans i i på nya världsrekordtiden 8.08. ägnar han sig åt sitt företag och framträder som expertkommentator i sportsändningar på TV. Bor på utanför . Man var, för att spetsa till det, endast en brusten hälsena från en social katastrof. Men detta var också lärande och nyttigt eftersom man tvingades att själv ta det fulla ansvaret för sin tillvaro. EN BRUSTEN HÄLSENA FRÅN KATASTROFEN När kamrater ute i det officiella arbetslivet pratade om semester, , ATP, SPP och dylikt så var det något som gällde dem och inte mig. Att vara elitidrottare är förvisso ett yrke, men samti- digt inte. De rättigheter och lagar som reglerar arbetslivet saknas för idrottsmannen. Åtminstone var det så . Ett departementsråd lärde mig att det betraktades som arbetslivserfarenhet, och således gav meritering, att sitta i fängelse för att sona ett brott, medan man som heltidsarbetande elitidrottare inte fick en enda poäng med sig in . Som elitidrottare levde man alltså sitt liv lite vid sidan av. Friidrott kunde helt enkelt inte accepteras som förvärvsarbete eftersom dåtidens amatörbestämmelser gjorde det omöjligt att officiellt dra in pengar på sin idrott. De som tjänade sitt leve- bröd som friidrottare och ertappades stängdes i enlighet med idrottens amatörlagar av från allt tävlande. Straffet var på livstid och betecknades således som allvarligare än nutida fusk med anabola steroider där maxavstängningen är ! Det som trots allt gjorde det möjligt att kunna ägna sig åt ama- töridrott på heltid var de prispengar som erhölls inofficellt vid täv- lingar runt om i landet. Och trots avstängningshotet var det dessa intäkter som, tillsammans med bidrag från förbund och förening, möjliggjorde för de mest framgångsrika att kunna ägna hela sin tid åt tränings- och tävlingsverksamhet. Sponsorer förekom inte. A N D E R S G Ä R D E R U D Man var utlämnad till att den kropp som skulle prestera höll sig frisk och fri från skador. Man var, för att spetsa till det, endast en brusten hälsena från en social katastrof. Men detta var också lärande och nyttigt efter- som man tvingades att själv ta det fulla ansvaret för sin tillvaro. Generellt kan man säga att en elitidrottare har en livslängd , därefter sätter antingen kroppen eller motivationen stopp. Att idrottaren pensioneras tidigt har för min del utgjort det största problemet. I MITT FALL RÅKADE jag få en talang att springa fort som jag med tiden valde att utveckla så långt det gick. Jag antog en stor utma- ning som krävde all min kraft. Till slut kom belö- ningen i och med i hinderlöpning. Och jag insåg kort därefter att vad jag än gjorde så skulle jag ändå alltid vara den som vann det där när en medtävlare föll på sista hindret. Och det är just detta som varit mitt problem. Inte han som ram- lade, utan att hitta motivation att anta nya utmaningar när jag bedömde att jag inte skulle kunna överträffa det jag redan gjort. Jag hade gjort min karriär och förbrukat den motivation och energi som skulle behövts för att anta nya liknande utmaningar också inom yrkeslivet. Så ur den synvinkeln kan man säga att jag pensionerades redan vid drygt 30. Och detta är ett vanligt pro- blem för de idrottare som vunnit stora titlar. Kanske duger en jämförelse med dem som varit på månen. De fles- ta har hamnat i djupa kriser, där droger varit vanligt förekommande. Endast ett fåtal har lyckats komma tillbaka till vardagslunken. A N D E R S G Ä R D E R U D Milstolparna i mitt åldrande är helt enkelt andra än de som mina kollektivanslutna vänner har som riktmärken. Även om jag numera tjänar mitt levebröd så som folk gör i allmänhet är mitt liv fortfarande präglat av de värderingar och erfarenheter som jag fick med mig från tiden som elitidrottsman. Jag har kanske just därför inte heller några egentliga funde- ringar kring att just pensionsålder skulle innebära någon föränd- ring. Arbete, fritid och semester har format en tillvaro utan gränser där idrott och fysisk aktivitet fortfarande präglar min tillvaro. Och jag har dessutom haft förmånen att inte behöva göra något enbart för pengars skull, som jag inte lika gärna skulle ha gjort utan. Det företag jag numera driver heter för övrigt och det är ett motto som det känns angeläget att hålla sig till oavsett ålder. Rörelse är liv! Vad jag emellertid märker är att sådant jag hett önskade göra , men som blev ogjort, inte alls känns särskilt angeläget att få göra . När jag så hör vänner som skjuter saker och säger att det gör vi när vi går i pension, för då får vi tid, då blir jag betänksam och undrar varför det skall vara så ordnat att man inte skall kunna göra det man känner lust till just när man vill. Tiderna förändras, mycket hinner hända, väntat och oväntat, förutsättningarna blir i många fall drastiskt annorlunda och det ogjorda förblir ogjort. Annars märker man ju på olika sätt att åren går.