sou · GQB345 · 2003-01-01 00:00:00 — N för BRÅ:s utvärdering av försöks- verksamheten. I övrigt är det vår bedömning att försöksverksamheten kan genomföras inom ramen för de resurser som rättsväsendet redan disponerar. Förslagets betydelse för brottslighet och brottsförebyggande ar- bete har redovisats på andra ställen i betänkandet. Vi har tidigare föreslagit att reformen med förenklad brottsutred- ning (SOU 2001:93) skall träda i kraft . Förslaget bereds i . Det är dock inte tro- ligt att en lagstiftning på området kommer att kunna träda i kraft förrän . Det är lämpligt att försöksverksamheten med snabbförfarande för brottmål träder i kraft . 6.1Förslaget till lag om försöksverksamhet med snabbare handläggning av brottmål Vid de tingsrätter som regeringen bestämmer får följande avvikelser göras från vad som annars gäller för handläggning av brottmål. Lagens rubrik anger syftet med försöksverksamheten, nämligen att åstadkomma snabbare handläggning av brottmål. Den föreslagna bestämmelsen anger att regeringen får bestämma vid vilka tingsrätter som försöksverksamheten skall bedrivas. I den delen hänvisas till förslaget till förordning om försöksverksamhet med snabbare handläggning av brottmål (avsnitt 6.2). Av paragrafen framgår även att vanliga regler som huvudregel skall gälla. Det är endast de särregler som behövs för försöksverk- samheten som anges i lagen. Den tilltalade får delges stämning och andra handlingar i ett brottmål genom förenklad delgivning enligt 3 a § delgivningslagen (1970:428), om han eller hon vid polismyndighet eller åklagarmyndighet har del- getts upplysning om att sådan delgivning kan komma att användas i brottmålet. Den tid som anges i 19 § andra stycket del- givningslagen skall i sådana fall i stället vara . För att delgivning enligt första stycket skall anses ha skett får vid delgivningen inte än ha förflutit från det att brot- tet kom till polismyndighetens kännedom. Paragrafen bygger på bestämmelserna om förenklad delgivning i 3 a, 3 b och 19 §§ delgivningslagen. Frågan om delgivning i försöksverksamheten behandlas i avsnitt 3.5.2. I det avsnittet nämns bl.a. på vilka sätt som den nu föreslagna bestämmelsens innehåll skiljer sig från förenklad delgivning enligt delgivningslagen och de närmare motiven för paragrafen. Vi hänvi- sar i de delarna till det avsnittet. Den allmänna förutsättningen enligt 3 a § delgivningslagen, att förenklad delgivning får användas endast om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna, gäller även i snabbförfarandet. Omständigheter som kan göra det olämpligt nämndes bl.a. i prop. 2000/01:108 (s. 32) på följande sätt: Förfarandet bör inte användas under tid för vanlig sommarsemester och längre . Det bör inte heller användas om parten särskilt har anmält att han inte kan nås av posten ; detta under förutsättning givetvis att uppgiften kan bedömas som trovärdig och inte som ett försök att undandra sig delgivning. Man bör vara försiktig med att använda förfarandet gentemot personer som på goda grunder kan antas ha särskilt svårt att förstå vad som krävs av dem och att tillvarata sina intressen, t.ex. personer som är mycket unga, mycket gamla eller har psykiska handikapp. En annan situation där det kan vara olämp- ligt att använda förfarandet är när det kan finnas någon i den söktes hushåll som har motstående intressen till denne och som därför kan befaras undanhålla honom hans post. En delgivning enligt 3 a § delgivningslagen skall enligt 19 § den lagen anses ha skett när har förflutit från det att meddelandet om att handlingen har sänts skickades med post och det inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att handlingen före tvåveckorstidens utgång kommit fram till den söktes senast kända adress. I den föreslagna bestämmelsen har i stället satts till . Begreppet polismyndighet i paragrafen har en vidare betydelse än vad begreppet har i t.ex. 23 kap. RB när det gäller behörigheten att fatta beslut om att inleda en förundersökning. Ett brott måste enligt den nu föreslagna bestämmelsen anses ha kommit till polis- myndighetens kännedom när en enskild polisman får kännedom om detta genom anmälan eller på annat sätt, även om den polis- mannen inte i och för sig har behörighet att på polismyndighetens vägnar inleda en förundersökning eller, med vårt tidigare förslag, en förenklad brottsutredning rörande brottet. En enskild polisman har alltid en rapporteringsskyldighet till sin närmaste förman enligt 9 § polislagen när han får kännedom om ett brott som hör under all- mänt åtal. Paragrafen är givetvis tillämplig även när stämning utfärdas av åklagaren. 6.2Förslaget till förordning om försöksverksamhet med snabbare handläggning av brottmål Lagen (0000:000) om försöksverksamhet med snabbare handläggning av brottmål skall tillämpas vid . Regeringen får enligt 1 § lagen om försöksverksamhet med snabba- re handläggning av brottmål bestämma vid vilka tingsrätter som verksamheten skall bedrivas. I den här aktuella förordningsbe- stämmelsen anges att försöksverksamheten skall bedrivas vid . Försöksverksamheten kommer på det sättet att omfatta det största storstadsområdet i landet och bör bl.a. på grund av detta kunna ge ett mycket bra underlag för den utvärde- ring av verksamheten som senare skall ske. tingsrätts domsaga utgörs av . Kommunen omfattar flera polismästarområden inom i . Det får ankomma på de myndigheter som skall delta i försöksverksamheten att komma fram till vilka begränsningar som bör göras, exempelvis till , och med ledning därav organisera arbetet. Ett sådant samråd som föreskrivs i 1 § andra stycket tredje meningen förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål, m.m. behöver inte ske i försöksverksamheten. Enligt 1 § andra stycket förordningen om särskild personutredning i brottmål, m.m. skall det i beslutet om att inhämta yttrande från den lokala anges inom vilken tid yttran- det skall lämnas. Om yttrandet skall lämnas än en månad skall domstolen eller åklagaren först samråda med den loka- la . Mot bakgrund av den korta tidsperiod det blir fråga om i för- söksverksamheten skall något sådant samråd inte behöva ske i de fallen. Det framgår av den nu föreslagna bestämmelsen. Formulär till meddelande enligt 3 a § första stycket delgivningslagen (1970:428) i försöksverksamheten fastställs av efter samråd med och . meddelar föreskrifter om vad en upplysning enligt 3 a § andra stycket delgivningslagen i försöksverksamheten skall innehålla. I 17 § delgivningsförordningen (1979:101) anges att Domstolsver- ket efter samråd med och fastställer formulär till meddelande enligt 3 a § första stycket del- givningslagen, dvs. det meddelande som skall sändas till den sökte minst efter att den handling som skall delges har sänts. En- ligt samma bestämmelse i förordningen meddelar föreskrifter om vad en upplysning enligt 3 a § andra stycket delgiv- ningslagen skall innehålla. Samma ordning skall gälla i försöksverksamheten. Det framgår av den nu föreslagna bestämmelsen. Bilaga, Dir 2000:90 En beredning tillkallas med uppgift att verka för rättsväsendets ut- veckling. En huvuduppgift för beredningen blir att undersöka möj- ligheterna att med bibehållen rättssäkerhet öka effektiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete. När det gäller lagföringen av brott skall beredningen särskilt undersöka möjligheterna att för- korta den genomsnittliga genomströmningstiden från brottsanmä- lan till dom och straffverkställighet. Beredningen skall också sär- skilt överväga på vilket sätt brottsutredningsverksamheten kan för- bättras. Beredningen skall vidare uppmärksamma frågor om myn- digheters lokalisering. I beredningens uppgift skall även ingå att överväga frågor om utbildning, kompetensutveckling och personal- rörlighet inom rättsväsendet. Beredningens överväganden bör kun- na leda till förslag som kan komma att innefatta allt från författ- ningsändringar till ändringar av såväl administrativ som organisato- risk karaktär. Beredningens arbete skall ske i nära samverkan med berörda myndigheter inom rättsväsendet och därvid ta hänsyn till det ut- vecklingsarbete som pågår. Detta utgör en fortsättning på och ett komplement till det arbete som redan inletts mellan företrädare för myndigheterna inom rättsväsendet och . Delbetänkanden skall presenteras av beredningen efter hand som olika frågor behandlas. Beredningen skall senast före utgången av redovisa det aktuella läget inom rättsväsendet för de frågor som ankommer på beredningen samt en plan för det fortsatta arbe- tet. Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) Målet för rättsväsendet är den enskildes rättstrygghet och rättssä- kerhet (prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.3.1, bet. 2000/01:JuU1). Häri ligger bl.a. krav på att brott skall upp samt leda till lagföring så snabbt och effektivt som möjligt utan att rättssäkerhetskraven åsidosätts. I syfte att uppnå detta har ett om- fattande utvecklingsarbete bedrivits inom rättsväsendet under sena- re år. har vid en internationell jämförelse kommit långt i arbetet med att skapa ett rättsväsende som svarar mot högt ställda krav på snabbhet, effektivitet och rättssäkerhet. Samarbetet mellan rättsväsendets olika myndigheter utvecklas positivt. Samverkan är etablerad i många olika former och på flera nivåer. Denna positiva utveckling till trots har ibland frågor av t.ex. administrativ, organisatorisk och författningsmässig karaktär be- traktats utan tillräcklig samordning. Processer som hänför sig till gränssnitten mellan myndigheterna förtjänar således att ägnas yt- terligare uppmärksamhet. En utvecklad och djupgående myndig- hetssamverkan som ett sätt att uppnå bl.a. en ökad snabbhet och effektivitet bör ha förutsättningar att få större genomslag. Samver- kan skall ske med respekt för den grundläggande rollfördelningen mellan rättsväsendets myndigheter. Denna rollfördelning utgör ytterst en garanti för den demokratiska rättsstaten. I detta sam- manhang måste främst domstolarnas och domarnas oberoende och särskilda roll framhållas. En utgångspunkt bör kunna vara att en ökad samverkan myn- digheter emellan samt en helhetssyn på rättsväsendet och ett flö- desorienterat tänkesätt kan bidra till ökad effektivitet, snabbhet och rättssäkerhet. Det bör också bidra till att allmänheten uppfattar myndigheterna som mera tillgängliga och att stärka uppfattningen om en bra information och ett positivt bemötande. Behov av en reformering Det fortsatta reformarbetet bör liksom utgå från ett med- borgarperspektiv och en helhetssyn på verksamheten inom rättsvä- sendet (jfr prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.4.1). Medborgarperspektivet innebär att det alltid är nyttan för den en- skilde medborgaren av tilltänkta förändringar och reformer som Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) skall stå i fokus. Helhetssynen innebär bl.a. att konsekvenserna för samtliga myndigheter av tilltänkta reformer och förändringar måste beaktas. Hinder av administrativ, organisatorisk och författnings- mässig art som motverkar en snabb, effektiv och rättssäker hanter- ing inom rättsväsendet bör identifieras och – i den mån det är möj- ligt och önskvärt – undanröjas. En långtgående myndighetssamver- kan – med fortsatt bibehållen respekt för den grundläggande roll- fördelningen – skall eftersträvas. Rättskedjeperspektivet, där sam- verkan och sambanden mellan myndigheterna poängteras, tillsam- mans med medborgarperspektivet skall således utgöra ledstjärnor i arbetet. När det gäller innebörden av uttrycket rättsväsendet skall fram- hållas att i detta sammanhang avses – om inte annat uttryckligen anges - myndigheter som omfattas av politikområdet rättsväsendet. I det följande redovisas ett antal områden där det bör finnas ut- rymme för förändringar av olika slag. intar därvid frågor om minskade genomströmningstider i brottmål, den brotts- utredande verksamheten, myndigheters lokalisering, utbildning, kompetensutveckling och personalrörlighet en central plats. I ett senare skede kan det också bli aktuellt att mera direkt inrikta sig mot andra frågor, t.ex. sådana som rör tvistemål och förvaltnings- mål. Regeringen återkommer i så fall till dessa frågor. Här skall framhållas att det arbete med att utveckla och reformera rättsvä- sendet som och bedrivs av rättsväsendets myndighe- ter och av regering och riksdag inte får hämmas av den tillkallade beredningens uppdrag. Det är tvärtom viktigt att detta reformarbe- te fortsätter med oförminskad kraft. Ett exempel på vad som pågår inom detta område är reformeringen av tingsrättsorganisationen. De frågor som behandlas i det följande hör nära samman med och går delvis in i varandra. Så torde t.ex. en väl fungerande brotts- utredningsverksamhet vara en förutsättning för ett snabbare flöde genom brottmålskedjan. Myndigheters lokalisering bör även ha betydelse för en effektiv och snabb hantering etc. Minskade genomströmningstider i brottmål En huvuduppgift i ett framtida reformarbete är att se över rättsvä- sendets hantering av brottmål för att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet förkorta de totala genomströmnings- tiderna. Det kan här vara relevant att återge viss statistik som rör genomströmningstider i brottmål. Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) Antalet till polisen inkomna ärenden utgjorde ca 1 160 1997, 1 170 1998 och 1 164 1999. De balanserade ärendena minskade med drygt 23 000 ärenden eller samt (se prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.6.1 samt prop. 1999/2000:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.3.4). Trots de minskade balanserna ökade andelen balanserade ärenden som var äldre än från vid utgången av år vid utgången av . Vid utgången av hade denna andel dock minskat till . Genomströmningstiderna blev –1999 längre inom nästan samtliga områden. Inom närpolisen har dock den genomsnittliga handläggningstiden inte ökat nämnvärt. Vid utgången av var den . Antalet ärenden som redovisats till åklagare minskade från 192 482 ärenden till 185 430 ärenden . minskade antalet yt- terligare till 168 228 ärenden. Ur polisens årsredovisning framgår att den genom- snittliga genomströmningstiden nu är för t.ex. våldsbrottsärenden , narkotikabrottsärenden och tillgrepps- och skadegörelsebrott . Det finns naturligtvis flera förklaringar till de ökande genom- strömningstiderna. Så förlänger, statistiskt sett, t.ex. avarbetningar av balanser av äldre mål den genomsnittliga genomströmningstiden för nya mål/ärenden. Runt om i landet pågår nu en rad försöksprojekt som syftar till att, inom ramen för gällande regelverk, förkorta de totala genom- strömningstiderna från brottsanmälan till dom. De första projekten startade i Handen och i . Ett av flera medel som man i projekten har använt för att minska genomströmningstiderna har varit att öka parallelliteten i hand- läggningen. Det innebär att nästa led i kedjan påbörjar handlägg- ningen innan det tidigare ledet är helt klart med sin del. Man har också – i detaljerna – sett över rollfördelningen mellan framför allt polis och åklagare men även mellan åklagare och tingsrätt. En posi- tiv effekt – vid sidan av minskade genomströmningstider – av det utökade samarbetet på dessa orter uppges för t.ex. domstolarnas del ha varit att antalet inställda huvudförhandlingar har minskat. Det finns inte några givna svar på frågan hur brottmålsprocessen kan effektiviseras och förbättras. En författningsöversyn i syfte att skapa ett permanent snabbt förfarande i brottmål bör dock kunna övervägas. För att nämna några exempel skulle det inom ramen för en sådan översyn kunna vara aktuellt att t.ex. se över rollfördel- Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) ningen inom brottmålskedjan men också att överväga att införa särskilda tidsfrister för olika led i brottmålsprocessen. Frågan om tidsfrister är emellertid komplicerad, bl.a. eftersom detta skulle komma att innebära en ytterligare prioritering av vissa brottmål vid sidan av de prioriteringar som redan finns. måste också beaktas att ett snabbförfarande inte får leda till sämre rättssäkerhet för den som är berörd av brottsutredningen. Det kan också finnas anledning att överväga vilken omfattning som brottsutredningarna måste ha i olika situationer. Det är möj- ligt att förenklingar kan genomföras i detta avseende som i kombi- nation med andra åtgärder kan leda till en snabbare genomström- ning. Även frågor om dokumentationskraven under en förunder- sökning kan vara aktuella att överväga i detta sammanhang. Det finns naturligtvis även andra åtgärder än en författnings- översyn som kan vara aktuella. Det kan t.ex. gälla allt från att se över administrativa rutiner till frågan om harmonisering av organi- sationer. En särskild fråga när det gäller att förkorta genomströmningsti- derna är möjligheterna att utnyttja modern teknik. Den moderna tekniken bör i långt större utsträckning än kunna bidra till att stödja brottmålsprocessen och därigenom också medverka till att förkorta genomströmningstiderna i rättsväsendet. Inom detta om- råde bör det således finnas utrymme för förändringar av olika slag. Den brottsutredande verksamheten m.m. Hanteringen av brottmål intar en central plats inom rättsväsendet. I brottmålskedjan intar brottsutredningarna hos polisen en särställ- ning. Frågan om hur denna utredningsverksamhet skall kunna yt- terligare förbättras bör också hamna i fokus i det fortsatta reform- arbetet. Brottsutredningar bedrivs inom polisen på olika nivåer, nämligen hos närpolisen samt vid kriminal- och länskriminalavdel- ningar. Viss brottsutredande verksamhet bedrivs centralt vid Riks- polisstyrelsen hos och Säkerhetspolisen. Även i den lokala polisens utryckningsverksamhet bedrivs brottsutred- ning i form av s.k. förstahandsåtgärder. arbetar av landets 16 200 poli- ser med brottsutredningar. Av dessa beräknas ca 1 200 vara närpoli- ser medan 3 700 arbetar vid kriminal- och länskriminalavdelningar- na (Polisväsendets budgetunderlag för åren 2001–2003, avsnitt 7.3). Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) En stor del av landets brottsutredningar avseende ekonomisk brottslighet bedrivs av poliser som är inkommenderade att tjänst- göra vid . – som är en åklagarmyndighet – inrättades . Inrättandet av har inneburit att två av länkarna i den s.k. brottmålskedjan i viktiga avseenden har kommit närmare varandra med betydande effektivitetsvinster som följd. Vid myndigheten arbetar åklagare, poliser och även andra specialister i nära samver- kan med varandra. tjänstgjorde i genomsnitt 387 personer vid . Av dessa var 194 anställda vid myndigheten. Övriga 193 var poliser. Även vid skattemyndigheterna bedrivs brottsutredande verksamhet. Denna verksamhet utförs vid skattebrottsenheterna, som inrättades . Enheterna har bedrivit operativ verk- samhet med inriktning på skatte- och bokföringsbrott . tjänstgjorde ca 100 personer vid skattebrotts- enheterna och en ytterligare utbyggnad planeras. Enheterna har inneburit ett resurstillskott för utredning av ekonomisk brottslig- het. har ansvaret för utredning av alla smugglingsbrott. Brottsutredningarna verkställs av särskilda tullkriminalenheter inom verket. Enheterna är organisatoriskt åtskilda från den fiskala verksamheten. Personalen vid tullkriminalenheterna är tulltjänste- män som har fått kompletterande utbildning för handläggning av brottsutredningar. tjänstgjorde ca 94 personer vid enheterna. Uppklaringsprocenten för samtliga brott var . uppgick uppklaringsprocenten för brott mot brottsbal- ken till Andelen uppklarade brott har minskat succes- sivt, främst . Det har dock skett en tydlig förbättring (uppgifterna är hämtade ur Brottsförebyggande rådets kriminalstatistik och Brottsförebyggan- de rådets tidskrift, APROPÅ nr 2/2000 s. 30 f). Det totala antalet ärenden som redovisades från polisen till åkla- gare minskade . Betydan- de minskningar i denna del gällde för tillgrepps- och skadegörelse- brott, våldsbrott, övriga brott och ekobrott (uppgifterna är hämta- de ur Polisens årsredovisning ). av poli- sens ärenden överlämnas nu till åklagare mot . Drygt en miljon ärenden lades ned eller skrevs av un- der på grund av att spaningsuppslag saknades eller spaning- Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) arna inte gett något resultat (uppgifterna är hämtade ur den s.k. 991011 från ). har det, från olika håll, framförts vissa syn- punkter när det gäller den brottsutredande verksamheten. Riksåklagaren har konstaterat att möjligheten att klara upp ett brott väsentligt har minskat . Riksåklagaren framhåller att det inom hela åklagarorganisationen finns en oro för att polisens resurser för den brottsutredande verksamheten inte tillgodoser de krav som måste ställas på en av de kanske viktigaste funktionerna i ett rättssamhälle, nämligen att de brott som har be- gåtts skall upp och leda till lagföring. Det gäller en oro för såväl kvalitet som kvantitet. Riksåklagaren har från åklagarväsendet inhämtat att kvalitén på polisutredningarna ofta inte uppnår en godtagbar nivå och att det i mycket stor utsträckning krävs kom- pletteringar av utredningarna såväl vad gäller rena formella krav som mer materiellt inriktade uppgifter. Riksåklagaren uppger också att många åklagare upplever att de får kämpa om utredningsmän och att det blir allt svårare att driva utredningar med de krav som gäller i fråga om förbättrad lagföring och kortare handlägg- ningstider (uppgifterna är hämtade ur Riksåklagarens budgetunder- lag för ). i anledning av brottsutredningen efter mordet på har i sitt betänkande pekat på brister och oklarheter i brottsutredningssystemet (SOU 1999:88). I be- tänkandet behandlas således frågor om bl.a. ansvars- eller rollför- delningen mellan polis och åklagare samt förundersökningsledar- skapets innebörd. När det gäller frågan hur utredningsverksamheten hos polisen bör vara organiserad har i ett tillkännagivande till reger- ingen uttalat att regeringen bör se över denna fråga och vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma en specialisering av ut- redningsverksamheten inom närpolisen (bet. 1999/2000:JuU11, rskr. 1999/2000:211). har uppgett att den brottsutredande verk- samheten, till följd av resursläget, inte är helt tillfredsställande (Po- lisväsendets budgetunderlag för åren 2001–2003, avsnitt 6.4). Riks- polisstyrelsen har dock framhållit att en av orsakerna till att antalet ärenden som redovisats till åklagare har minskat är de nya reglerna om ledningen av förundersökningen i brottmål, det s.k. fördel- ningscirkuläret. Dessa har inneburit att polisen har fått större möj- ligheter att på egen hand slutföra handläggningen av vissa ärenden. Även förändringar i antalet till polisen inkomna ärenden har lyfts Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) fram när det gäller antalet ärenden som redovisas till åklagare (upp- gifterna är hämtade ur Polisens årsredovisning för ). Det pågår arbete inom såväl polis- som åklagarväsendena för att förbättra den brottsutredande verksamheten. finns det skäl att i det fortsatta utvecklingsarbetet fokusera än mer på denna verksamhet. Det finns naturligtvis inget enkelt svar på frågan hur det går att uppnå en bättre fungerande sådan verksamhet. Ett brett angreppssätt bör därför anläggas där såväl ny lagstiftning som ad- ministrativa och organisatoriska förändringar övervägs. Även frå- gor om rollfördelning, utveckling av arbetsmetoder, möjlighet att utnyttja modern teknik, utbildning och kompetensutveckling samt rekrytering bör kunna övervägas i detta sammanhang. Samarbete och samverkan inom rättsväsendet bör utgöra ledstjärnor i arbetet. Vad gäller rättsväsendets och särskilt polisens arbetsmetoder finns det anledning att överväga om det behövs författningsänd- ringar som kan förbättra möjligheterna att förhindra, avslöja, utre- da eller lagföra brott. Inte minst gäller det brott av organiserad eller annan allvarlig karaktär. I det sammanhanget kan det t.ex. finnas anledning att överväga frågor om tvångsmedel. Utbildning, kompetensutveckling och personalrörlighet Vid sidan av de reformer som rör redovisade områden kan sägas ligga frågor om utbildning, kompetensutveckling och personalrör- lighet inom rättsväsendet.