sou · GQB369d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Information skall ges också om reglerna om stödperson samt rättshjälp och rådgivning enligt rättshjälpslagen och om vilka myndigheter, organisationer och andra som kan Frågor kring den rättsliga processen lämna stöd och hjälp. Beslut om att väcka åtal skall meddelas målsäganden. Målsäganden skall om så önskas underrättas om beslut om att lägga ner eller inte inleda förundersökning, att åtal inte skall väckas, när huvudförhandling skall hållas och när dom meddelas. För uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden – bl.a. i utredning enligt bestämmelserna om för- undersökning i brottmål – gäller sekretess med ett s.k. omvänt skaderekvisit (9 kap. 17 § sekretesslagen [1980:100]). Det betyder att de aktuella uppgifterna inte får lämnas ut om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider skada eller men. Det har dock ansetts önskvärt att polisen, när de fullgör sin informationsskyldighet enligt förundersökningskungörelsen, när det är möjligt och lämpligt, frågar brottsoffret om denne vill att polisen skall kontakta en stödorganisation. Samtycker brottsoffret till detta finns det inget som hindrar att aktuell information vidarebefordras. Det finns enligt nu gällande bestämmelser ingen skyldighet för åklagare att personligen sammanträffa eller ta kontakt med målsäganden före huvudförhandlingen. En åklagare bör dock som huvudregel alltid vara tillmötesgående när det gäller önskemål från målsäganden om att få träffa eller tala med honom eller henne innan huvudförhandling. Det bör också finnas en god kontakt med målsäganden under själva huvudförhandlingen. 5.7.5Stöd vid sidan om rättsprocessen Ett brottsoffer har som framgått ofta behov av stöd och information om andra förhållanden än sådana som har med rättsprocessen att göra. Det kan gälla t.ex. hälso- och sjukvård, skyddad identitet, boende o.dyl. Hälso- och sjukvården, , ideella organisationer m.fl. kan därför eller i olika skeden vara inkopplade i ett och samma fall. Det är polisens uppgift att ge skydd åt hotade och förföljda personer. Det gäller såväl under som efter en rättsprocess. Sådana personer kan utrustas med särskilda s.k. trygghetspaket som polisen tillhandahåller. Ett trygghetspaket består av en väska som innehåller bl.a. telefoner och larmanordningar. Är det fråga om mycket allvarliga hot är det möjligt för den hotade personen att bl.a. få livvaktsskydd. På grund av de höga kostnaderna och Frågor kring den rättsliga processen intrånget i den hotade personens privatliv är det emellertid sällsynt att den möjligheten används. Enligt socialtjänstlagen (2001:453) har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. bör enligt 5 kap. 11 § verka för att den som utsatts för brott och dennes anhöriga får stöd och hjälp. bör härvid särskilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situation. Nämnden bör vidare tillhandahålla sociala tjänster genom rådgivningsbyråer, socialcentraler och liknande, social jour eller annan därmed jämförlig verksamhet (3 kap. 6 §). Nämnden kan utse en särskild person (kontaktperson) eller en familj med uppgift att hjälpa den enskilde och hans eller hennes närmaste i personliga angelägenheter, om den enskilde begär eller samtycker till det. Vilka uppgifter kontaktpersonen skall ha bestäms av den enskildes behov. Vilka resurser i form av olika slags skyddat boende för exempelvis utsatta kvinnor som finns varierar mellan kommunerna. Bland ideella organisationer m.fl. som har någon brottsofferinriktad verksamhet kan särskilt nämnas brottsoffer- och kvinnojourer. består av ca 100 lokala brottsofferjourer och har haft som målsättning att det skall finnas en jour i varje polisdistrikt. Jourerna består av ett antal ideellt arbetande stödpersoner samt en brottsofferassistent eller samordnare som har till uppgift bl.a. att svara för behövliga kontakter med andra myndigheter och organ. Stödpersonerna utbildas till att kunna ge rätt information, hänvisa till annan hjälp, lyssna på offren och ha en personlig kontakt med dem samt upprätthålla kontakter för fortsatt samverkan och rådgivning så länge det behövs. erhåller medel från brottsofferfonden, vilket också de enskilda jourerna gör. De senare får också i olika omfattning bidrag från kommunerna. För landets kvinnojourer finns två centrala organ, ROKS samt . ROKS har som medlemmar ca 120 kvinnojourer och 25 tjejjourer. har ca 28 medlemmar. Vissa jourer kan erbjuda skyddat boende i övernattningslägenheter vid akuta situationer. Jourernas arbete bygger på att kvinnan själv vill förändra sitt liv. Jourerna hjälper kvinnorna att ta kontakt med och besöka myndigheter och andra institutioner. Personal inom polis, sjukvård och socialtjänst har ofta tillgång till de aktivas hemnummer som de kan ringa vid Frågor kring den rättsliga processen Huruvida jourerna har anställd personal eller enbart ideellt aktiva varierar. De flesta jourer kräver dock att de kvinnor som vill arbeta aktivt i jourverksamheten går en relevant utbildning. Verksamheten bygger på kommunala anslag, bidrag från landsting, sponsring, medlemsavgifter, privata donationer, avgift för jour- boendet samt bidrag från t.ex. brottsofferfonden och Social- styrelsen. Brottsofferfonden som nämnts ovan är uppbyggd av den avgift som var och en som döms för brott i vilket fängelse ingår i straffskalan skall betala enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond. Avgiften uppgår till . Till fonden betalar också den som verkställer en dom på fängelse genom s.k. fotboja (intensiv- övervakning med elektronisk kontroll). Avgiften utgör då per dag. Fondens medel skall användas för verksamhet som gagnar brottsoffer, t.ex. forskning, utbildning, information och annan utvecklingsverksamhet som gäller brottsofferfrågor och som bedrivs av ideella organisationer eller i privat eller offentlig regi. 5.7.6Samordning av insatser för brottsoffer Regeringen beslutade om myndighets- gemensamma uppdrag om våld mot kvinnor. Syftet är att konkretisera myndigheternas ansvar och skyldigheter att vidta åtgärder i frågor som rör våld mot kvinnor. gavs bl.a. DV, RPS och Riksåklagaren () ett antal uppdrag (Ju2001/4708- 4716/). De skall i samverkan med genomföra utbildning i brottsofferfrågor. De ålades att upprätta handlingsplaner för hur myndigheterna i fortsättningen avser att arbeta för att se till att berättigade krav från brottsoffer på myndigheterna bör uppfyllas. Dessutom fick DV, RÅ och RPS i uppgift att utarbeta en metod för kvalitetssäkringsarbete på brottsofferområdet. Härvid angavs att RÅ:s och RPS arbete i denna del skulle ske i samråd. Uppdragen skall redovisas i respektive myndighets årsredovisning för . (), , och länsstyrelserna är andra myndigheter som fått särskilda uppdrag. Vid samma tillfälle fick bl.a. i uppdrag (Ju2001/4717/) att starta lokal brottsoffer- samverkan på en eller flera orter i . I uppdraget ligger att skall verka för att kontakt etableras såväl med andra myndigheter som med ideella organisationer. Frågor kring den rättsliga processen bör genomföras med det s.k. som förebild. I detta projekt anställdes en brottsoffersamordnare som undersökte vilka organisationer m.fl. som var verksamma i området. Samordnaren deltog sedan i utbildning m.m. och skapade nätverk för att under- lätta kontakten mellan olika aktörer. I uppdraget anges att Brotts- offermyndigheten skall anordna en nationell konferens där resultat och lärdomar av uppdraget skall presenteras för företrädare för bl.a. hälso- och sjukvården, , rättsväsendet och ideella brottsofferorganisationer. har bildat ett forum för samordning på central myndighetsnivå, Nationell myndighetssamverkan för kvinnofrid. De myndigheter som från början i huvudsak avsågs delta i detta samarbete var – förutom – DV, RÅ, RPS, BRÅ, och . är närmare 15 myndigheter knutna till projektet. Representanter för de olika myndigheterna träffas . Därutöver finns en arbetsgrupp med representanter från fyra till fem myndigheter som bl.a. förbereder de möten som hålls. avsikt med nätverket är att genom myndighetssamverkan utifrån en helhetssyn utarbeta en samlad plan för myndigheternas insatser för att bekämpa våld mot kvinnor. Härutöver vill styrelsen verka för ett effektivt resursutnyttjande, undvika dubbelarbete, genomföra insatser, följa utvecklingen på området samt genomföra en övergripande och effektiv utvärdering. Nationell myndighetssamverkan för kvinnofrid har också informationsutbyte med regeringens Nationella Råd för Kvinnofrid. Rådet som bildades är ett forum där regeringen kan utbyta idéer med olika organisationer som arbetar med dessa frågor. Inom bl.a. polisen och åklagarorganisationen pågår ett fortlöpande arbete med t.ex. frågor om bemötande av och attityder gentemot brottsoffer. RPS inledde en översyn av arbetet beträffande våld mot kvinnor. RPS tog bl.a. initiativ till bildandet av en referensgrupp angående våld mot kvinnor. DV, RÅ, , , , Brottsoffer- myndigheten och Rikskvinnocentrum ingår i gruppen. Gruppen har koncentrerat sina insatser framför allt runt frågor kring fortbildning. RPS har också bildat en polisiär arbetsgrupp som består av befattningshavare från olika polismyndigheter. Syftet är bl.a. att fånga upp, sammanställa och sprida goda idéer. I en genomförd rutin- och metodinventering har bl.a. undersökts i vilken utsträckning brottsoffren fick relevant information. Frågor kring den rättsliga processen års regleringsbrev har RPS också fått i uppdrag att redovisa det brottsbekämpande arbete som har bedrivits när det gäller våld mot kvinnor och barn. Även åklagarorganisationen har ökat sina insatser vad avser bekämpning av våld mot kvinnor. Utgångspunkten för dessa insatser är de särskilda åtgärdsprogram som togs fram vid alla åklagarmyndigheter . Insatserna har inriktats på förbättrade kunskaper, samarbete med polisen för att utveckla effektivare utredningsmetoder, snabbare lagföring bl.a. genom särskilda rättskedjeprojekt, samverkan med och olika frivilligorganisationer samt ett förstärkt stöd till brottsoffer. Enligt regleringsbrevet för avseende åklagarorganisationen skall RÅ redovisa hur och i vilken utsträckning samverkan kring brottsofferfrågor har bedrivits med andra myndigheter och ideella organisationer. 6Kommitténs kartläggning av gripanden och domar Kommittén skall kartlägga antalet gripanden som gjorts och domar som meddelats med stöd av 10 kap. 2 a och 5 §§ UtlL. Domarna skall analyseras. Kommittén har från RPS fått vissa grundläggande fakta om gripanden för människosmuggling. Gripandena avser vad som rapporterats till RPS från polismyndigheter runt om i landet –2001. Det kan inte med säkerhet sägas att de utgör alla gripanden som faktiskt gjorts. Från BRÅ har kommittén fått uppgifter om vilka tingsrättsdomar som meddelats –2000. Statistiken omfattar även domar avseende koppleri, eftersom sådana kan tänkas innefatta uppgifter om människo- handel. Domarna, i förekommande fall även hovrätternas domar, har genomgåtts. Inget fall har prövats av . För uppgifter i domarna om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden gäller sekretess hos kommittén enligt 3 § sekretess- förordningen (1980:657). 6.1Gripanden åren 1998–2001 Bilden av de gripanden som rapporterats ser ut på i huvudsak följande sätt. rapporterades 147 fall. Under de tre följande åren sjönk siffran successivt till 91, 85 respektive 50. Gripandena har gjorts framför allt på skånska orter, i samt på . Det har oftast rört sig om 1–3 personer som har försökt smugglas in, men 4, 5 eller 6 personer har inte heller varit helt ovanligt och det har förekommit så många som upp till 24 st. Smugglarna är i stort sett undantagslöst utländska medborgare eller svenska medborgare av utländsk härkomst. De smugglade har i många fall varit afghaner, bosnier, irakier, libaneser eller pakistanier. De vanligaste transportmedlen har varit personbil, buss Resorna har ofta gjorts från eller och inte sällan via . 6.2Domar avseende brott mot 10 kap. 2 a § UtlL åren 1995–2000 Statistiken visar att 125 fall har varit föremål för domstolsprövning. Endast en liten del av målen har överklagats till hovrätten. För vissa av dessa har gällt krav på prövningstillstånd. Eftersom statistiken sträcker sig t.o.m. avser denna alltså tiden före operativa inträde i Schengen. Domarna kommer från en rad olika tingsrätter. Så som brottet är konstruerat har de flesta av naturliga skäl meddelats av tingsrätter på orter med flygplats eller färjeförbindelse med annat land, t.ex. . Lika naturligt återfinns de flesta domarna i storstadsregionerna. De flesta domarna är –2000, med 30, 39 respektive 24 domar. De tre åren rör det sig om ett tiotal domar . I av fallen dömdes mer än en tilltalad för inblandning i brotten. rörde det sig då om två eller möjligen tre tilltalade, men så många som tretton tilltalade förekom. I ett enda fall saknade den tilltalade utländskt påbrå. De flesta var medborgare i eller hade sitt ursprung i länder från vilka de kommit till under åberopande av skyddsbehov. Vanligtvis kom utlänningen eller utlänningarna som skulle smugglas från samma land som den tilltalade. I vissa fall var de tilltalade medborgare i något annat nordiskt land, men då oftast med annat ursprung. I de fallen tycks det andra nordiska landet ha varit destinationsland, dvs. har bara varit avsett som transitland. I några fall har det också varit andra europeiska medborgare utan annat utländskt ursprung, framför allt tyskar, som varit tilltalade. Endast ett fåtal åtal har ogillats. I några fall har dock tingsrätterna bedömt gärningen på annat sätt än åklagaren gjort gällande, t.ex. inte funnit att brottet skall anses grovt eftersom det inte gått att bevisa att någon ersättning utgått. Mycket ofta hade något urkundsbrott begåtts i samband med insmugglingen eller försöket till detta. Det gällde vanligtvis antingen att någon svensk medborgares äkta passhandling eller annat tillstånd åberopades av annan i samband med inresa eller att en ursprungligen äkta passhandling förfalskats, genom t.ex. utbyte av fotografi, och därefter åberopats vid inresan. I det förstnämnda fallet har åtalats för missbruk av urkund (15 kap. 12 § BrB) och i det andra för urkundsförfalskning eller brukande av falsk urkund (14 kap. 1 och 9 §§ BrB), beroende på vad som kunnat visas om vem som utfört förfalskningen. Det är i de allra flesta fall den som åtalats för smugglingen som också åtalats för urkundsbrottet. Endast i något enstaka fall har i stället utlänningen åtalats och dömts för det . Att så är fallet torde ha att göra med att en utlänning före inträde i inte kunde straffas för olovlig inresa i andra fall än då han eller hon på grund av ett tidigare verkställt beslut om utvisning på grund av brott var förbjuden att återvända till , eller möjligen om han eller hon rest in annanstans än över en godkänd passkontrollort (jfr. Wikrén- Sandesjö, Utlänningslagen, s. 337 samt SOU 1999:16 s. 453). I konsekvens med detta kan den bedömningen antas ha gjorts att straffriheten skulle gälla även urkundsbrottet. Det mest typiska brottet består i att en i bosatt person försöker hjälpa en eller flera landsmän in i genom att förse henne eller honom med de handlingar som krävs. Relativt vanligt är också att utlänningen har gömts i ett fordon. Det kan då röra sig om att en eller två personer trängs under ett säte eller i ett bagageutrymme, men det har i några fall handlat om att en skåpbil eller annat fordon utrustats så att det varit möjligt att gömma ett större antal personer. I sådana fall har inte några falska eller andra dokument presenterats. Vanligt förekommande bland de ovan nämnda fallen är att utlänningarna är släkt eller i vart fall bekanta med den i bosatte. De flesta domarna – – avser försök till brott mot utlänningslagen. Detta överensstämmer med det sätt på vilket åklagarna väckt åtal. avser förberedelse, vanligen bestående i att den tilltalade innehaft passhandlingar, stämplar, tillstånd och fotografier etc. vilka har antagits utgöra verktyg för nya brott. Detta innebär att åtal i av fallen har väckts för fullbordat brott. Man kan notera en viss skillnad i hur åtal väckts för samma typ av händelseförlopp. Som framgår av siffrorna ovan utgör försöksbrotten de flesta. Gärningsbeskrivningen eller åklagarens sakframställning innebär då ofta bl.a. att brottet upptäckts i samband med passkontroll och att brottet därför inte blivit fullbordat. I några fall har likväl en upptäckt i samband med passkontroll lett till åtal för fullbordat brott. sannolikt på att olika tolkningar gjorts av när brottet är att anse som fullbordat, vilket kan ha att göra med att förarbetsuttalandena kan anses tvetydiga (jfr. avsnitt 2.1.1 och 3.3). Inställningen att straffbar hjälp till inresa förutsätter passerande av passkontroll leder då till åtal för försök, medan inställningen att straffbar hjälp till inresa föreligger redan då svenskt territorium av något slag beträds leder till åtal för fullbordat brott. Skillnaden har ingen betydelse för påföljden. Domskälen innehåller sällan några längre motiveringar till varför omständigheterna kring brottet anses vara mildrande, normala eller försvårande. I vissa fall har redan det faktum att någon ersättning inte har utgått lett till att mildrande omständigheter ansetts föreligga. Andra domskäl nämner såväl avsaknaden av ersättning som att utlänningen varit släkt med den tilltalade som grund för mildrande omständigheter. I ytterligare andra fall har mildrande omständigheter inte ansetts finnas trots att det varit fråga om släktingar. Eftersom påföljden i många av fallen blivit böter måste omständigheterna likväl ofta, oavsett uttryckliga domskäl därom, ansetts vara mildrande. När enstaka släktingar smugglats har påföljden regelmässigt blivit böter. Det framgår ibland uttryckligen att gärningen begåtts för att hjälpa utlänningar från svåra förhållanden någon annanstans. Som tidigare nämnts avser domarna ofta inte bara brottet mot utlänningslagen utan också ett urkundsbrott. Det brottets art har i vissa fall gjort att påföljden inte kunnat stanna vid böter även om brottet mot utlänningslagen inte ansetts allvarligt. Att utlänningen varit avvisad från har också nämnts som en omständighet som gjort att påföljden inte kunnat stanna vid böter. När brottet mot utlänningslagen bedömts vara av normalgraden har ibland hänvisats till brottets art som skäl för fängelse. Det har vanligtvis lett till ett kortare fängelsestraff på en eller några månader. Endast de grövre fallen har lett till fängelse på allt från till . Flera fall av förberedelse till brott har också lett till måttliga eller längre fängelsestraff på grund av omfattningen av den utrustning i form av dokument m.m. som innehafts. Även tidigare brottslighet av samma typ har gett detta resultat liksom, naturligtvis, de fall då den tilltalade dömts för andra brott som ansetts motivera fängelse. brottslighet av samma typ har i något fall gett fängelse trots att det varit nära släktingar som smugglats. Det som typiskt sett lett till fängelse som påföljd är att brottet bedömts som grovt. Den vanligaste anledningen härtill är att ersättning har utgått för smugglingen. Andra försvårande omständigheter har bestått i att utlänningarna utsatts för fara eller svårare umbäranden eller att de varit många till antalet. Eftersom påföljden stannat vid böter har påföljden inte förenats med utvisning. 6.3Domar avseende brott mot 10 kap. 5 § UtlL åren 1995–2000 –2000 meddelade tingsrätterna elva domar angående brott mot 10 kap. 5 § UtlL. Tre av dessa domar överklagades. Nedan följer en kortfattad redogörelse för tingsrätternas och hovrättens domar. 1.År 1995 dömde en irakisk man för brott mot 10 kap. 5 § UtlL till fängelse . Vidare utvisades han med förbud att återvända till och förpliktades han att som förverkad ersättning utge till staten. Tingsrätten fann att den tilltalade tillsammans och i samråd med andra hade planlagt och organiserat verksamhet i och , vilken varit inriktad på att utlänningar rest till utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i landet. Han hade fört flyktingar från och från för vidare färd till med fartyg. Som ett led i detta hade han i försett flyktingar med bostäder m.m. Att verksamheten hade bedrivits i vinstsyfte framstod enligt tingsrätten som uppenbart. 2.Samma år (1995) ogillade åtalet mot en irakisk man för brott mot 10 kap. 5 § UtlL. Tingsrätten fann att åklagaren inte hade förmått styrka att den tilltalade var identisk med den man som hade planlagt och organiserat människo- smugglingen. Även åtalet mot en annan irakisk man för brott mot 10 kap. 5 § UtlL ogillades. Han hade hjälpt flyktingar i genom att dela ut mat till de olika lägenheter som flyktingar förflyttats mellan. Vidare hade han försetts med pengar av smugglare för att betala hyran för en sådan lägenhet och varit medflyktingar behjälplig med råd och annat vid betalning för transporter m.m. Tingsrätten ansåg emellertid att inte varje sådant handlande från en flyktings sida kunde innebära straffbar medverkan. Tingsrätten fann att den tilltalade, som hade verkat i första hand för att hans familj med ett nyfött barn skulle komma till , inte hade handlat på sådant sätt och i sådan omfattning att det kunde konstituera straffansvar. Vidare fann tingsrätten att åklagarens påstående om att den tilltalade på någons uppdrag i hade samlat in pengar inte var styrkt. 3.År 1996 dömde en polsk man för medhjälp till brott mot 10 kap. 5 § UtlL till fängelse 2 månader. Tingsrätten fann att den tilltalade hade hjälpt ett irakiskt par att resa från till utan giltiga pass eller de tillstånd som krävs för inresa i och att han därvid hade köpt flygbiljetter till dem och då innehaft deras falska pass samt hjälpt dem under resan till . Den irakiske mannen hördes som vittne i målet och berättade bl.a. att resan till hade kostat för båda makarna. Tingsrätten fann genom vittnesmålet styrkt att smugglingen hade utförts i vinstsyfte. Tingsrätten fann inte utrett att den tilltalade själv hade gjort någon vinst genom smugglingen, men att han hade haft skälig anledning att anta att makarnas resa var ordnad av en annan person i syfte att bereda denne vinst. Den tilltalade överklagade tingsrättens dom och yrkade att åtalet skulle ogillas. delade tingsrättens uppfattning om vad som var utrett i målet. Hovrätten fann att omständigheterna kring det irakiska parets resa visade att denna hade varit noga organiserad i flera mellanled, att omständigheterna var sådana att det kunde hållas för visst att resan skett i vinstsyfte och att det var visat att den tilltalade hade haft skälig anledning anta att parets resa var anordnad i vinstsyfte och att det varit fråga om organiserad verk- samhet för att främja att utlänningar reser till utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i landet. Hovrätten fastställde tingsrättens domslut. 4.Stockholms tingsrätt dömde (1996) en irakisk man, A, för bl.a. brott mot 10 kap. 5 § UtlL till fängelse . Vidare förpliktades han att såsom förverkat värde och av brott utge . Åklagarens yrkande om utvisning lämnades utan bifall på grund av att hinder mot verkställighet av utvisning förelåg enligt yttrande från . Tolv vittnen hördes i den delen av målet. Enligt anteckning i domen var många av vittnena mycket rädda och kände sig hotade. Av det skälet och möjligen även av andra skäl ändrade de delvis sina under förundersökningen lämnade klara och detaljerade uppgifter till mera diffusa och valde att tilldela en annan, icke påträffad person, H, en mer framträdande roll.