sou · GQB367d1 · 2003-01-01 00:00:00 — (2000 och Castells 1998). Den industriella varuproduktionen står starkare än någon- sin, men den sker under andra former och på andra platser . förlägger det industriella genombrottet i till strax efter mitten av . Från steg snabbt industrins andel av ekonomin, varuproduktionen och sysselsätt- ningen. Industriproduktionen bidrog också till en förändring av sociala förhållanden, samhällets infrastruktur och institutioner. Men som forskare under senare årtionden har visat (1996, 2000), var det snarare ett genombrott som skedde i tre vågor över , och som dessutom föregicks av en för- nyelse av jordbruket och regionalt omfattande tidigindustriella, icke-agrara, verksamheter, framförallt saluslöjd samt järn- och trä- varuhantering. Regionalt var marken väl förberedd när de första mekaniska textilfabrikerna uppfördes och när ång- sågarna etablerades längs från av . Mekaniska verkstäder, järn- och stålverk följde och nya stora verkstäder, massafabriker och konsumtionsvarufabriker . Den växande industriproduktionen påverkade människors var- dagsvillkor, tänkesätt och samhällslivet i stort. Industrisektorn drog sista årtionden ifrån andra näringar och blev en tongivande ekonomisk, politisk och social kraft i samhället. Från kunde människor se att något nytt annorlunda höll på att ta form. Fabriker, industriorter och järnvägar byggdes. Människor lämnade torp och gårdar. De sökte sig från landsbygden till industrisamhällen och städer, eller vidare till . Jordbruket mekaniserades och marknadsorienterades. Nya lagar, normer och värderingar ersatte äldre förlegade. Inte bara männen blev lönearbetare i fabriker. Kvinnor och barn drogs med i transformationen. Arbetsdelningen, en av industria- lismens viktigare kännetecken, öppnade för en anställning av kvinnor och barn mot låg ersättning. Mekaniseringen samt kritiken från liberaler och arbetarrörelsen drev mot fram en reglering av barnarbetet, men också en utträngning av kvinnor från industrin. Mannens lön skulle försörja en familj. Vid krigsutbrottet var definitivt en industrination, även om det stora flertalet alltjämt bodde på landsbygden och för- sörjde sig genom arbeta i bl.a. jord- och skogsbruket. Perioden till karaktäriseras av instabilitet och social oro. Den djupa lågkonjunkturen kastade ut tusentals människor i arbetslöshet och låg- betalda nödhjälpsarbeten. Företag gick överstyr, men räddades av banker och andra stora kapitalägare som satsade på att rationalisera driften. Resultatet blev protester och många svåra konflikter. Trettiotalets djupa ekonomiska och politiska kris förvärrade situa- tionen. Men när den nya socialdemokratiska regeringen i samarbete med bondeförbundet väl lagt grunden för en expansiv ekonomisk politik och parterna på arbetsmarknaden hade skrivit under ett ramavtal () tog tillväxten åter fart. Kriget 1939-45 ledde till försörjningsproblem och fördröjde en förnyelse, men innebar ingen katastrof som i de krigsförande länderna. stod efter kriget med en intakt produktionsapparat, om än något föråldrad, när efterfrågan sköt fart. Ett av den tredje industriella revolutionens kännetecken är lösa förbindelser på arbetsmarknaden. Det är dock inte något helt nytt för vår tid. Den fulla sysselsättningen där människor efter en grundläggande utbildning kunde, om han eller hon så önskade, stanna i samma yrke och på samma arbetsplats under återstående arbetsliv är en situation vi haft under en i vår histo- ria, till omkring 1990, . Den flexibilitet vi nu fasas in i har likheter med ett äldre arbets- mönster. Ännu var det vanligt att lönarbetare var- vade längre sammanhållande arbetsperioder med korttidsanställ- ningar och perioder av arbetslöshet. Både i städer och på landet för- sörjde sig kvinnor och män genom längre och kortare påhugg. Ofta höll sig arbetarfamiljerna med ett litet jordbruk. I Göta- lands, och skogsbygder var detta mer regel än undantag. Småbruket gav en knapp men trygg försörjning av bränsle, livsmedel och textila råvaror. Småbruken var basen i ett månsidigt försörjningssystem och gav människorna en identitet som både jordbrukare och arbetare. Även i städer och på industriorter gick många mellan olika syss- lor. flockades arbetssökande vid arbetsdagens början utanför fabriksgrindar och förmanskontor. Unga män växlade dessutom mellan arbetsuppgifter och arbetsplatser de lärdes upp i ett bestämt yrke. Genom ett flexibelt förhållningssätt förvärvade de en bred yrkeserfarenhet och värdefulla kontakter. Som yrkesmän bildade de familj och stannade på en plats. Även bland småbrukar- och arbetarkvinnorna var det vanligt med tillfälliga och korta jobb i ungdomsåren. När de gifte sig och barnaskaran växte arbetade de hemma på småbruket, sydde och vävde mot betalning, städade , mornar och , arbe- tade i en butik eller passade andras barn. registrerade en statlig utredning omkring 500 000 säsongarbetare i , och då upptas sannolikt bara en mindre del av de kvinnor som säsongsvis arbetade på hotell och restauranger (Isacson 1998). Perioden och ett knappt halvsekel framåt kännetecknas av en mycket kraftig ekonomisk tillväxt. –1975 har den beräknats till , dvs. två och en halv gång högre än i slutet av 1900- talet (2000:13). utvidgade industriföretagen sina loka- ler och ökade antalet anställda på fabriksgolv och kontor. ägda av personer utan kunskap och kapital att investera i ny teknik, modernisering och utvidgning av produktio- nen fick slå igen när konkurrensen hårdnade, lönerna steg och arbetsmiljökraven skärptes. De stora industriföretagen anställde och framåt ständigt ny arbetskraft. När landets jordbruk lades samman till större enheter och mekaniserades frigjordes människor för arbete inom industrin, vård och omsorg. Arbetskraft kom också från fattiga östra provinser, och senare från . Männen dominerade det lokala offentliga livet, i arbetet, på fri- tiden och i politiken. Idrottsarenor byggdes för sport som män ut- övade och som lockade en i huvudsak manlig publik. Hemmet med barn och hushållssysslor var kvinnornas sfär. Sitt sociala umgänge utanför familj och släkt hade de i bostadskvarteren och förenings- livet. Många drygade ut inkomsterna genom att mot låg betalning arbeta deltid i affär, på café, i vården eller i jordbruket. För kvinnorna var arbetsmarknaden kringskuren. Det var fram- förallt inom detaljhandeln, sjukvården och omsorgen som kvinnor fick anställning. Till en början var dessa arbets- platser små. slog storskaligheten igenom även här. Affä- rer och sjukhus blev snart stora arbetsplatser. Majoriteten bland de anställda var deltidsarbetande kvinnor i lägre yrkesbefattningar (1999). Storskaligheten genomsyrade alla delar av samhällslivet – undantaget familjen och resandet. Där accepterades den lilla skalan, som en slags säkerhetsventil. Chartertrafiken som sköt fart bröt dock mot mönst- ret. Där var storskalighet grundkonceptet. Bilen förblev däremot ett småskaligt transportmedel, om än framförd på allt större vägar. Den högindustriella epoken kännetecknas dessutom av en långt driven yrkes- och geografisk arbetsdelning, en social och köns- mässig särhållning, av lönearbetets totala dominans när jordbruk och mindre handels- och industriföretag avvecklades. En ambition var också att i detalj planera det ekonomiska livet liksom det lilla livet. Avsikten var att människorna skulle få det bättre. Alla passade dock inte in i mönstret. De som avvek förpassades till anonyma storskaliga institutioner. Att hålla måttet var ett överkrav i industrisamhället. Individen skulle följa de regler och normer som gällde i lokalsamhället och för klassen, könet, åldern och yrket. Avvikare hade det svårt och utsattes för trakasserier – därom vittnar flera arbetarförfattare (1923 och ). Att hålla måttet hade även en annan sida som efterhand fick en ny innebörd. I det tidiga industrisamhället gällde det att vara stark och seg, att klara fysiskt krävande och uthållighetsprövande upp- gifter. En fullgod arbetare skulle lyfta, bära och dra i smutsiga, blöta, kalla och heta miljöer utan att knota. Under den högindu- striella epoken förde masstillverkningen av standar- diserade produkter in fysiskt lätta, men krävande tempoarbeten. gällde det att snabbt lära sig handgreppen och hålla tempot. Till detta kom stigande precisionskrav. Inom verkstadsindustrin er- sattes fotcirkeln av skjutmåtten som i sin tur ersattes av mikro- metrar och haktolkar. världsberömda pass- bitar kunde mätdonen kalibreras för att uppnå den eftersträvans- värda exakthet som den moderna massproduktionen fordrade. Med detta följde att tiden skulle mätas, sönderdelas och männi- skornas användning av tiden noga kontrolleras. Tid var pengar och fick icke förslösas. Ackord och tidkontroll band arbetskraften vid maskiner och löpande band. Strider om sekunder och minuter ledde till utdragna löneförhandlingar där ören och kronor stod på spel. På fabriksgolven drevs arbetsdelningen och tidhållningen till bristningsgränsen, med cykler på delar av minuter vid storindu- strins löpande band. Arbetsdelningen innebar också en hög grad av utbytbarhet. Vem som helst skulle läras upp till de lediga jobben. slog detta tillbaka mot företagen och effektiviteten. Personalomsättningen steg och blev ett svårlöst problem, särskilt . Likt forna tiders statare sökte sig männi- skor till andra arbetsplatser i hopp om att arbetsvillkoren där inte var lika pressande och lönerna högre. Omflyttningen var ett uttryck för ett växande missnöje med arbetsvillkoren och be- svikelse över Saltsjöbadsandan. En stor satsning på arbetsrättsliga reformer och ett nytänkande kunde bara delvis vända utvecklingen. Det skulle till en djupare ekonomisk kris och mer avancerad teknologi, innan de stora industriföretagen, med ABB, och i spetsen, sökte sig bort från industri- samhällets gängse stela produktionssystem till ett mer flexibelt där individerna gavs ett större inflytande över arbetets organisering och utförande. Den ekonomiska tillväxten bröts . Lågkon- junkturen efter kraftiga oljeprisstegringar i två omgångar – som bl.a. utraderade den svenska varvsindustrin – bidrog till trend- brottet, men är inte hela förklaringen. Svenska och andra västeuro- peiska industriföretag fick allt svårare att hävda sig på världsmark- naden efterhand som stål-, varvs- och verkstadsindustrin expan- derade i nyindustrialiserade länder. Överproduktionen var snart ett faktum. Den möttes med lageruppbyggnad, prissänk- ningar och anställningsstopp. Oljeprisstegringarna drog definitivt undan grunden för fortsatt expansion i gamla banor. Till en början sökte företag, fack och politiker lösningarna inom den gamla tanke- figuren. Den borgerliga regeringen utbetalade ett gigantiskt eko- nomiskt stöd till branscher och företag i kris. gamla bas- näringar – gruvor, stål-, skogs- och varvsindustrin – backades upp av industridepartement och länsstyrelser. försköts fokus i det offentliga samtalet från industriproduktion och varukonsumtion till konsumtion i alla dess former, liksom till fastighets- och aktiemarknader, offentlig och privat tjänstesektor, från nation till region och övernationella enheter. minskade antalet industrianställda från (inkl. gruvor men exkl. byggsektorn) 942 1975, till 780 000 samt till 750 000 före den nya krisen (2000:475f). Parallellt förändrades synen på individ och kollektiv, offentligt och privat, arbete och pengar. Det sena 1970- talet och det tidiga kännetecknas av ett spirande missnöje med politiker, etablerade organisationer och gamla lösningar. Det dröjde dock till efter mitten av innan missnöjet gav utslag i politisk handling och förändrad samhällsmodell. Varor produceras med ny arbetsbesparande teknik och en långt driven global arbetsdelning. Volymtänkandet är alltjämt orubbat, men kundernas skiftande smak står i högre grad i fokus. Med ny teknik kan alltfler varor ges individuell utformning. Stor- företagen koncentrerar sig på kärnverksamheter, säljer av övriga verksamhetsdelar och/eller placerar sina tillverkningsenheter i län- der med billig arbetskraft och svagt regelverk. Underleverantörer och projekt används i stigande grad. Välkända varumärken är värda sin vikt i guld i en globalt integrerad världsekonomi med ett stän- digt flöde av varor, kapital och information (2000, Isacson & Morell 2002). Fackföreningsrörelsen drev kravet på det goda arbetet, på ett mer varierat och helt arbete. Det flexibla arbetsliv som vunnit insteg med den nya ekonomin är dock inte bara av godo. Många har ett friare och mindre sönderstyckat arbete. ökar antalet personer som alternerar mellan tillfälliga anställningar, en uppgång för övrigt efter kön – kvinnor arbetar tillfälligt för låg lön inom vård och omsorg, medan män arbetar som konsulter med hög lön. Baksidan av det nya flexibla arbetet är också självexploatering och utbrändhet (Isacson & Morell 2002). Den tredje industriella revolutionen behöver ett regelverk som bättre beaktar den senmoderna människans skiftande förutsätt- ningar och behov i alla delar av arbetslivet. 1923, Adelberga bruk. Castells, 1998, Nätverkssamhällets framväxt. , 1942, Industrialismens samhälle. Isacson, Maths1998, Det flexibla arbetets renässans. Framtider 3/98. Isacson, , (red), 2002, Industrialismens tid. , , 1976, Fabriksmänniskan. , 1996, ekonomiska historia. , , 2000, Den tredje industriella revolutionen. Sabel, , (eds) 1997, Worlds of Possibilities: Flexibility and in Western Industria- lization. , 2000, En modern svensk ekonomisk historia. , 1999, Kvinnoarbete i 1789-1950. är professor i ekonomisk historia vid och var forskningsledare vid museum. Han har bl.a. skrivit om arbetsförhållanden och yrkeskunskaper i industri- samhället men ägnar sig framför allt åt industrisamhällets omvandling. Från sågverkens horisont blev världen en annan Om mentala och praktiska omställningar i industrisamhällets genombrottstid I en självbiografisk skildring berättar författaren och stabbläggaren om sin barndom i Nätra socken i norra land under 1880-talet.1 Hans far som var snickare hade fått det allt svårare att få arbeten och därmed att klara familjens försörjning på platsen. Sedan han hade hamnat i obestånd hos handlaren i socknen och blivit tvungen att lämna ifrån sig det hus familjen bodde i och ägde, fanns ingen annan utväg för familjen än att flytta från orten. Det pratades överallt om att stora förtjänster gick att göra vid såg- verk som hastigt och i stort antal hade etablerat sig utefter norr- landskusten. Även till vår avlägsna bygd nådde ryktet fram, och många läto locka sig att resa ned till detta nya guldland, bland dessa också min far, skriver . Han syftar på såg- verksdistrikt där sågverken låg tätt och svarade för en väsentlig del av trävaruexport . Sågverksindustrin var inne i en expansiv fas som hade inletts och som skulle räcka in . Sågverken drevs med kraft från ångmaskiner, som för alla arbets- sökande utifrån var något nytt, storslaget och imponerande. Men för övrigt var tekniken enkel vid sågverken och arbetet bestod av många moment. Detta gjorde sågverksproduktionen arbetskraftsintensiv och tillgången till arbetare i tillräcklig mängd och blev för sågverksbolagen helt avgörande för att framgångsrikt kunna driva ett exportsågverk. Här fanns därför arbete att få för alla som var vana vid kroppsarbete. Liknande berättelser som nådde far var i svang i många trakter och satte människor i rörelse mot platser som ut- lovade ett bättre liv. Men uppbrotten, oftast från trakter där män- niskor var födda och vuxit upp, var inget självändamål; man hade tvingats till det när jorden på hemorten inte längre kunde ge alla utkomst. Drivkraften var försörjningsmotivet. Liksom för familjen hade det i överbefolkade områden blivit allt svårare för människor utan eller med små jordegendomar att klara sin försörjning. Många valde att emigrera till , medan andra istället valde inhemska alternativ. Särskilt markant blev inflytt- ningen till skogstrakter och sågverks- distrikt, framförallt från västsvenska områden, inland och finska – och de kom vandrande i tusenden och åter tusenden. lokaliserades utefter växte sam- hällen hastigt upp med en befolkningstillväxt som var explosions- artad. Det fanns sågverksdistrikt där folkmängden fyrfaldigades under sågverksindustrins expansionsperiod. Trots en manlig domi- nans i branschen så bestod de inflyttade av lika många män som kvinnor. I kyrkböckerna kan vi utläsa att äktenskapet hade en stark ställning i sågverkssamhällena och att den vanligaste samboende- formen var kärnfamiljen. Detta innebär att den mantalsskrivna befolkningen vid sågverken i huvudsak byggdes upp av distinkta familjeenheter med man, hustru och barn. Sågverksindustrin sammanförde alltså människor från vitt skilda platser i landet. Både män och kvinnor kom till sågverksdistrikten för att med mannens fasta anställning vid sågverket som bas och förutsättning bygga upp en försörjning på en plats där man saknade sociala band , platser som var nya och främmande. De samhällen som uppstod här var tillkomna som en funktion av en industriell verksamhet, med en massproduktion av trävaror avsedda för internationella marknader och med en befolkning som var beroende av lönearbete för sin försörjning. Det var ett nytt sam- manhang man befann sig i, en ny värld som trädde fram, som måste upptäckas, hanteras och förstås. Anpassningen till sågverkssam- hällets sociala och materiella villkor innebar därför många mentala och praktiska omställningar. Detta innebar en läro- process; man måste lära sig hantera mångfalden av nya objekt och människor; man måste lära sig att förstå de sociala och materiella former som var industrisamhällets och som man nu blev en del av och bidrog till att skapa.2 De människor som kom vandrande till sågverksdistrikten, kom bokstavligen med tomma händer. De saker man orkat bära med sig under resan var försumbara. Man kom med sina kroppar, med sin arbetsförmåga, med färdigheter, som man tillägnat sig i de agrara miljöer man kom ifrån. Alla var vana vid hårt kroppsarbete. Däremot hade de flesta ingen yrkesvana som sågverksarbetare. Men med undantag av ett fåtal arbetare i nyckelpositioner i produk- tionskedjan, som förtummare, försågare, förkantare och sorterare, var det just personer med fysisk styrka och uthållighet som såg- verksägarna i första hand behövde. Ett avtal, antingen muntligt eller skriftligt, upprättades mellan bolaget och arbetaren om fysisk prestation i utbyte mot pengar. Förutom lönen avtalades också om fritt husrum och vedbrand i någon av bolagets kaserner. Till bostaden som oftast bestod av ett rum med öppen spis hörde också förrådsbodar, i allmänhet också tillgång till tvättstuga och bagar- stuga, samt en bit jord för odling av potatis och grönsaker. När kontraktet upprättades var det individens arbetsförmåga som anställningen grundade sig på, möjligen också en bedömning av individens skötsamhet, men absolut inte av individens börd. I den nya miljön som sågverkssamhället utgjorde blev det sociala ursprunget en irrelevant kvalitet. Jorden upphörde att vara mått- stocken och styrande för rangordning och värdering. Det man var, det var man i kraft av sig själv, inte i kraft av sin släkt eller sin historia, besutten eller obesutten. Här placerades man inte in i en struktur av jordägande och släktskapsförhållanden. Det ömsesidiga kontraktet mellan parterna innebar att bolaget fick rätt att utnyttja den anställdes arbetskraft för egen räkning mot en ersättning i pengar. Oavsett om lönen beräknades efter timme eller ackord så höll arbetsgivaren vad som avtalats. Det var något storslaget och befriande över detta. Det var ett system som i jämförelse med bönders godtycklighet vad gällde ersättning för utfört arbete, framstod som ordnat och kontrollerbart. Lönen utbetalades alltid i kontanter. Det var ett pris satt på arbetsinsatsen, som betalades med en viss summa pengar, som i sin tur kunde omsättas i en viss mängd varor. Detta innebar erfaren- heter som gjorde något med människors tänkande. De varor man behövde måste, och kunde, köpas för pengar. Att arbeta för pengar innebar ett nytt sätt att se på tid och ekonomi, där arbete, pengar och varor blev översättningsbara i varandra, och kunde omvandlas i varandra. Mannen räknades som huvudförsörjare och förväntades därför att förse hushållet med kontanter. Men trots sågverksindustrins manliga dominans så var det vanligt att både kvinnor och barn under längre eller kortare perioder arbetade vid sågverken. Kvinnor och barn sysselsattes med olika lättare arbetsuppgifter, som att dra spån, plocka knubb och städa avfall. Ju fler som kunde bidra med kontanter till familjens ekonomi, desto bättre blev familjens för- sörjningssituation. Men i ett årsperspektiv kom de penninginkomster som familjen sammantaget – män, kvinnor och barn – kunde tillföra hushållet att bli otillräckliga att leva av. Detta hade att göra med sågverks- industrins säsongkaraktär, vilket gjorde att arbetet blev ojämnt för- delat över året med arbetslöshet och sämre betalda arbeten . Vintern innebar så många praktiska svårigheter för såg- verksbolagen genom dåliga ljusförhållanden, is och snö, att driften vid de flesta sågverk måste ställas in under stora delar av vinter- halvåret. På grund av samma orsaker kunde heller ingen utskepp- ning ske. Denna säsongvariation i sågverksproduktionen gjorde att sågverksbolagen varken ville eller kunde ta något större ansvar för den bofasta befolkningens försörjning , och förvänta- des inte heller att göra det. I denna historiska situation existerade ingen full sysselsättning och säker inkomst över året, vare sig inom jordbruket eller inom industrin, och inte heller i tankevärlden; det gick inte ens att tänka sig möjligheten. På samma sätt som jorden inte gav något var det en självklarhet att inte heller ett väder- och årstidsberoende sågverk kunde drivas och ge inkomster . Detta var ett faktum som hörde till natu- rens ordning. Den bristande balansen mellan familjens inkomster i pengar och familjekostnaderna genom den kraftiga inkomstvariationen över året, måste uppvägas på något sätt för att garantera familjens över- levnad. Här utgjorde de naturaförmåner som de fast anställda arbetarna hade utöver den kontanta lönen, en bas för försörjningen. Bostad och bränsle var alltid garanterat hur dåligt ekonomiskt läge familjen än hamnade i eller under vinterns arbets- löshetsperioder. Men även om den kontanta lönen kombinerades med naturaförmåner, så var det ändå inte tillräckligt för att klara familjens försörjning. Det behövdes något därutöver. Med sina erfarenheter från agrarsamhället, oftast som obesutten, fanns kulturellt förankrade försörjningssätt som utvecklats för att kompensera en liten eller ingen tillgång till jord. I traditionsarkiven finns många uppgifter på hur familjerna vid sågverken, utanför själva lönearbetet, utnyttjade alla tänkbara resurser för familjens försörjning; man hade hushållsgris, potatisland, plockade bär, fiskade, vävde tyg och bakade bröd. Hela familjen var engagerad i detta mångsyssleri, som i motsats till lönearbetet hade till uppgift att sänka utgifterna. Denna förmåga att komplettera penning- inkomsterna hölls levande och skapade en grundtrygghet, vilket inte lönearbetet förmådde, vare sig i praktiken eller i tankevärlden. Sågverksindustrin var alldeles för opålitlig för att man skulle för- sätta sig i en situation där man uteslutande blev beroende av löne- arbetet vid sågverket. Istället var det familjens gemensamma praktik av mångsyssleri som upplevdes ge garanti för familje- medlemmarnas grundläggande behov och överlevnad. Det var ett sätt att ordna försörjningen som motverkade att bli offer för oför- utsedda omständigheter. Det var en defensiv strategi, men sam- tidigt ett motstånd, en vägran, att bli alltför beroende av markna- dens villkor. Det fanns en strävan att i så stor utsträckning som möjligt ha det egna livet i egna händer. Tingen och det eftersträvansvärda