sou · GQB370d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Det finns egentligen inga inslag av det som utredningen definierat som polisiär relevans i de åligganden som polisen har när det gäller hittegodshanteringen. Även om det naturligtvis förekommer att det upphittade och inlämnade godset har anknytning till polisens kärnverksamhet genom att det är fråga om stöldgods eller gods som på något sätt har samröre med brottslig verksamhet finns det inget i själva den praktiska hanteringen av hittegods enligt hittegodslagen eller hittegodskungörelsen som kräver en polismans utbildning eller särskilda befogenheter. Även om det till överväganden delen är civilanställda inom polisen som arbetar med hittegodsverksamheten sysselsätts dock även polismän i en inte helt obetydlig omfattning inom verksamheten. Ett argument som framförts från företrädare för polisväsendet för att behålla verksamheten inom polismyndigheten är att det är en lämplig verksamhet för polismän som av olika anledningar kan tjänstgöra i yttre tjänst. Utredningen menar att detta inte är ett argument som ensamt skall ha avgörande betydelse för bedömningen om verksamheten skall ankomma på polismyndigheten. Emellertid bör en så bred och omfattande verksamhet som polisorganisationen kunna erbjuda varierande arbetsförhållanden för personalen inom polisens kärnverksamhet. En äldre skiftesarbetande utryckningspolis bör t.ex. kunna arbeta som brottsutredare. Hittegodsverksamheten framstår således sammantaget som mycket väl lämpad att lägga ut på entreprenad. Ett lämpligt tillvägagångssätt är att utse, förslagsvis fyra, polismyndigheter där man på försök lägger ut hittegodsverk- samheten på entreprenad. Försöksverksamheten får därefter utvärderas och då kan slutligt ställningstagande tas till om entreprenadverksamhet vad gäller hittegods skall permanentas. Polisen måste naturligtvis tillförsäkras möjligheten att bedriva registerspaning i de register som förs där hittegodsverksamheten bedrivs. Detta är nödvändigt för att polisen på ett effektivt sätt skall kunna spana efter stulet gods. Eftersom det inte finns någon skyldighet för upphittaren eller den som förvarar eller omhändertar upphittat gods att efterforska ägaren till godset finns ingen anledning för den som för hittegodsregister att kunna göra motsvarande sökningar i register över förkommet gods. Däremot bör det inte föreligga något hinder för den som omhändertar upphittat gods som är av betydande värde att göra efterforskningar om ägaren. Sådan hittegodsverksamhet som bedrivs på entreprenad, som enligt utredningens mening kan kallas hittegodsbyrå, skall få drivas bara efter tillstånd av polismyndigheten. Utredningen har övervägt som tillståndsmyndighet på samma sätt som gäller för t.ex. pantbanksverksamhet men funnit att eftersom det rör sig om entreprenadverksamhet där polisen fortfarande har huvudansvaret för frågan bör polismyndigheten vara tillståndsmyndighet. När det gäller vilka kvalifikationer som en hittegodsbyrå bör ha för att få ett sådant tillstånd är det lämpligt att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, förslagsvis , får i uppgift att meddela föreskrifter i frågan. Det förefaller ligga i sakens natur att i vart fall en prövning av den sökandes laglydnad görs. bör även kunna återkalla ett sådant tillstånd om den som bedriver hittegodsbyrå missköter verksamheten. Det är enligt utredningens mening lämpligt att polismyndigheten även skall utöva tillsynen över efterlevnaden av bestämmelserna. En möjlighet för polismyndigheten att meddela förelägganden som kan förenas med vite bör införas för att tillsynen skall kunna fungera effektivt. Även när det gäller återkallelse av tillstånd och tillsynen över efterlevnaden av gällande bestämmelser är det lämpligt att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, bemyndigas att meddela närmare föreskrifter. De beslut som polismyndigheten fattar vad gäller tillstånd att bedriva hittegodsbyrå, återkallelse av sådant tillstånd eller beslut i tillsynsärende bör kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. För överklagande till kammarrätten skall prövningstillstånd krävas. Möjlighet att lägga ut verksamheten på entreprenad Av 11 kap. 6 § regeringsformen framgår att förvaltningsuppgifter kan överlämnas till bolag, förening, samfällighet, stiftelse eller enskild individ samt att om uppgiften innefattar myndighets- utövning skall det ske med stöd av lag. Med myndighetsutövning menas utövning av befogenhet att bestämma om förmån, rättighet, skyldighet, disciplinpåföljd, avskedande eller annat jämförbart Själva förvaringen av hittegods kan knappast anses utgöra myndighetsutövning men många andra uppgifter och beslut som är aktuella vid hittegodsverksamheten, t.ex. beslut att lämna ut gods och beslut om avgifter innebär myndighetsutövning. Således fordras en lagreglering av polismyndighetens möjlighet att lägga ut verksamheten på entreprenad. Såsom ovan redogjorts för bör entreprenadmöjligheten inledningsvis införas som en försöksverksamhet vid ett par polismyndigheter. Rent lagtekniskt kan man antingen införa ett bemyndigande i hittegodslagen för regeringen att meddela föreskrifter om överlämnande av hittegodsverksamheten till annan eller införa en lag om försöksverksamhet på området. Ett bemyndigande i hittegodslagen skulle medföra en permanent ordning där regeringen ges ett sådant bemyndigande. Eftersom utredningen menar att verksamheten skall inledas på försök och därefter utvärderas förordas att en lag om försöksverksamhet införs där polismyndigheterna i vissa av regeringen fastslagna län, lämpligen fyra stycken, ges möjlighet att lägga ut verksamheten på entreprenad. I en sådan entreprenadverksamhet skall vad som i hittegodslagen anges för polismyndighet gälla för en hittegodsbyrå. Det gods som enligt bestämmelserna i hittegodslagen tillfaller staten skall i stället tillfalla entreprenören, hittegodsbyrån, som då har rätt att sälja godset för egen räkning. Även de bestämmelser som gäller för polismyndighet, polis och befattningshavare inom polisen i hittegodskungörelsen bör enligt utredningens mening gälla för en hittegodsbyrå. Detta bör regleras i en försöksförordning som skall gälla som försöksverksamheten pågår. I en sådan försöksförordning kan även anges i vilka län försöksverksamheten skall bedrivas. Möjlighet till insyn i registren Polisens register över gods genomgår ett förändringsarbete. Av landets 21 polismyndigheter för 18 ett databaserat hittegodsregister och ytterligare en polismyndighet står i begrepp att gå över till detta system. Det finns inte möjlighet för en polismyndighet att söka i en annan polismyndighets register men målet är ett landsomfattande register. Såsom utredningen ovan konstaterat är det av största vikt att polismyndigheten tillförsäkras möjligheten att bedriva register- spaning i hittegodsregister. Ett genomförande av utredningens förslag får inte försämra polisens möjligheter att bedriva ett effektivt spaningsarbete. Jämförelse kan göras med de bestämmelser som gäller för den som bedriver pantbanksverk- samhet enligt pantbankslagen (1995:1000) och den som driver handel med begagnade varor enligt lagen (1999:271) om handel med begagnade varor. Syftet med dessa bestämmelser är bl.a. att minska möjligheterna att avsätta stöldgods samt underlätta polisens spaningsarbete. För att kunna tillgodose polisens behov av att bedriva ett effektivt spaningsarbete måste polisen ges en tillträdes- och granskningsrätt hos entreprenören. Utredningen har beräknat att hittegodsverksamheten sysselsätter ca 200 årsarbetskrafter varav ca 45 årsarbetskrafter utgörs av polisutbildad personal. Kostnaderna för denna personal kan beräknas till enligt en beräkning gjord av . När det gäller beräkningen av de intäkter som hittegodsverksamheten genererar finns inte denna uppgift att utläsa ur polisens årsredovisning. Det finns emellertid goda skäl att anta att intäkterna inte är särskilt stora. Det är mycket svårt att beräkna de ekonomiska konsekvenserna som följer om all hittegods- hantering läggs ut på entreprenad. Emellertid kan konstateras att verksamheten sysselsätter ett inte obetydligt antal årsarbetskrafter som i stället kan sysselsättas med uppgifter inom polisens kärnverksamhet. Vidare måste tas i beaktande att de län som utses att bedriva försöksverksamheten måste tillförsäkras medel att ge information till allmänheten för att informera om vem som bedriver hittegodsverksamheten. En noggrann utvärdering av försöksverksamhet kommer att ge större ledning vid beräkning av de ekonomiska konsekvenserna av ett permanentande av hittegods- hantering på entreprenad. Härutöver finner utredningen att det framlagda förslaget i övrigt inte får några sådana konsekvenser som enligt 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474) motiverar en särskild redovis- ning. –En bestämmelse om att biträde inte får begäras av polis förrän den som begär biträde vidtagit försök att själva utföra den åtgärd som avses med handräckningsbegäran införs i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård samt i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. –Från denna regel skall finnas ett undantag för det fall ett sådant försök kan antas vara utsiktslöst. –En bestämmelse införs i nämnda författningar om att handräckningsbegäran skall åtföljas av en redogörelse för vidtagna åtgärder, eller i förekommande fall en redogörelse för varför ett försök att genomföra åtgärden utan biträde av polis bedömts vara utsiktslöst. –En bestämmelse införs om att personal från den begärande inrättningen/instansen eller skall medfölja då polisen genomför handräckningen. Polisen har, enligt ett stort antal författningar, skyldighet att i olika sammanhang bistå myndigheter med handräckning. Handräck- ningsbegäran kan delas in i två olika kategorier –handräckning för verkställande av annan myndighets beslut –handräckning avseende biträde åt annan myndighet för att den skall kunna fullgöra sina åligganden. Bakgrunden till polisens skyldighet att på begäran av annan myndighet bistå med handräckning är polisens befogenhet att använda våld i vissa situationer. En handräckningsbegäran skall dock ske först sedan den begärande myndigheten konstaterat att uppgiften inte kunnat lösas utan biträde av polisen. Exempel på författningar där det finns bestämmelser om att polismyndigheten skall lämna biträde är lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV) samt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT). Sådana bestämmelser finns även i många andra författningar såsom delgivningslagen (1970:428), räddningstjänstlagen (1986:1102) och ellagen (1997:857). 8.2Utredningens förslag i delbetänkandet Utredningen föreslog i delbetänkandet att polisen skulle få rätten att avslå en begäran om handräckning i de fall en sådan inte har motiverats utifrån ett behov av åtgärder från polisens sida och som inte kan utföras av myndigheterna själva. Tanken var att det vid en begäran om biträde skulle åligga den begärande myndigheten att visa på konkreta omständigheter som gjorde det antagligt att biträde krävdes av polisen för att uppgiften skulle kunna utföras och att om det enligt polisens bedömning inte förelåg sådana omständigheter skulle begäran kunna avslås. Utredningen ansåg att det viktiga var att polisen gavs en möjlighet att avslå en obefogad begäran och därigenom kunna bestämma över sina resurser. Utredningen konstaterade vidare att när det gäller begäran om handräckning som avser verkställande av ett beslut är frågan mer komplicerad men att polismyndigheten även vid en sådan handräckningsbegäran bör kunna avslå begäran om det inte kan antas att polisens kompetens och våldsbefogenheter krävs för att beslutet skall kunna verkställas. stads kommunstyrelse, , kommun, , kommun, kommun, , , , , (SiS), , i län, samt i avvisar utredningens förslag. kommun har inga invändningar mot förslaget i den delen det berör handräckning enligt under förutsättning att det finns möjlighet att ansöka om handräckning då behov av polisstöd faktiskt finns. Man ställer sig däremot tveksam till förslaget vad gäller rätt till handräckningsbegäran. Det anförs flera olika skäl mot att begränsa rätten till handräckning. Man menar bl.a. att det inte finns några motiv att inskränka rätten till handräckning då begäran om handräckning endast sker i de fall som bedömts som nödvändiga. SiS påpekar särskilt att det i styrelsens allmänna råd (1997:1 och 1997:2) för verksamheten vid LVM-hemmen respektive verksamheten vid de särskilda ungdomshemmen framhålls att polishandräckning inte bör begäras som en rutinåtgärd utan endast i de fall åtgärden inte går att genomföra utan sådan handräckning. Det anförs vidare att polismyndighetens nuvarande handräck- ningsskyldighet utgör en förutsättning för att tillfullo skall kunna fullgöra sina åligganden vad gäller verkställig- het av beslut bl.a. enligt LVU och LVM. Detta understryks särskilt av SiS. Ytterligare en invändning som redovisas gäller om polisen har tillräcklig kompetens att fatta beslut om dessa frågor. Man menar att en begäran om handräckning från eller hälso- och sjukvårdens sida grundar sig på en bedömning som bygger på en särskild kompetens och särskild kunskap om den enskilda individen. Det ses inte som rimligt att polisen, med sin sämre kännedom om de enskilt inblandade personerna, skall avgöra behovet av skydd och övrig handräckning. delar ovanstående invändningar men föreslår , i likhet med kommun att det görs ett förtydligande i lagstiftningen angående vilka kriterier som skall vara uppfyllda för att polishandräckning skall kunna begäras. lyfter fram vissa risker när det gäller bekämp- ningen av smittsamma djursjukdomar och zoonoser. Den fördröj- ning som en materiell prövning av en begäran om handräckning kan innebära skapar risker för ett allvarligt förvärrande av smittoläget. Verket påpekar också att då det ofta är frågan om ingripanden av mycket betungande art finns ett uppenbart behov av skydd för tillsynsmyndigheternas tjänstemän. efterlyser en totalekonomisk bedömning av den samhällsvinst som uppnås med den föreslagna ansvarsförskjutningen. Man påpekar att om utredningens förslag genomförs kommer nödgas bygga upp en egen eller tillsammans med kommunerna gemensam organisation för de transporter som inte kan eller får ske med polisiära insatser. uppger att det inte är rimligt att ålägga sjukvården ett hämtnings- och transporansvar samt att det måste vara den medicinskt ansvarige läkaren som avgör om ett omhändertagande skall ske. kommun pekar på att utredningens förslag kan innebära att myndigheterna själva får genomföra åtgärderna och att det kan innebära ökade kommunala kostnader. , , , kommun, kommun, , kommun, och ställer sig positiva till utredningens förslag. anför vidare att en analys av vilka möjligheter polisen bör få att avslå en handräckningsbegäran på materiella grunder måste göras först så att inte prövningen i sig drar mera resurser än som frigörs för polisen. anför vidare polisens biträde i vissa typer av ärenden i många fall består av ren transporttjänst som inte kräver polisens särskilda kunskap, kompetens och kunskap och att det är styrelsens bestämda uppfattning att kommuner och landsting själva bör ansvara för transporter av personer som omhändertagits. Styrelsen menar också att i de fall då polisens biträde inte kan undvaras måste polismyndigheterna ges en möjlighet att påverka bl.a. tiden för när en handräckning skall utföras. anför att det är av yttersta vikt att polisen inte avslår en begäran om handräckning av besparingsskäl då detta skulle kunna drabba bl.a. socialförvaltningarna i de mer glesbebygg- da kommunerna där det är långt till närmsta polismyndighet. kommun, som stödjer förslaget, menar dock att det bör finnas tydliga riktlinjer för i vilka fall polisen ska kunna avslå begäran om handräckning. har uppgett det inte råder någon tvekan om att handräckning aldrig ska begäras om inte polisens särskilda befogenheter verkligen behövs och att om möjligheten att begära polishandräckning någonstans missbrukats av andra myndigheter så visar det på behov av förbättrade rutiner inom nuvarande regelverk. Det kan konstateras att uppfattningarna går isär mellan kommu- nerna å ena sidan och de flesta polismyndigheterna å andra sidan om obefogade handräckningar förekommer eller ej. Utredningen vill inledningsvis slå fast att utgångspunkten är och måste vara den att polisen har ett absolut ansvar för och skyldighet att, då det finns bestämmelser om rätt att begära biträde av polismyndigheten, lämna sådant biträde vid förväntad våldsförekomst. Emellertid är inte hämtnings- och transportansvaret för personer som är föremål för t.ex. vårdinsatser något som åligger polisen. I detta samman- hang kan nämnas att i ärenden om handräckning vid omhändertagande av barn uttalat, bl.a. i ämbetsberättelse 1989/90 s. 248, att handräckning inte kan påkallas som en rutinåtgärd och att det bör komma i fråga att anlita polismyndighet endast då det finns grundad anledning att anta att polisens särskilda tvångsbefogenheter är påkallade för åtgärdens genomförande samt att anlitande av polis bör komma i fråga endast som en nödfallsåtgärd. Eftersom uppgifterna går isär huruvida handräckningsbegäran alltid är befogad eller inte har utredningen inhämtat information från samtliga 21 polismyndigheter angående deras arbetsuppgifter vad gäller handräckningar. Av den inhämtade informationen framgår att de vanligaste handräckningsärendena är biträde enligt LVM, LVU, LPT och i viss mån LRV. Det är framför allt inom dessa områden som polismyndigheterna uppfattar att det framställs obefogade begäran om handräckning. Två av polismyndigheterna har uppgett att det inte förekommit någon, enligt deras bedömning, obefogad begäran om handräckning medan övriga polismyndigheter har uppgett att sådana handräckningsbegäran förekommit i olika utsträckning . Av de 19 polismyndig- heter, som uppgett att det förekommit handräckningsbegäran som bedömts vara obefogade utifrån behovet av polisens särskilda kompetens eller befogenhet att använda våld, har 8 polismyndig- heter uppgett att en stor andel av de begärda handräckningarna har framstått som obefogade. Ett exempel som förts fram till utredningen är följande. En flicka som var omhändertagen enligt LVU ringde till polisen och bad att få skjuts till den vårdinrättning där hon var placerad och som hon avvikit från. Hon uppgav att hon var efterlyst och att hon varit i kontakt med vårdinrättningen men att de hade hänvisat henne till polisen då de inte hämtade efterlysta personer. Polisen hittade inte någon efterlysning på henne och kontaktade då vårdinrättningen som uppgav att det var riktigt att flickan kontaktat dem, men att de aldrig åkte och hämtade efterlysta personer. Därefter ingav vårdinrättningen en begäran om handräckning avseende flickan. Polisen utförde handräckningen trots att det kunde konstateras att det var uppenbart att flickan inte motsatte sig transporten och att någon våldsanvändning inte skulle behövas. Ett annat exempel på handräckningsbegäran som av polismyn- digheten bedömts vara tveksam gällde en person som varken var eller kunde förväntas vara våldsam. Handräckningsbegäran avsåg en psykiskt sjuk man, född , som skulle transporteras mellan två sjukhus. Detta upplevdes av polisen som en ren transportservice. Ytterligare ett exempel som är värt att nämna i detta samman- hang är ett fall där polismyndigheten under lämnat biträde med att återföra en patient från sin bostad, där personen i fråga vistades under s.k. permission från tvångsvård, till . sa i sitt yttrande att handräckning visserligen begärts i en uppseendeväckande omfatt- ning men att det inte var visat att bestämmelsen om handräckning missbrukats. framförde viss kritik mot sjukvårdens beviljande av upprepade permissioner från tvångsvård. Överlag har ett flertal polismyndigheter fört fram att det inte är ovanligt att de, efter begäran enligt LVU, utför handräckningar avseende ungdomar som inte alls är rymningsbenägna. Samtliga polismyndigheter utom en har framfört att handräck- ningsuppdragen påverkar den planerade verksamheten på ett negativt sätt eftersom omprioriteringar måste ske då begäran kommer in, t.ex. måste spaningspatruller avbryta pågående verksamhet för att utföra akuta handräckningar och ordnings- patruller måste avbryta pågående mindre viktig verksamhet. Detta är en effekt som man, enligt utredningens mening, har svårt att komma ifrån då det ligger i sakens natur att en begäran om biträde från polisen i dessa ärenden knappast är förutsägbara. det bl.a. av just den anledningen oerhört viktigt att biträde från polisen begärs endast i de fall där det finns goda skäl att anta att åtgärden annars inte kan genomföras. Polismyndigheterna kräver i princip att handräckningsbegäran sker skriftligen. I brådskande fall kan framställan göras muntligen och kompletteras med en skriftlig handling i efterhand. I normal- fallet lämnas ingen motivering till begäran men många ärenden föregås av ett telefonsamtal där den som begär handräckning tillfrågas om skälen för sin begäran. Huvudregeln måste, enligt utredningens mening, vara den att en begäran om handräckning sker skriftligen. Emellertid kan undantagsvis just i brådskande fall en muntlig begäran accepteras om den kompletteras med en skriftlig begäran i efterhand på sätt som sker . Av de svar som utredningen erhållit från polismyndigheterna angående handräckningsärendena framträder en tydlig bild av att det i en inte ringa omfattning slentrianmässigt begärs att polisen skall bistå vid transport enligt framför allt LVU, LVM och LPT. Även det faktum att , enligt egen uppgift, i sina råd för verksamheten anger att handräckning inte bör begäras som en rutinåtgärd, när det helt saknas stöd i lagstiftningen och dess förarbeten att över huvud taget betrakta handräcknings- begäran som en rutinåtgärd, pekar på att behov finns att klargöra under vilka förutsättningar lagstiftaren menat att polisen skall biträda vårdinrättningen. I detta sammanhang bör nämnas följande. 1996/97:175 behandlades ett förslag från Polisrätts- utredningen angående bl.a. ett införande av en möjlighet för polisen att avslå en handräckningsbegäran. Där framgår att det måste förutsättas att de myndigheter och institutioner som är berättigade att begära polishandräckning noga överväger om en sådan åtgärd är rimlig med hänsyn till vikten av åtgärden och den resursåtgång som krävs hos polisen. Vidare anfördes att regeringen utgår från att en begäran om polishandräckning alltid föregås av en noggrann prövning om det finns andra sätt att lösa den uppkomna situationen och att den som begär handräckningsuppdraget informerar polismyndigheten om det. Av lagtexten i de nämnda författningarna framgår inte under vilka förutsättningar handräckningsbegäran får ske. Däremot får man ledning av förarbetena. I förarbetena till t.ex. 47 § andra stycket LPT (prop. 1990/91:58) i den del det avser möjliggörandet av en undersökning för vårdintyg anges att det ligger i sakens natur att polishandräckning skall begäras endast när det av omständlig- heterna framgår att den enskilde håller sig undan eller inte frivilligt går med på undersökningen. Vidare framgår att bestämmelsen har tillkommit främst för att göra det möjligt för den läkare som skall utföra undersökningen att få tillträde till den bostad eller det utrymme där den enskilde befinner sig. När det gäller det fallet att en patient, sedan ett vårdintyg har utfärdats, skall föras till en sjukvårdsinrättning för prövning av frågan om psykiatrisk tvångsvård skall ges, anges i nämnda förarbeten att det är självklart att läkaren, innan han begär polishandräckning, först försöker, om det är lämpligt, att övertala patienten att frivilligt inställa sig på den sjukvårdsinrättning där frågan om intagning skall prövas.