sou · GQB310 · 2003-01-01 00:00:00 — Som har påpekats inledningsvis har kommunen enligt RäL dels att ansvara för olycks- och skadeförebyggande verksamhet genom till- syn mot bakgrund av bestämmelserna i 41 och 43 §§ RäL, dels skyldighet enligt 7 § andra stycket RäL att, utan eget ansvar för att åtgärder vidtas, främja annan sådan verksamhet. Utredningen har också i olika sammanhang i detta betänkande framhållit att i kom- munens ansvar för och skyldighet att främja tryggheten och säker- heten i kommunen ingår att samverka med olika myndigheter och andra organ med ansvar för olycks- och skadeförebyggande verk- samhet. En samverkan är enligt Utredningens mening en förutsätt- ning för en effektiv förebyggande verksamhet inom kommunen. I samband med tillkomsten av RäL diskuterades frågan om hur vidsträckt kommunens skyldigheter att vidta olycks- och skade- förebyggande åtgärder skulle anses vara. Det framhölls därvid att det vid sidan av eller parallellt med bestämmelserna i finns regler i annan lagstiftning om förebyggande verksamhet. Det kon- staterades att om riskerna är betydande eller om verkningarna av en olycka blir stora så har samhället i allmänhet reglerat verksamheten genom särskild lagstiftning. I sådan lagstiftning finns då också ofta föreskrifter om skyldighet att vidta åtgärder av olika slag så att olyckshändelser förebyggs. Det konstaterades vidare att lagstift- ningen även innehåller bestämmelser om vilka myndigheter som skall se till att föreskrifterna följs. (Se prop. 1985/86:170 s. Som exempel på lagstiftning som på detta sätt lägger ett ansvar på olika myndigheter att förebygga olyckor angavs i propositionen den dåvarande miljöskyddslagen (1969:387) med regler om skydd vid miljöfarlig verksamhet och den dåvarande lagen (1985:426) om kemiska produkter med regler som syftade till att förebygga skador på människors hälsa eller i miljön vilka förorsakas av kemiska äm- nen. Som exempel på olika myndigheter med ansvar för förebyg- gande åtgärder nämndes dåvarande Arbetarskyddsstyrelsen i vars uppgifter ingick att kontrollera att skyddsåtgärder vidtogs mot skador genom bl.a. fall, ras och explosion. På trafikens område hänvisades till dåvarande ansvar för olycksförebyggande åtgärder. (Se prop. 1985/86:170 s. I detta sammanhang kan påpekas att det efter det att RäL trädde i kraft har tillkommit ett antal lagar med bestämmelser om olycks- och skadeförebyggande verksamhet som griper in där kommunen enligt RäL har ett tillsynsansvar. Vid sidan av RäL finns således ett flertal lagar med bestämmelser om tillsyn som mer eller mindre tydligt griper in på området för kommunernas tillsynsansvar inom ramen för bestämmelserna i 41 och 43 §§ RäL och där ett dubbelt eller parallellt tillsynsansvar kan sägas föreligga. Ett tydligt exempel på detta är som har berörts i samband med brandsyneverksamheten i avsnitt 5.2. I detta sammanhang kan även nämnas lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk m.m. Som också har be- rörts i det sammanhanget (se avsnitt 5.2.4) finns det regler i polislagen och i ordningslagen som syftar till att polisen skall till- godose säkerheten och därmed verka förebyggande bl.a. i samband med risk för skador vid brand. Ett annat tydligt exempel på ett dubbelt eller parallellt tillsynsan- svar är den tidigare nämnda lagen om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor. I den lagen finns bestämmelser om ett tillsynsansvar för när det gäller förebyggande åtgärder vilket berör 43 §-anläggningar och som stämmer överens med RäL:s tillsynsregler. Frågan om det dubbla tillsynsansvaret har berörts ovan i avsnitt 6.2. Som andra exempel på dubbelt eller parallellt tillsynsansvar kan nämnas lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet, vilken hade trätt i kraft redan innan RäL kom till, och strålskyddslagen (1988:220) samt inte minst , vilken innehåller ett antal bestämmelser om kommunens förebyggande tillsynsverksamhet. Denna s.k. miljö- och hälsoskyddslagstiftning är reglerad på i hu- vudsak samma sätt som när det gäller plan- och bygglagstiftningen, dvs. ansvaret för att förebyggande åtgärder vidtas åvilar uteslutande den enskilde verksamhetsutövaren. Genom införandet av miljö- balken med dess allmänna hänsynsregler och ansvar för efterbe- handling (sanering) kan ansvaret för den enskilde sägas ha mer tydliggjorts än vad som tidigare uppfattades. Den kommunala myndighetens ansvar är här liksom beträffande plan- och bygglag- stiftningen ett renodlat tillsynsansvar. För att undvika ett dubbelt eller parallellt tillsynsansvar skulle en gränsdragning i och för sig kunna göras på det sättet att det till- synsansvar som tillkommer andra myndigheter undantas från kom- munens tillsyn enligt RäL. Enligt utredningsdirektiven skall den tillsynsfunktion som är föreskriven i annan lagstiftning inte ändras utan även fortsättningsvis vara reglerad i speciallagstiftning. En motsatt ordning kan därför inte komma i fråga. Stor tveksamhet råder emellertid, vilket också har framhållits i direktiven för Utredningen, i fråga om i vilken omfattning som oli- ka myndigheters tillsynsansvar griper in på räddningstjänstområdet och ger upphov till ett dubbelt tillsynsansvar. För att en gränsdrag- ning skall kunna göras och ett dubbelt ansvar undvikas krävs ett klargörande av tillsynsansvaret som åvilar olika myndigheter enligt annan lagstiftning. Ett klargörande, som skulle kunna läggas till grund för en gränsdragning, är emellertid enligt Utredningens me- ning av flera skäl inte möjligt att åstadkomma. Ett skäl till detta är att ansvaret i många fall framstår som oklart och kräver förtyd- liganden i lagstiftningen. Ett annat skäl är att en gränsdragning ofta kommer att bero på den tolkning som den enskilda myndigheten gör beträffande sin tillsynsuppgift och att gränsdragningen dess- utom är beroende av ändringar i lagstiftningen som fortlöpande kan förväntas ske. En gränsdragning med utgångspunkt i att undantag görs för kommunens tillsynsansvar enligt RäL när ett tillsynsansvar faller på en annan myndighet är enligt Utredningens mening inte heller lämplig med hänsyn till att kommunen bör ha tillsyn över all före- byggande verksamhet på räddningstjänstområdet, bl.a. för plane- ringen av räddningstjänstverksamheten inom kommunen. Enligt Utredningens mening måste således en viss dubblering av tillsyns- ansvaret accepteras. Det innebär att tillsynen bör samordnas. En sådan ordning ger också enligt Utredningens mening fördelar bl.a. genom att myndigheterna kan utnyttja varandras kompetens. Kommunen har inom ramen för andra meningen i 7 § RäL ålagts en skyldighet att främja annan olycks- och skadeförebyggande verksamhet i kommunen än sådan som kommunen bär ett direkt ansvar för enligt RäL. I propositionen till RäL framhölls att kom- munen givetvis skall vidarebefordra iakttagelser av brister och missförhållanden som kan leda till olyckor till ansvariga myndig- heter. Enligt propositionen skall kommunerna emellertid ha ett större ansvar för att se till att förebyggande åtgärder vidtas från oli- ka myndigheters sida. Kommunen skall enligt propositionen dess- utom främja annan olycks- och skadeförebyggande verksamhet i kommunen genom att verka för ett samarbete i det förebyggande arbetet och för att stärka skadeskyddet vid olika anläggningar. Detta har kommit till uttryck i andra meningen i 7 § RäL. (Se prop. 1985/86:170 s. 25 och 67.) SOU 2002:10 Kommunens förebyggande verksamhet Utredningens förslag skall enligt kommittédirektiven omfatta de bestämmelser som krävs för att kommunens förebyggande verk- samhet inom räddningstjänstområdet skall kunna bedrivas på ett effektivt sätt. Det gäller även i fråga om kommunens åtgärder för att främja sådan olycks- och skadeförebyggande verksamhet där ansvaret åvilar andra samhällsorgan, t.ex. inom verksamhetsområ- det för trafiksäkerheten, plan- och byggsektorn och miljösektorn. Utredningens förslag får dock inte medföra ändring i annan lag- stiftning eller i andra myndigheters ansvar för förebyggande åtgär- der. Utredningens förslag innebär att kommunen aktivt skall med- verka till ett samarbete mellan olika ansvariga myndigheter för att åstadkomma en samsyn i fråga om tryggheten och säkerheten i kommunen. Denna samsyn skall sedan också ligga till grund för kommunens planering för verksamheten i det olycks- och skadefö- rebyggande arbetet på räddningstjänstområdet. Utredningens för- slag innebär att kommunernas skyldighet enligt 7 § andra stycket RäL att främja förebyggande verksamhet betonas och innebär en uppmaning till ett direkt samarbete. Det skall enligt Utredningens mening vara en målsättning inom räddningstjänstområdet för kommunen att genom samordning av den olycks- och skadeföre- byggande verksamheten åstadkomma en samsyn i fråga om trygg- heten och säkerheten. Det är emellertid enligt Utredningen viktigt att erinra om att kommunens åtgärder i dessa sammanhang inte inkräktar på de olika myndigheternas ansvar. 7Förtydligat ansvar för sjuk- transporter m.m. Utredningens förslag innefattar ett förtydligande av ansvaret för sjuktransporter. Enligt Utredningens mening bör alla former av sjuktransporter, oavsett om de sker i samband med räddningsin- satser eller rör sjukdomsfall, omfattas av ett samlat sjuktrans- portbegrepp under ett samlat ansvar för hela sjuktransportverk- samheten. Dock bör undantag göras för sjuktransporter från fartyg. Genom en sådan ordning undviks att det råder osäkerhet om gränser för ansvaret som ytterst kan leda till men för skada- de eller sjuka som snabbt behöver komma under medicinsk vård. Enligt Utredningens mening är det naturligt och mest ända- målsenligt att ansvaret för sjuktransportverksamheten i sam- band med en räddningsinsats är knutet till landstingen såsom huvudmän för hälso- och sjukvården. Anknytningen till sjuk- vården är enligt Utredningens mening viktig för sjuktransport- verksamhetens medicinska standard. Målsättningen måste också vara att sjukvårdsinsatser skall påbörjas redan när den skadade hämtas på en olycksplats. Sjukvårdsansvaret bör enligt Utred- ningens mening gälla oavsett var en olycksplats är belägen. Både räddningstjänst och hälso- och sjukvård syftar till att rädda liv och att hindra och begränsa skador på människor. Sjuktransport- verksamheten är en del av hälso- och sjukvården och regleras i HSL. Efter en olyckshändelse som kräver insatser både i rädd- ningstjänst och hälso- och sjukvård skall personalen arbeta till- sammans på olycksplatsen. (Se bl.a. SOU 1983:77 s. Vid den räddningsinsats, som enligt RäL skall företas med anledning av en olyckshändelse, har räddningsledaren således att medverka till att Förtydligat ansvar för sjuktransporter m.m. skadade människor så snabbt som möjligt kommer under erforder- lig sjukvård. Räddningsledaren har också att se till att den skadade på bästa sätt tas om hand i väntan på sjuktransport. De gränsytor som RäL har gentemot HSL vad gäller ansvarsför- hållandena vid sjuktransporter och vid ett första omhändertagande på en olycksplats har ansetts oklara. Erfarenheterna från tillämp- ningen av RäL har visat att det finns behov av att förtydliga lag- stiftningen i dessa avseenden. Sålunda har det bl.a. visat sig vara svårt att avgöra om det föreligger en sådan händelse, som enligt RäL skall föranleda ett ingripande av samhällets räddningsorgan såsom räddningstjänst, eller om det är fråga om andra händelser i form av olycksfall eller sjukdom som föranleder en transport till läkare eller sjukhus. Det har också visat sig svårt att avgöra vilka åtgärder för omhändertagande som kan vidtas av räddningstjänst- personalen och vad som skall anses som hälso- och sjukvård. Målsättningen för hälso- och sjukvårdens vårdinsatser bör själv- fallet alltid vara att vården, s.k. prehospital akutsjukvård, skall på- börjas och helst redan på en olycksplats eller i samband med transport till läkare eller sjukhus. En fråga som har diskuterats i dessa sammanhang är när eller var, geografiskt sett, ansvaret inträder för att erforderlig sjukvård skall sättas in med hänsyn till att en transport av skadade från en olycksplats är vägbu- ren, flygburen eller utförs på annat sätt. Så har t.ex. sjukvårds- huvudmännens ansvar för att ge sjukvård ansetts inträda först vid farbar väg när ett olycksfall har inträffat i terrängen. (Se bl.a. prop. 1990/91:102 Bilaga 2 s. 11 f.) Gränsen mellan kommunens och skyldigheter har enligt propositionen med förslaget till RäL inte kunnat dras alltför skarp. I propositionen framhölls att ett medicinskt omhänderta- gande på en olycksplats som syftar till att etablera och bibehålla vitala funktioner såsom t.ex. andning och cirkulation måste anses höra till hälso- och sjukvården och ligga inom sjukvårdshuvudmän- nens ansvarsområde (prehospital akutsjukvård). Det hindrar emel- lertid inte enligt propositionen att de som deltar i ett räddnings- tjänstingripande skall kunna medverka i det prehospitala akuta om- händertagandet genom att vidta elementära livräddande åtgärder, t.ex. genom att utföra konstgjord andning eller att stoppa blöd- ningar. (Se prop. 1985/86:170 s. 64). Det har således förutsatts att räddningstjänstpersonalen i väntan på att sjukvårdsinsatser kan sättas in vidtar vissa åtgärder som har medicinsk anknytning. Frå- gan har emellertid väckts i vilken utsträckning detta kan och bör Förtydligat ansvar för sjuktransporter m.m. ske och om ansvarsförhållandena vid ett sådant första omhänderta- gande. och har i en särskild rapport redovisat hittillsvarande erfarenheter av den samverkan som sker inom ramen för den kommunala räddningstjänsten och ambulanssjukvården för ett snabbt första omhändertagande av skadade och sjuka på en olycks- eller insjuknandeplats. Rapporten, som har benämnts I Väntan På Ambulans – Samverkan för ökad trygghet, färdigställdes . Rapporten som har överläm- nats till Utredningen innehåller bl.a. en redogörelse för den sam- verkan som sker mellan kommuner och landsting i samband med olika typer av olycksfall, som inte är förknippade med räddnings- tjänst. Denna samverkan kallad IVPA (i väntan på ambulans) inne- bär att vissa kommuner och landsting har avtalat om att kommu- nens organ för räddningstjänst larmas ut som en am- bulans där inställelsetiden för ambulansen är lång. Samverkan i form av IVPA berör således endast landstingens ansvarsområde och innebär att kommunens räddningstjänstpersonal och andra resurser på grund av avtal får tas i anspråk för åtgärder på hälso- och sjuk- vårdsområdet. Kommunens räddningstjänstpersonal genomför ett första omhändertagande baserat på första hjälpen-åtgärder i avvak- tan på att sjukvårdsinsatser kan påbörjas genom ambulanssjukvår- dens försorg. I direktiven till den förevarande utredningen anförs bl.a. att erfa- renheterna från tillämpningen av RäL tyder på att det finns behov av att förtydliga lagstiftningen när det gäller ansvarsförhållandena vid sjuktransporter och vid ett första omhändertagande av skadade på en olycksplats. Behovet av att förtydliga ansvaret för landstingen och den statliga och kommunala räddningstjänsten skall därför en- ligt direktiven analyseras. Om det behövs skall förslag också läm- nas till bestämmelser som reglerar ansvaret på respektive område. Utredningens överväganden och förslag redovisas nedan under avsnitten 7.2 och 7.3. I 1 § första stycket HSL ges en definition av begreppet hälso- och sjukvård. Där sägs att med hälso- och sjukvård avses åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och ska- Förtydligat ansvar för sjuktransporter m.m. I samma stycke anges vidare att till hälso- och sjukvården hör även sjuktransporter. Genom bestämmelser i 6 § HSL föreskrivs att svarar för att det inom finns en ändamåls- enlig organisation för att till och från sjukhus eller läkare trans- portera personer vilkas tillstånd kräver att transporten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet. Enligt 3 § RäL gäller RäL inte hälso- och sjukvård som avses i HSL. I 27 § RäL föreskrivs dock att sjöräddningstjänst, för vilken svarar, även omfattar sjuktransporter från fartyg (se prop. 1985/86:170 s. 77). I 43 § RäF föreskrivs att skall svara för räddningsinsatser och därmed även sjuktransporter från fartyg utanför Sveriges sjöterritorium i de delar av havet där räddningstjänsten enligt internationella överenskommelser ankom- mer på svenska myndigheter. I övrigt finns inte några författnings- bestämmelser om sjuktransport i samband med en räddningsinsats som företas utanför svenskt territorium. I detta sammanhang kan nämnas att de räddningsåtgärder som omfattas av polisens ansvar för fjällräddningstjänst enligt 25 § 2 RäL eller för efterforskning av försvunna personer i andra fall en- ligt 27a § RäL i och för sig kan innefatta transporter av skadade och sjuka. Sålunda har polisen att i fjällområden rädda den som har rå- kat ut för en olycka eller har drabbats av en sjukdom och som snabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp. Efterforsk- ning av försvunna personer i andra fall skall ske när det kan befaras att det föreligger fara för liv eller allvarlig risk för hälsa. I den hjäl- pande verksamhet, som enligt 2 § 4 polislagen åligger polisen, anses det även ingå att ombesörja transporter av skadade och sjuka. Det gäller oavsett om transporterna utförs såsom en räddningsinsats enligt 25 § 2 eller 27a § RäL eller som en annan transport och även om ambulanstransport i och för sig hade kunnat påkallas. Bestäm- melserna i 25 § 2 och 27 a § RäL eller bestämmelserna i polislagen begränsar inte principiella ansvar enligt 6 § HSL för sjuktransporter. (Jfr prop. 1985/86:170 s. 75 f. och , Polislagen, 3dje uppl., s. 35 f.) I propositionen med förslag till RäL påpekades det att de då gäl- lande bestämmelserna i ansågs innebära att landstingens an- svar för sjuktransporter var begränsat till vägbundna transporter. Det framhölls vidare att frågan om att landstingen skulle ha ansvar för flygburna sjuktransporter bereddes inom och att ansvarsförhållandena när det gällde sjuktransporter i all- mänhet borde lösas . Enligt uttalanden i propositionen fick därför ansvaret för sjuktransporter i terrängen i samband med Förtydligat ansvar för sjuktransporter m.m. räddningsingripanden liksom frågan om flygburna transporter tills vidare ligga kvar på kommunerna. Sådana transporter skulle således anses som räddningstjänst på vilka RäL var tillämplig. (Se prop. 1985/86:170 s. 20 och 64.) Det var emellertid inte fråga om att kommunerna hade ansvar för sådana sjuktransporter i terräng- en, som inte hade samband med räddningstjänst enligt 2 § RäL, utan var föranledda av andra händelser eller sjukdomsfall. Genom ändringar i 6 § HSL preciserades an- svar för sjuktransporter. Ändringen hade föregåtts av diskussioner och utredningar som syftade dels till att skapa ett för hela landet enhetligt system när det gällde ansvaret för luftburna akuta sjuk- transporter, dels till att ansvaret fördes över till sjukvårdshuvud- männen. Ansvaret för sjuktransporter i terrängen i samband med räddningstjänst berördes inte uttryckligen i dessa sammanhang. Genom ändringen byttes ordet fordon i lagtexten i 6 § HSL ut mot ordet transportmedel för att markera utvidgade ansvar för sjuktransporter. I propositionen med förslaget till änd- ringen angavs att denna innebar att sjukvårdshuvudmännen får ett fullständigt huvudansvar för sjuktransporter inom hälso- och sjuk- vårdslagens bestämmelser. Det angavs vidare att ändringen inne- bar att skall bedöma behovet av alla olika slags sjuk- transporter inom sitt sjukvårdsområde, överväga hur tillgängliga sjuktransportresurser bäst kan användas och planera de organisato- riska åtgärder som erfordras för att uppfylla lagens krav på en god hälso- och sjukvård. (Se prop 1990/91:102 Bilaga 2, s. 11 f.) hänvisade i samband med riksdagsbehandling- en av förslaget till ändring i 6 § HSL till det nyssnämnda uttalandet i propositionen avseende utvidgning av sjukvårdshu- vudmännens ansvar för alla slags sjuktransporter, inkl. helikopter- bundna transporter. Utskottet förklarade vidare att utskottet de- lade föredragande statsrådets mening att huvudmannaskapsfrågan för sjuktransporter nu måste lösas och att utskottet inte hade nå- gon invändning mot förslaget till ändring av 6 § HSL som innebar att sjukvårdshuvudmännen får ett fullständigt huvudansvar för sjuktransporter inom detta lagrums bestämmelser. (Se bet. 1990/91:FöU 8 s. 58 f.) påpekade vidare beträffande ändringen i 6 § HSL att ändringen inte får förstås som en bestämmelse som åläg- ger landstingskommunen att inom sin organisation hålla en till- räcklig uppsättning av transportmedel av olika slag. Lagändringen talar enligt utskottet om huvudansvaret, inte om tekniska lösning- ar. (Se bet. 1990/91:FöU 8, s. Påpekandet syftade på att Förtydligat ansvar för sjuktransporter m.m. för sjuktransporter skall kunna anlita andra myndighe- ters resurser t.ex. Försvarsmaktens, eller den kommunala räddningstjänstens transportmedel. Genom ändringar i 3 § tredje stycket HSL infördes bestämmelser som på ett tydligare sätt än tidigare även klargjorde de rättsliga förutsätt- ningarna för bl.a. entreprenadverksamhet inom hälso- och sjukvår- den (se prop. 1992/93:43). Sålunda kan t.ex. ambulansverksamhet utövas av en privat entreprenör. 7.2.2Synpunkter som har lämnats på frågan om ansvaret för sjuktransporter Mellan kommunerna och landstingen råder oenighet om hur änd- ringen i 6 § HSL och uttalandena i propositionen och av utskottet i anslutning till ändringen skall tolkas. Från landstingens sida hävdas att sjuktransporter i terrängen, i vart fall om de sker i samband med en räddningsinsats, alltjämt skall betraktas som . Inom kommunerna anses däremot att uttalandena i propositionen och av utskottet om sjukvårdshuvud- männens fullständiga huvudansvar och om att skall bedöma behovet av alla slag av sjuktransporter inom sitt sjukvårds- område innebär att landstingen har ansvar också för sjuktrans- porter i terrängen. m.fl., Lagkommentar räddningstjänst, 1999, s. 131 ff.) Det har i olika sammanhang framhållits att det inte, såvitt fram- går av RäL eller av förarbetena till lagen, finns grund för att påstå att kommunerna skulle ha ansvar för sjuktransporter i andra fall än då dessa sker i samband med en räddningsinsats som avses i 2 § RäL. En gränsdragning mellan vad som skall anses som sjuktrans- port i samband med en räddningsinsats och sjuktransport av skada- de eller sjuka i andra fall får därmed göras med utgångspunkt i räddningstjänstbegreppet. En sådan gränsdragning har emellertid ofta visat sig vara svår att dra och leder till tolkningskonflikter i frågan om vem av kommunen eller som bär ansvaret för transporten. Det har framhållits att det är angeläget att skadade och sjuka inte riskerar att drabbas av konflikter mellan kommuner och landsting rörande tolkningen av ansvarsförhållanden. Att rädd- ningstjänstbegreppet på detta sätt skall ligga till grund för bedöm- ningen av ansvaret för sjuktransporter i terrängen har därför an- setts olämpligt. bl.a. SOU 1993:77 s. 516 f. och Förtydligat ansvar för sjuktransporter m.m. son m.fl., a.a., s. 133 f. samt utlåtan- den nr 17/1990 och 27/1997.) Det har framhållits att en gränsdragning mellan kommunens och ansvar för sjuktransporter som utgår från om trans- porten sker i terrängen eller inte även ger upphov till andra tolk- ningsproblem än de angivna. Sålunda har frågan om vad som i enskilda fall skall anses med farbar väg eller inte lett till osäkerhet och tvist, när det gäller att avgöra var en ambulans skall kunna möta en sjuktransport och var ansvar för en fortsatt transport och för att ge en adekvat sjukvård inträder. Yt- terst kan detta drabba skadade och sjuka. Det har därför påtalats att ansvaret för sjuktransporter inte bör knytas till en tolkning av vad som i olika fall är att anse som farbar väg eller inte på det sätt som kan komma att ske.