sou · GQB387d2 · 2003-01-01 00:00:00 — första hälft tonades hotet från anarkisterna ned på nytt för att sedan åter aktua- liseras med anledning av husockupationer, kravallartade demonstra- tioner, vandalism och sabotage. Efter hand tillkom aktioner av mili- tanta djurrättsaktivister och andra nätverk. Särskilt s.k. antifascister och miljöaktivister har utgjort problem, inte minst från ordnings- polisiär synpunkt. I Göteborgskravallerna i samband med EU- toppmötet hörde anarkistiska anti-globalister till de särskilt aktiva. Anarkisterna anses inte utgöra något egentligt hot mot rikets sä- kerhet. Däremot sätter de genom våld, hot och skadegörelse andras hälsa, egendom och grundlagsskyddade rättigheter, t.ex. yttrande- och demonstrationsfriheten, i fara. bedömde säkerhets- tjänsterna de högerextremistiska rörelserna som väsentligen betydel- selösa som hot mot rikets säkerhet. Detta hindrade inte att säker- hetspolisen ansåg att NRP var en ytterst våldsbenägen rörelse med kontakter med likasinnade utländska grupper och medlemmar som inte tvekade att begå mycket grova brott. Säkerhetstjänsterna tycks ha överraskats av framväxten un- der av nya nazistiska och främlingsfientliga gruppering- ar. Högerinriktade organisationer med rasistiska och våldsbetonade inslag ansågs i betydande omfattning ha anhängare med psyko- tiska drag och bedömdes därför som samhällsfarliga. Farhågorna kom snart att besannas genom att flera personer med anknytning till sådana grupperingar gjorde sig skyldiga till mycket allvarlig kriminalitet (mord, mordbrand, grovt rån, etc.) Någon reell fara för rikets säkerhet anses dock dessa grupper inte utgöra, eftersom de inte kan påräkna något allmänt stöd och är dåligt organiserade. Däremot riktar de angrepp mot po- litiker och andra företrädare för demokratiska instituioner. Inom försvaret har man ansett att anställda och värnpliktiga hö- gerextremister utgör en fara för Försvarsmaktens och de frivilliga försvarsorganisationernas anseende. Det har också av naturliga skäl bedömts olämpligt att sådana personer med kriminellt förflutet ges tillgång till vapen och utbildning i vapnens bruk. Enligt kommissionens mening brast säkerhetstjänsterna i uppmärksamhet såvitt avsåg de högerextremistiska organisationerna. De nya nazistiska, rasistiska och främlingsfientli- ga grupper som sedermera växt fram tycks ha hämtat inspiration från de äldre föregångarna, främst NRP som alltså visat mycket oroande tendenser. Det sagda visar på svårigheten för säkerhets- tjänsterna att bedöma när det finns anledning att hålla en ytterlig- hetsorganisation under uppsikt. Ur extrema politiska uppfattningar växer lätt bristande respekt för andra människor, vilket kan ta sig uttryck i våld och annan kriminalitet. Övertygelsen om sakens rätt- färdighet gör att mänskliga hänsyn kastas åsido. Säkerhetstjänsterna hade uppenbara svårigheter att få något grepp om EAP, vilket låter sig förklaras bl.a. av partiets växlande uppfattningar i olika frågor. Teorier framfördes om att partiet er- höll ekonomiskt stöd från främmande makt, oklart vilken. Partiet väckte mest uppmärksamhet genom den hatkampanj som drevs mot statsminister . bedöms det knappast ha något inflytande. 7Säkerhetspolisens författnings- skyddande verksamhet efter slut koncentrerade den po- lisiära säkerhetstjänsten sina krafter på omorganisation och upp- städning efter beredskapsåren. Till sistnämnda uppgifter hörde förhör med 160 officerare, underofficerare och officersaspiranter på deras egen begäran om deras nazistiska inställning. Flertalet för- hör hölls . Förhören resulterade i de flesta fall i att vederbö- rande friades från misstankar om bristande medborgerlig pålitlighet och antogs till tjänst eller utbildning efter beslut av försvarsminis- tern. I några fall överlämnades ärendet till den s.k. före beslut.2 1 Detta kapitel grundas huvudsakligen på : Politisk övervakning och personal- kontroll 1945-1969 (SOU 2002:88), densamme: Politisk övervakning och personalkontroll 1969-2002 (SOU 2002:89), : Den farliga fredsrörelsen (2002:90), densamme: Hotet från vänster (2002:91), , och : Övervak- ningen av (SOU 2002:92), : Säkerhetspolisens över- vakning av svensk högerextremism efter 1980 i SOU 2002:94, densamme: Överskottsinfor- mation från telefonkontroll i SOU 2002:95, och Evabritta : Säkerhetstjänst, nazism och högerextremism 1946-1980 i SOU 2002:94. 2Regeringen hade tillsatt en nämnd med uppgift att biträda med bedömning av ärenden rörande statliga tjänstemän som befarades brista i lojalitet mot samhället. av vissa befattningshavares pålitlighet (). Nämndens uppgift var att i befordringsärende rörande särskilt militära och polisiära befattningshavare, där fråga kunde föreligga om bristande lojalitet på grund av nazistisk åskådning, verkställa en allsidig och objektiv utredning och till ledning för avgörande uttala sig om vederbörandes på- litlighet. Ärenden upptogs av nämnden på begäran av vederbörande departementschef och det var denne som på grundval av nämndens utredning hade att fatta beslut i ärendena. Nämnden kunde även på eget initiativ ta upp och undersöka vissa fall. Nämnden handlade totalt ett hundratal ärenden, flertalet rörande militär personal. Nämnden skapade sig en bild av de anmälda personerna genom att hålla omfattande förhör, begära in utlåtanden från överordnade och hämta in uppgifter från statspolisen. Nämndens bedömning var i de allra flesta fall att en person, även om han varit eller alltjämt var nazist, skulle uppträda lojalt mot Övervakningen av SKP och dess medlemmar låg nere under någ- ra år och återupptogs först efter Pragkuppen våren 1948.3 Statspo- lisen lade emellertid ned betydande resurser på utredningar av ett stort antal industribränder, som – obefogat visade det sig – miss- tänktes vara anlagda av kommunister. och några av dess satellitstater bedrev spionage mot och olovlig underrättelse- verksamhet i . dömdes flera svenska med- borgare för grovt spioneri för sovjetisk räkning (marinspionen , Enbomligan och radarspionen ). greps översten i flygvapnet och dömdes sedermera för bl.a. grovt spioneri för Sovjet- unionens räkning. Detta fall, det allvarligaste fallet av spioneri som dittills avslöjats i hade, såvitt framkom- mit, inga som helst ideologiska kopplingar till kommunismen. I den följande framställningen behandlas endast den del av stats- polisens arbete som avsåg kartläggning av svenska politiska ytter- lighetsorganisationer och grupperingar som bedömdes utgöra eller kunna komma att utveckla sig till ett hot mot rikets säkerhet. Här dominerade helt övervakningen av kommunister medan nazister och andra högerextremister ägnades jämförelsevis lite uppmärk- samhet. Framställningen är indelad i ett avsnitt om inhämtnings- metoder, varefter följer avsnitt om samarbete med utländska tjäns- ter och om bearbetning av inhämtade uppgifter, särskilt registre- ring. Avslutningsvis behandlas statspolisens delgivning av uppgifter inom ramen för personalkontrollsystemet. Härvid behandlas även, för sammanhangets skull, de militära bestämmelserna om personal- kontroll. sitt land i en krigssituation. I flera fall framhölls att personen i fråga var naiv och hans poli- tiska uppfattning föga genomtänkt. Endast beträffande några enstaka personer uttryckte nämnden tvekan om deras pålitlighet. I några av dessa fall avstod regeringen från en utnäm- ning. I övrigt befordrades eller antogs personen till aktuell befattning. Nämndens verksam- het upphörde ; se vidare a.a. 3 Däremot fortsatte övervakningen av Sällskapet , eftersom dess verk- samhet i första hand ansågs röra rikets förhållande till främmande makt. Med inre spaning avses registerslagningar och kontakter mellan sä- kerhetspolisens centrala organisation och sektionerna liksom mel- lan sektionerna. Genom sammanställningar av befintliga uppgifter kunde värdefull information inhämtas och spridas inom polisen. I den inre spaningen ingick också studium av öppna källor, vilket in- nebar att polisen läste och gjorde urklipp eller avskrifter av tidning- ar och tidskrifter, böcker och andra tryckalster. Det var denna del av övervakningen, som kvantitativt avkastade det största resultatet. Särskilt de övervakade organisationernas egna pressalster gav möj- lighet att i stora drag följa organisationernas verksamhet. De ut- gjorde också en värdefull källa för samlandet av namn på funktionä- rer och medlemmar. Exempelvis kan nämnas att nyårshälsningar i de kommunistiska tidningarna kunde läggas till grund för registre- ring. I vissa fall inskränkte sig statspolisens övervakning av en or- ganisation helt eller väsentligen till att samla tidningsurklipp. Det förekom att statspolisen under täckadresser beställde information och trycksaker från de övervakade organisationerna. sände säkerhetspolisen en cirkulärskrivelse till sektionerna angående en samordning av pressgranskningen, i vilken man hemställde om uppgifter om vilka tidningar och tidskrifter som bearbetades vid respektive sektion. Varje sektion borde ha de kommunistiska och nazistiska tidningar som utkom inom sektio- nens arbetsområde. I , och , där ytterlig- hetspartiernas verksamhet är av större omfattning, bör även kom- munistiska och nazistiska kvinno-, ungdoms- och studenttidningar granskas. Det upplystes också att man för att bättre tillgodose kravet på aktuell information på prov skulle sända ut sammandrag av pressuppgifter till sektionerna. Med yttre spaning förstås skuggning av personer, spaning från fasta observationslokaler, övervakning av demonstrationer (inbegripet fotografering) och offentliga möten (innefattande bandinspelning). Ytterlighetspartiernas offentliga möten liksom demonstrationer var i stor utsträckning föremål för övervakning. Detsamma gällde i viss omfattning sammankomster med vänskapsföreningar och fredsor- ganisationer, vars verksamhet i stor omfattning var helt öppen. Iakttagelser om t.ex. talare, anförandenas innehåll, antalet deltaga- re, fanborgar, flygbladsutdelning och eventuella intermezzon rap- porterades. Det förekom att polisen fotograferade demonstra- tionsdeltagare för senare identifiering.4 Också interna möten, t.ex. SKP:s centralkommittémöten, kongresser och liknande, var ofta föremål för polisövervakning, varvid man försökte identifiera dem som gick ut ur och in i lokalen. Också i dessa sammanhang fotogra- ferades personer och polisen kunde ibland få hjälp med identifie- ringen av personal vid de hotell där delegaterna var inkvarterade. Polisen antecknade också registreringsnummer på bilar som var parkerade i anslutning till någon sammankomst, exempelvis vid en kongresshall, för att senare identifiera ägarna med hjälp av bilregist- ret. Statspolisen hade fast spaning mot på 84 i från en observationspost i en närbelägen fas- tighet och . Härigenom kunde man följa vilka personer som besökte högkvarteret och hur länge de stannade. Det kunde hända att personer skuggades efter sådana besök, ofta i syfte att fastställa vilka den övervakade träffade. No- teringar gjordes om den skuggades allmänna beteende, t.ex. om han uppträtt konspirativt. bevakades SFK:s expedi- tion i , bl.a. . kunde omfattande spaningsinsatser sättas in mot en per- son. var exempelvis ett par kommunister föremål för en intensiv övervakning i samband med att de företog resor till och . Och skuggades en funktionär inom NSR under en resa och hans hotelltelefon avlyssnades, troli- gen genom hotellets växel. Med förtroliga meddelare avses allt från personer som lämnar upp- gifter till polisen rörande förhållanden som de av en händelse har erfarit till personer som mer eller mindre kontinuerligt rapporterar inifrån en organisation som de av övertygelse tillhör eller har till- hört eller i vilken de har infiltrerats av polisen. 4 har i sina memoarer Säpochef 1962-70 s. 77-85 gjort gällande att säkerhetspoli- sen inte fotograferade demonstrationsdeltagare, vilket alltså är felaktigt. Den kommunistiska rörelsen täcktes av ett nät av meddelare. De fanns i pressen, på partikanslier, inom ungdomsrörelsen och inom vänskapsförbunden. Ett stort antal personer lämnade under längre eller (i vissa fall ) mer eller mindre regelbundet information om det kommunistiska till statspolisen direkt eller indirekt via försvarsstabens inrikesavdel- ning. Inga meddelare tycks ha funnits inom . Däremot fick statspolisen och uppgifter från en krets av meddelare, som ar- betade vid eller hade nära förbindelser med partihögkvarteret. Uppgifterna avsåg bl.a. personer, som sades syssla med illegal verksamhet eller verksamhet för rysk räkning, möten med parti- ets arbetsutskott, interiörer från den kommunistiska ungdomsrö- relsen och interna stridigheter inom de skandinaviska kommunist- partierna. Det förhållandet att man inom statspolisen ofta förhöll sig skeptisk till uppgifterna om illegal verksamhet hindrade inte att dessa kunde läggas till grund för ansökningar om telefonkontroll. En meddelare, som var aktiv inom SKP och därtill anknutna or- ganisationer, lämnade från slut och några decennier framåt initierade rapporter till statspolisen. De sammanlagt över 4 000 rapporterna rörde situationen inom SKP och Ny Dags redaktion liksom det nätverk av organisationer som var knutna till partiet, t.ex. Förbundet , , Clarté och Svenska Fredskom- mittén. Bland det material som meddelaren överlämnade kan näm- nas interna dokument som förteckningar över personer (ibland kompletterade med fotografier), korrespondens, protokoll, eko- nomihandlingar, utskick m.m. Dessutom lämnade meddelaren muntligt eller skriftligt inblickar i olika kommunistiska miljöer, t.ex. från SKP:s kongresser, som fram inte var offentli- ga, och om enskilda personer. Sistnämnda rapporter kunde innefat- ta mycket intima och utlämnande detaljer om kärleksaffärer och al- koholproblem. En annan meddelare, Esbjörn5, som och fram via försvarsstaben rapporterade till statspoli- sen, hade visserligen inga kontakter med kärna. Men meddelaren kunde på grund av sina språkkunskaper obehind- rat röra sig i de socialistiska ländernas vänskapsföreningar och lik- nande kretsar och utgav sig där för att vara kommunistsympatisör Huvuddelen av den synnerligen detaljrika och kon- spirativt anlagda rapporteringen, som totalt omfattar över 600 rap- porter, utgörs av beskrivningar av sammankomster, referat av tal vid möten, samtal etc. En stor del av uppgifterna rör några aktiva, om än inte särskilt framträdande kommunister, vilka räknade med- delaren som en nära vän. Rapporteringen om övervakningsobjek- tens och deras familjers personliga förhållanden är mycket ingående och tycks delvis syfta till att framställa dem som moraliskt tvivelak- tiga personer. Statspolisen betraktade meddelarens tillförlitlighet som god. Andra meddelare med anställning vid öststatsbeskickningar eller liknande rapporterade om kontakter mellan ledande svenska kom- munister och befattningshavare hos arbetsgivarna. En meddelare, som på eget initiativ tycks ha infiltrerat en kommunistisk ung- domsklubb i , arbetade som brevbärare och läm- nade bl.a. listor över prenumeranter på Ny Dag till statspolisen. Ofta var rapporterna av mycket trivial karaktär. Flera av meddelarna tycks på eget initiativ ha vänt sig till säker- hetstjänsterna. I något fall stod en meddelare, då han kontaktade statspolisen, i begrepp att lämna sin anställning, men övertalades av polisen att stanna kvar på denna från övervakningssynpunkt intres- santa arbetsplats. Vissa meddelare mottog regelbundet en fast er- sättning från statspolisen. Det gällde exempelvis de båda meddela- re, vilkas rapportering från SKP och därtill anknutna organisationer respektive från vänskapsföreningarnas verksamhet beskrivits. Den sistnämnde erhöll per rapport, vilket i dagens penning- värde motsvarar ett mångdubbelt större belopp. Det fanns naturligtvis en mängd personer utanför den kommu- nistiska rörelsen som kunde informera statspolisen om förhållan- den som rörde kommunister. första år hade statspolisen mer eller mindre tillfälliga kontakter med något tiotal socialdemokratiska fackföreningsmän, vilka rapporterade om kommunister på från försvarssynpunkt känsliga arbetsplatser, bl.a. SJ och vissa befästningar i övre . Det förekom att statspo- lisen fick tillgång till avlöningslistor, av vilka framgick vilka som betalade partiavgift till SKP. Personer med anknytning till Fol- kets Hus-rörelsen informerade polisen om kommunistiska möten som skulle hållas i dess lokaler. Gymnasieungdomar, bl.a. sådana med anknytning till SSU, lämnade uppgifter om lokala kommunis- tiska aktiviteter vid respektive skola. Bland meddelarna märktes också, särskilt i , fjärdingsmän, tullpersonal och främst socialdemokratiska kommunala förtroendemän. Polisen hade förtroliga meddelare också inom några av de höger- extremistiska organisationerna. kan det ha rört sig om en person som på polisens initiativ infiltrerade en organisation. Genom sådana meddelare kunde polisen få rapporter om vad som förevarit vid interna möten, även om sådana rapporter sällan före- kommer i materialet. Förtroliga meddelare kunde även bidra med allmänna uppgifter om organisationernas verksamhet och lämna uppgifter som bidrog till att personer kunde identifieras. En ut- ländsk medborgare med stora kunskaper om europeisk nazism var en särskilt värdefull meddelare. Tips kunde även inkomma från all- mänheten. Telefonkontroll innebar att telemeddelanden som befordrades till eller från ett telefonnummer i hemlighet avlyssnades eller togs upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i med- delandet. Som framgått av den rättsliga översikten (kap. 5) fick det- ta tvångsmedel användas endast i samband med förundersökning rörande allvarligare brott och efter beslut av allmän domstol. Åt- gärden fick utnyttjas endast då någon var skäligen misstänkt för brottet och åtgärden var av synnerlig betydelse för utredningen. Och den fick endast avse en teleadress som innehades eller annars kunde antas komma att användas av den misstänkte. Genom telefonavlyssning fick naturligtvis statspolisen in en mängd uppgifter som låg vid sidan om förundersökningen rörande det brott som motiverat telefonkontrollen. Sådan information kunde röra såväl den person som förundersökningen avsåg som andra personer. Den kunde avse annan brottslig verksamhet eller förhållanden som inte var brottsliga. En samlingsbeteckning för så- dana uppgifter är överskottsinformation. Andra beteckningar är si- doinformation eller spillinformation. Som framgått av den rättsliga översikten var också polisens möj- ligheter att ta del av postförsändelser, s.k. postkontroll, strikt re- glerade i lagstiftningen. Vid sidan härav förekom det att statspoli- sen genom kontakter med postpersonal fick uppgifter t.ex. om prenumeranter på vissa tidningar. övergick statspolisen från direkt avlyssning av telefonsamtal till en manuellt-mekanisk upptagning av samta- len. Vid centrala driftkontroll i byggdes en speciell avlyssningsanläggning för statspolisens räkning, den s.k. Inledningsvis möjliggjorde anläggningen kontroll av endast tolv telefonabonnemang men den byggdes efter hand ut så att 75 linjer kunde avlyssnas . Samtalen spelades ursprungligen in på dimafonplattor, vilka levererades till statspoli- sen. personal utförde medlyssning för att, om något alarmerande framkom, kunna underrätta statspolisen om detta. övergick man till en automatiserad mekanisk telefonkontroll med tonbandsinspelning och en med- lyssningsanläggning installerades hos statspolisen. Statspolisen avlyssnade upptagningarna och gjorde skriftliga re- ferat. I inledningen av ett ärende gjordes tämligen utförliga referat i syfte att kartlägga den misstänktes vanor, hans umgänge och be- kantskapskrets m.m. i utredningen gjordes i regel endast korta sammanfattningar av samtalen. Ordagranna utskrifter av samtalen gjordes sällan. Till följd av den stora mängden inspelade samtal var avlyssningen ofta summarisk, särskilt då den misstänkte hade kartlagts eller då den eller de kontrollerade telefonerna var kontors- eller arbetsplatstelefoner, som nyttjades även av andra än den misstänkte. Uppteckningar som bedömdes sakna betydelse för utredningen skulle efter granskningen förstöras i enlig- het med bestämmelser. I en PM, som troligen författats , framhölls emellertid att vid beslut om förstöring måste hänsyn tagas till vunna erfarenhe- ter. Det har sålunda bedömts vara säkrast att ge stadgandet en vid- sträckt tolkning. Till synes ovidkommande saker har längre fram under utredningens gång visat sig vara av synnerligen stor betydel- se. Det förekom i betydande utsträckning att telefonkontroll an- vändes som ett medel att skaffa information även om andra perso- ner än den misstänkte och/eller förhållanden av allmänt intresse rö- rande den organisation som han tillhörde. I en intern utredning framhölls således att man inte skulle tillämpa det nyss- nämnda systemet med summarisk avlyssning av kontors- och ar- betsplatstelefoner i sådana fall där kontrollen var upphängd på en viss person men man avsåg att kontrollera inte endast dennes sam- tal utan även andra samtal på samma apparat. I samma rapport kon- staterades att telefonkontroll i ytterst få fall varit avgörande för av- slöjande av spioneri- och sabotagebrott. Sin stora betydelse hade telefonkontrollen i stället som en arbetsavlastande och personal- besparande faktor, då den ju lämnar upplysningar och anvisningar för spaningen och övervakningen, och personal i enlighet med des- sa anvisningar kunnat sättas in för ett visst tillfälle eller övervak- ningen eller skuggningen helt kunnat inställas. Statspolisen lade upp överskottsinformationen i särskilda meddelarakter med fiktiva källbeteckningar. Kopior av materialet fördes regelmässigt till person- eller sakakter och tillställdes berörda sektioner. Liksom i fråga om övriga meddelare var meddelarens identitet känd endast inom en mycket liten krets av befattningshavare vid statspolisen. Genom telefonkontroll mot ett mycket begränsat antal kommu- nister kunde statspolisen avlyssna telefon- samtal inom stora delar av vad statspolisen kallade parti- eller kommunistkomplexet. till omkring 1967/68 var således växeln hos på i avlyssnad i stort sett utan uppehåll. Det första tillståndet gällde en person, som var mycket aktiv inom SKU, med anledning av misstanke om del- aktighet i grovt spioneri. hade råd- husrätt - inom ramen för förundersökningen mot den sedermera dömde spionen – gett tillstånd till telefonkon- troll innefattande avlyssning bl.a. av två telefoner hos SKU på nyssnämnda adress. Eftersom den misstänkte enligt åklagaren kun- de förväntas begagna även SKP:s växelnummer kom tillståndet att avse även detta. kom tillstånd till avlyssning av växeltelefonen att lämnas i en annan förundersökning mot en person som misstänktes för att förmedla pengar från öststater till SKP. Inom ramen för den förundersök- ningen gav rådhusrätten också tillstånd till avlyssning av tidningen telefon.6 Samma abonnemang kunde alltså vara föremål för telefonkontroll enligt flera, parallella beslut. Avlyssningen av SKP:s växeltelefon kom omgående att fortsätta inom ramen för förundersökningen mot en av de misstänkta i En- bomsligan, ett tillstånd som förlängdes . Där- efter överflyttades tillståndet till en förundersökning mot några personer, bl.a. en kommunistisk riksdagsman, som misstänktes för spioneri, en förundersökning som i praktiken kom att fortgå , även om de personer som var föremål för misstanke skiftade. Flertalet misstänkta var kommunistiska funk- 6 P 389, C 1 1, . I akten finns även en framställning om avlyssning av sex ledan- de kommunisters bostadstelefoner i syfte att kartlägga den misstänktes kontakter med dessa. En sådan avlyssning skulle ha varit i strid med reglerna om telefonkontroll. En genomgång av tingsrätts arkiv och de berördas personakter ger vid handen att något beslut i enlighet med framställningen inte fattades. Tillstånd till avlyssning gavs beträffande såväl de miss- tänktas bostads- som arbetstelefoner.