sou · GQB387d2 · 2003-01-01 00:00:00 — De misstankar som fanns att de svenska Palestinagrupperna finansierades av de pale- stinska organisationerna eller av arabstaterna kunde däremot av- skrivas på ett tidigt stadium. Såvitt avsåg de svenska Palestinagrupperna riktade säkerhetspoli- sen inledningsvis sin uppmärksamhet mot det samarbete som dessa grupper hade med vänsterextremistiska organisationer i , främst KFML/SKP, KFML(r) och FK, liksom med palestinska or- ganisationer, främst Al och . Säkerhetspolisen intresse- rade sig även för det direkta samarbete som förekom mellan svens- ka vänsterrörelser och palestinska organisationer. En bit in började polisen i stället betona risken för att enskilda ak- tivister inom Palestinarörelsen – med eller utan sin organisations goda minne – understödde palestinska terrorister. Misstankarna av- såg dels att dessa tog direkt del i planeringen och genomförandet av terrordåd, t.ex. genom att smuggla sprängmedel, dels att de medve- tet eller omedvetet lät sig utnyttjas av terrorister, exempelvis ge- nom att överlåta passhandlingar, hjälpa till med att skaffa informa- tion av olika slag, hyra bilar eller erbjuda logi. Det förekom även uppgifter om att svenskar undergick militär utbildning i bl.a. Liba- non och liksom om att de mediciner som skickades till palestinska flyktingläger hade stulits från svenska sjukhus. KFML(r) liksom RMF skall ha engagerat sig till förmån för Ir- ländska Republikanska Armén (). Delade meningar inom säkerhetspolisen intog säkerhetstjänsterna som framgått en tämligen alarmistisk syn på de vänsterextremistiska grupperna. Omsider växte det emellertid inom säkerhetspolisen fram en mer nyanserad inställning till dessa grupper. Det fanns inom säkerhets- polisen, något förenklat, två uppfattningar om extremvänsterns far- lighet. Enligt den ena uppfattningen var dessa rörelser starka och de arbetade målmedvetet för en revolution i . De var, trots allt tal om och , i större eller mindre utsträckning styrda från . Många medlemmar skulle inom över- skådlig tid komma att inta ledande befattningar i samhället och då, om inte förr, omdana samhället enligt sin marxist-leninistiska ideo- logi. Den andra riktningen såg mera avspänt på läget och framför allt på utvecklingen. Den svenska demokratin var stark nog att motstå ett relativt litet antal fanatiker, av vilka de flesta för övrigt skulle lugna ned sig . Dessa motsättningar kom till ut- tryck bl.a. vid polischefsmöten ända fram till år 1980.66 hörde till dem som intog en mindre alarmistisk ståndpunkt till vänsterextremismen. bedömde han att det fanns två skäl att uppmärksamt följa de revolutionära grupperna. Dels måste man kontrollera att de inte militariserades och/eller samverkade med främmande makt. Detta kunde i huvudsak ske utan vetskap om organisationernas medlemsantal och utan närmare personkännedom. Dels måste infiltration av försvaret förhindras. Därför behövdes personalkontroll.67 Vid ett chefsmöte förklarade han att kontrollen av de revolutionära rörelserna mot bakgrund av de resurser och lagtekniska möjligheter vi har är tillräcklig och tillade att det gällde för säkerhetspolisen att skaffa sig en sansad och grundlig bedömning av läget och att rätta sin verksamhet där- efter.68 Hans uppfattning var dock ingalunda oomstridd inom or- ganisationen. Hans efterträdare hamnade också han på kollisionskurs med några av sina mer alarmistiska re- gionchefer, vilka var starkt kritiska till de av regeringen ut- färdade tillämpningsföreskrifterna till personalkontrollkungörel- sen. Vid en konferens tvingades Hjälmroth påpeka att det ytterst var en huvuduppgift för statsmakterna hur extremisterna övervakades.69 Även inom den militära säkerhetstjänsten kom alltså hotet från vänsterextremisterna att tonas ned i takt med att deras aktiviteter inom försvaret dämpades. förde de flesta politiska ytterlighetsrörelser i Sve- rige en tynande tillvaro. Revolutionära och antidemokratiska bud- 66 T.ex. protokoll 20.9.1980 från föreståndarmöte för sektions- och regionchefer 28- 30.5.1980, 5:720/6, vol. Ett exempel på den avspända attityden redovi- sas i : Politisk övervakning och personalkontroll 1945-1969 (SOU 2002:88) 67PM ang. tillämpningen av personalkontrollkungörelsen 17.10.1972, F I, vol. 1, ar- kiv 68Protokoll från sektions- och rotelchefskonferens 14-17-11.1972. 5:720/6, löpnr. 69Protokoll 3.11.1976 från regionkonferens för Övre och Nedre regioner 26- 28.10.1976, 5:720/6, vol. skap appellerade inte till den stora allmänheten. Den ideologiska splittringen var stor och grupperna blev alltmer marginaliserade. Det förhållandet att det förelåg motsättningar mellan Sovjetunio- nen och och därmed mellan olika kommunistiska partier i inverkade dock inte i någon större utsträckning på säker- hetspolisens bedömning av hotet från de svenska vänsterextremis- terna. Det väsentliga var därför partiernas revolutionära kommunis- tiska ideologi. Även om det för tillfället fanns motsättningar mellan och hade de gemensamma intressen, de kunde använda samma underrättelseteknik och de kunde ta hjälp av var- andras sympatisörer i . Säkerhetspolisen ansåg sig ha säkra belägg för att svenska kommunister användes för illegal verksam- het. Man förväntade sig också att inhemska sympatisörer skulle vara en angripare behjälplig under beredskaps- eller krigstillstånd. En ytterligare utbrytning ur SKP skedde då en del av vänsteroppositionen bildade SKP(ml), Kom- munistiska Arbetarparti (SKA), som dock lades ned . års riksdagsval uppmanade SKP sina medlemmar att rösta på socialdemokraterna och följande år övergick partiet till att arbeta för en demokratisk svensk socialism. Säkerhetspolisen förefaller i stort sett ha avskrivit SKP som ett hot mot rikets säker- het, även om disciplinen var hård och aktiviteten hög bland de ofta välutbildade medlemmarna. Det konstaterades att många arbetade under täcknamn och att partiets säkerhetstjänst var god för att skydda mot infiltration och kontroll.70 bytte partiet namn till Solidaritetspartiet och tog helt avstånd från marxism- leninismen, vilket medförde att säkerhetspolisen inte längre fann skäl att ägna organisationen någon särskild uppmärk- samhet. KPML(r) bedriver alltjämt verksamhet, numera inom det demo- kratiskt-parlamentariska systemet, om än med mycket begränsad framgång. Antalet medlemmar uppskattades till ca 3 000. Partiet har fortsatt sin revolutionära retorik men sä- kerhetspolisen bedömer i vart fall dess möjligheter att på egen hand åstadkomma en revolutionär situation i som minimala. Så sent som ansåg en bedömare inom säkerhetspolisen att det verkliga hotet från partiet var att dess medlemmar kunde utnyttja ett skymningsläge till att försöka åstadkomma så mycket skada och oreda som möjligt, genom sabo- tage och liknande, för att den vägen antingen skapa den revolutio- 70 PM , SAK , löpnr 1, nära situationen, eller underlätta en sovjetisk invasion. Mot bak- grund av att ett inte obetydligt antal partimedlemmar innehade skyddsklassade befattningar kunde man, enligt samme bedömare, inte bortse från möjligheten att partiet medvetet sökte placera medlemmar på känsliga ställen. Partiet ansågs även sprida desin- formation och därigenom utså misstro mot myndigheterna. Som exempel nämndes det s.k. polisspåret i utredningen av mordet på statsminister . Partiet fortsatte sitt agerande på arbets- platserna genom att uppmuntra till vilda strejker. betonades främst partiets framgångsrika subver- siva verksamhet inom transportväsendet, skolan, exportindustrin, vård- och socialsektorn. Partiets internationella kontakter med pa- lestinska organisationer bedömdes utgöra ett potentiellt terrorist- hot. var bedömningen att inget tydde på att partiet inom överskådlig tid hade för avsikt att med våld söka för- ändra det politiska systemet. Men det förelåg ett latent infiltra- tionshot genom att medlemmar kunde söka anställning inom total- försvaret eller i SUA-företag. Kontakterna med palestinska organi- sationer ansågs inte längre utgöra något direkt hot mot svenska in- tressen. APK återupptog den politiska utbildningen av partimedlemmar i och . Partiet försattes i konkurs. Följande år bildade den tidigare partiordföran- den ett nytt parti under den då lediga beteckningen Sve- riges Kommunistiska Parti (SKP). Detta är om möjligt än mer be- tydelselöst än vad APK var. KAF bytte namn till (). SP erhöll i riksdagsvalen åren 1985 och 1998 ca 15 000 röster respektive knappt 1 500 röster. I partiprogrammet betonades att man ville att övergången till socialism skulle ske fredligt. Enligt be- dömningar inom säkerhetspolisen var par- tiet knappast längre att beteckna som omstörtande, även om det inte kunde uteslutas att det nya och mer reforminriktade parti- programmet bara var ett slags dimridå. Offensiv fortsatte sina försök att infiltrera SAP och SSU. benämnde man sig , som ombildades till Rättvisepartiet Socialisterna med ungdomsorganisationen . Dessa organisationer bedömdes ha starka ledare som inte var främmande för att använda sig av utomparlamentariska metoder. Elevkampanjen anses ligga nära de autonoma, anarkistiska grupper- na. (Begreppet autonom har av säkerhetspolisen använts som en samlingsbeteckning för hela den anarkistiskt präg- lade, aktivistiska utomparlamentariska vänstern.) Omkring 1970 började nya anarkistiska grupper att växa fram i Sve- rige, särskilt inom kulturradikala kretsar. Bland de inblandade svenskarna i den s.k. Kröcherligan som för- beredde människorov av statsrådet var flertalet anarkister. Säkerhetspolisen misstänkte även andra kopplingar mellan svenska anarkister å ena sidan och västtyska och italienska terrorister å den andra, misstankar vilka dock inte kunde styrkas. uppträdde anarkistiska ungdomsgrup- per, t.ex. Commando Coca Cola, alltmer våldsamt i samband med husockupationer. De var också inblandade i kravallartade demon- strationer, vandalism och sabotage riktade främst mot amerikanska intressen och multinationella företag. Särskilt drabbat var bensin- bolaget som utsattes för omkring 500 at- tentat. Bl.a. spolades bensin mot en av bolagets stations- byggnader i som sedan antändes och en brandbomb kasta- des mot en i . En ny våg av angrepp mot inleddes , varvid som motiv angavs bolagets oljeutvinning i . Även om få av brotten klarades upp, hade säkerhetspolisen uppfattningen att gärningsmännen hu- vudsakligen stod att finna i autonoma kretsar men i viss mån även bland yngre kommunister. började säkerhetspolisen uppmärksamma brottslighet kopplad till djurrättsfrågor. Det förekom och före- kommer alltjämt aktioner för att befria försöksdjur och pälsdjur och skadegörelse/sabotage, t.ex. i form av mordbrand, riktad mot bl.a. livsmedelsindustri, pälsdjursuppfödning och hamburgerrestau- ranger. Personal vid sjukhus och institutioner som sysslat med djurförsök har utsatts för hot och trakasserier. kom djurrättsaktivismen i allt högre grad att kopplas till de auto- noma kretsarna. var samma individer aktiva såväl inom djurrättsaktivism som i antifascistiska, antisexistiska och an- tikapitalistiska nätverk. har denna typ av brottslig- het minskat. började de anarkistiska grupperna att på allvar engagera sig i antifascistiska aktioner och miljöaktivism. Våldsamma konfrontationer uppstod mellan anarkister och nazister bl.a. i samband med de senares firande av dödsdag . har även andra politiska meningsmotståndare trakasserats, t.ex. som höll sitt årsmöte i . Säkerhetspolisen förutsåg i samband med byg- gandet av sabotage mot maskiner och byggnader, hot mot personal och aktioner mot kontor där viktiga handlingar förvarades. omhändertogs också ett tiotal svenskar som deltagit i skadegörelse och olaga intrång vid anläggningar i Köpen- hamn. Andra aktioner avvärjdes. Gruppen Socialekologisk aktion sökte bl.a. medelst sabotage förhindra ett vägbygge i och en av ledarna dömdes för uppvigling. har autonoma grupper varit aktiva i kampen mot globalisering. Vid EU:s stats- och regeringschefsmöte i hörde således anarkister till de grupper som var mest ak- tiva i de våldsamma upploppen. Den autonoma rörelsen var enligt säkerhetspolisens bedömning genom sin anarkistiska grundkaraktär löst sammanfogad, men det fanns en klart organiserad kärna som hade kontakter med danska anarkister. ansåg sig säkerhetspolisen kunna konstatera att det fanns kontakter eller kopplingar mellan svenska anarkister och utländska terroristgrupper. Anarkisterna an- ses inte utgöra något egentligt hot mot rikets säkerhet. Deras mili- tanta uppträdande utgör emellertid en fara för enskilda personer, företag och institutioner, som är dem misshagliga. De utgör även ett hot mot andras grundlagsskyddade rättigheter, såsom yttrande- och demonstrationsfrihet. Den militära säkerhetstjänstens hotbild71 Den öppet subversiva verksamheten inom försvaret låg under 1980- talet på en mycket låg nivå och stämningen bland de värnpliktiga var positiv. Endast enstaka incidenter i form av t.ex. kollektiv sjukmönstring och demonstrationer rapporterades från förban- den.72 Förutom viss propaganda från SKP:s och KAF/SP:s sida var de vänsterextremistiska organisationernas aktiviteter inom försva- 71Till grund för detta avsnitt ligger, förutom det material som särskilt nämns i följande noter uppgifter som lämnats till kommissionen av bl.a. följande personer: , , , C G Hammarsköld, , , P G Näss, , , och 72KU 005-103-813, 26.2.1981, Ö IV, och HPM 317 H, 26.8.1981, Säk/U HPM, MUST:s ar- kiv SOU 2002:87 Säkerhetstjänsternas hotbilder ret ringa.73 Inom den högsta militära ledningen bedömde man att extremistgrupperna inte utgjorde något hot mot försvaret. Denna hotbildsbedömning kom också med viss eftersläpning att prägla den militära säkerhetstjänsten på central nivå. KPML(r) angavs alltjämt söka bilda hemliga celler bland värnpliktiga vid förbanden. Sådana grupper hade varit aktiva i sam- band med strejk- och maskningsaktioner samt vid spridande av propaganda. Partiets medlemmar förutsattes under värnplikts- tjänstgöringen samla upplysningar om försvaret som skulle vidare- befordras till partiet i syfte att störta den borgerliga staten.74 Partiet ansågs mer eller mindre medvetet ledas av de sovjetiska underrät- telsetjänsterna och bedömdes mot bakgrund av historiska erfaren- heter och utifrån dess uttalade våldstendenser i ett skymningsläge kunna bistå en angripare med underrättelser, sabotage och subver- sion. Samma bedömning gjordes såvitt avsåg APK. SKP var visserligen uttalat försvarsvänligt, men enligt den militä- ra säkerhetstjänsten arbetade partiet i realiteten för att så stor del av arbetarmassan som möjligt skall göra värnplikt och lära sig bruka vapen därför att, när det nationella befrielsekriget är över, är det proletariatets uppgift att fullfölja den socialistiska revolu- tionen. Partiet ansågs bedriva konspirativ cellverksamhet vid för- banden.75 SKP liksom KAF/SP sades ha som uttalat mål att genom infiltration säkerställa besättandet av nyckelbefattningar så högt upp inom försvarsmaktens organisation som möjligt. Beträffande verksamheten bland de värnpliktiga tyckte sig säkerhetstjänsten ha kunnat iaktta att en kraftsamling skett mot att bedriva underrättel- severksamhet i syfte att gagna det egna målet . De värnpliktiga medlemmarna skulle enligt denna bedömning söka sig till tjänstgöringsområden som ledde till placeringar inom högre re- gionala och centrala staber i fred eller krigsplacering inom brigad- eller fördelningsstaber.76 Sammanfattningsvis bedömdes APK, KAF/SP, KPML(r) och SKP alltjämt första hälft utgöra ett starkt hot mot försvarsmakten. De ansågs bedriva subversiv verksamhet i mera utstuderad form än tidigare, varvid långsiktighet var en fram- trädande faktor.77 Man kunde inte med säkerhet konstatera någon av främmande makt ledd eller stödd infiltration inom försvarsmak- 73Specialorientering 17/81, 15.10.1981, Säk H 901:7029:7, B 1, vol. 76HPM 215, 3.10.1983, Säk/U HPM, Däremot ansåg man att det sannolikt förekommit ett antal in- filtrationsförsök från personer tillhörande vänsterextremistiska or- ganisationer, främst riktade mot anställningar inom försvaret lik- som mot hemvärnet, frivilligorganisationerna och SUA-arbeten. En mängd kopplingar ansågs finnas mellan de kommunistiska partierna och fredsorganisationer, miljörörelsen och vänskapsföreningar.78 Särskilt framhölls i sistnämnda sammanhang APK.79 var uppfattningen inom säkerhetsavdel- ningen att den värnpliktsfackliga verksamheten kunde utnyttjas av företrädare för vänsterextremistiska organisationer. Denna upp- fattning stötte på patrull från , som rea- gerade mot de tämligen utförliga redogörelser för värnpliktskonfe- rensen och vapenfririksdagen, som lämnats i en årsöversikt rö- rande subversiv verksamhet inom försvarsmakten.80 Värnpliktsfack- liga aktiviteter förekommer därefter inte i materialet. Värnplikts- vägran av politiska skäl bedömdes i vart fall sakna relevans för den militära säkerhetstjänsten. nådde flera av de vänsterextre- mistiska partiernas medlemstillströmning och aktivitet ett botten- läge. Den öppet verkande revolutionära vänstern sågs som en kraft av marginell betydelse. Den subversiva verksamheten mot försvaret låg på en mycket låg nivå. Vad beträffade den dolda kommunistiska aktiviteten i omstörtande syfte befarade man att denna verksamhet skulle komma att förfinas och ta sig nya vägar i takt med att den extrema vänsterideologin förlorade sin attraktionskraft i demokra- tiska val. Infiltration av försvaret angavs av säkerhetstjänsten fort- farande vara en huvudpunkt på de revolutionära partiernas pro- gram. Från militär sida ansågs det därför finnas anledning till fort- satt vaksamhet.81 SKP hade upphört att existera som politisk rörelse. Dess arvtagare hade tagit av- stånd från subversion och revolutionär kamp. Rörelsens ändrade inriktning ansågs böra leda till en omprövning från säkerhetssyn- punkt. Däremot ansågs KPML(r) och SP alltjämt som säkerhets- hot, varvid det beträffande KPML(r) särskilt noterades att partiet hade ett verksamt militärutskott och en uttalad subversiv ambition gentemot försvaret.82 78HPM 521, 7.12.1981, Säk/U HPM, 79HPM 158, , Utg HPM, 80HPM 215, 3.10.1983, Säk/U HPM, 81Specialorientering 7/87, för vissa organisationer, , vol. 261, och HPM 158, , Utg HPM, 82HPM 158, , Utg HPM, ansågs anarkisterna, ett be- grepp som inrymde allt från våldsfixerade terrorister till surrealis- tiska konstnärer och politiskt mycket medvetna människor, utgö- ra ett minimalt säkerhetshot ur försvarets synvinkel, även om det antimilitaristiska budskapet var klart markerat.83 Sedan vissa auto- noma grupper i ökande omfattning genomfört aktioner som blivit alltmer våldsamma ändrades bedömningen. Genom att FMV hade ett avtal med bensinbolaget ansågs hotet mot försvarsmakten från de autonoma ha ökat avsevärt.84 upplösning och innebar naturligtvis att den militära hotbilden förändrades på ett genomgripande sätt. Hotet om en invasion avskrevs på kort och medellång sikt. Underrättelseverksamheten mot från öst och väst bedömdes fortsättningsvis främst inriktas för stöd av eget lands näringsliv.85 De svenska organisationer som mer eller mindre medvetet ansågs ha verkat för sak förlorade sin relevans. Mot denna bakgrund ägnades därefter de vänsterex- tremistiska rörelserna praktiskt taget ingen uppmärksamhet från den militära säkerhetstjänstens sida och anses inte någon sådan organisation utgöra ett hot mot rikets säkerhet. 3 Fredsrörelserna och vapenvägrarorganisationerna86 Efter slut fanns i vida kretsar runtom i världen en krigströtthet och fredsvilja. Den förnyade spänningen mellan blocken och uppkomsten av det skapade en känsla av hot. Denna känsla utnyttjades enligt säkerhetstjänsterna av Sovjet- unionen, vilket tog sig uttryck bl.a. i att en första Världsfredskon- gress hölls i . Vid kongressen bildades Världsfredsrå- det. bildades en svensk organisation, benämnd (), som knöts till Världs- fredsrådet. Statspolisen bedömde att Världsfreds- rörelsen och dess svenska kommitté var den mest aktiva delen av 83Specialorientering 7/87, vissa organisationer, , vol. 84HPM 223, 24.4.1989, och HPM 282, , Utg HPM, 85HPM 147, 29.11.1995, 86Detta avsnitt bygger i huvudsak på : Den farliga fredsrörelsen (SOU 2002:90) fredsrörelsen och drevs av de kommunistiska partierna och de kommunistiska täckorganisationerna genom kongresser och kon- ferenser. Denna form av fredsarbete uppfattades som utpräglat politisk och ingenting annat än en opportun arbetsform för den sovjetryska propagandan. Deltagarna i de internationella konfe- renserna hämtades huvudsakligen från den intellektuella medlö- parkadern och täckorganisationerna. De internationella fredskon- gresserna var inte bara propagandaföreställningar utan också fora för att anvisa riktlinjer för det lokala arbetet. På hemmaplan skulle de lokala kommunistorganisationerna genom sina ´fredskam- panjer´ och ´fredsoffensiver´ i press och på möten föra propagan- dan vidare. Denna statspolisens uppfattning om SFK som en sov- jetisk front- eller täckorganisation undergick inte några förändring- ar . Den militära säkerhetstjänsten gjorde likartade bedömningar. I en översikt rörande SKP och fredsrörelsen som utarbetats inom försvarsstabens inrikesavdelning konstaterades att Världs- fredsrörelsen i huvudsak lagt sig mycket nära den linje som Sovjet- unionen drev i . Det var alltså inte överraskan- de att SKP engagerat sig hårt i Världsfredsrörelsen och inlemmat detta arbete i det allmänna partiarbetet. Partiet ansågs nästla sig in i ideella sammanslutningar och organisationer i syfte att inom dessa skapa kommunistiska fraktioner. Allmänhetens kritiska inställning till kommunismen kunde härigenom avtrubbas. Inte heller den mi- litära bilden av och Svenska Fredskommitténs funktion som en viktig del av det sovjetiska och kommunistiska propagandaarbetet undergick någon större förändring under perio- den. I en inom inrikesavdelningen upprättad PM rö- rande och några andra internationella frontorga- nisationers (Den världsfackliga rörelsen, och Demokratisk Ungdoms ) verk- samhet i anfördes bl.a. följande. De internationella frontorganisationerna utger sig för att vara ideella rörelser och kan därför locka icke-kommunistiska idea- lister att samarbeta (idealister som inte förstår att de därigenom går kommunisternas ärenden, eller som, ifall de misstänker en kommunistisk inblandning, ändock vill tro att den ideella tan- ken är rörelsens huvudintresse och att det, för den goda sakens skull, kan vara motiverat att ta en risk). 87 PM 25.5.1962, H 8100-5, F I, vol. De kommunistiska frontorganisationerna angavs ha tre särskilda uppgifter, nämligen att stödja politik i något visst avseende, att inverka på den allmänna opinionen i kommunistisk riktning och att vara rekryteringsbas för partifunktionärer. Avslut- ningsvis framhölls följande. Att propaganda kan i mycket hög grad påverka folkmeningen är ett väl dokumenterat förhållande. Fullt klarlagt är också, att nu pågående propaganda måste betraktas som ett väsentligt risk- moment, därför att den kan verka förlamande och undergrävan- de på försvarsviljan. God kännedom om propagandaläget är följaktligen av stor vikt för försvarsmakten. En fortlöpande in- samling och bearbetning rörande propagandan torde vara bety- delsefull. bedömde statspolisen att de politiskt neutrala fredsorganisationerna, t.ex. Svenska Freds- och Skiljedomsföre- ningen (SFSF), riskerade att utnyttjas i den prosovjetiska propa- gandans tjänst. Mot decenniets slut rapporterades tecken på kom- munistisk verksamhet inom eller riktad mot SFSF:s ungdomsorga- nisation , bl.a. i form av kontakter mellan sovjetryska ambassadtjänstemän och företrädare för förbundet. Det fanns även misstankar om att den sovjetiska rist subventionerade resor till öststater arrangerade av Ungdomens resebyrå, som drevs av . Det kunde kon- stateras att aktiva kommunister innehade förtroendeposter inom förbundet och man fruktade att blåögda idealister skulle låta sig utnyttjas av dessa durkdrivna funktionärer.