sou · GQB360d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Lagen (1993:599) om radiokommunikation är enligt 1 § första stycket tillämplig på användning av radioanläggningar och på användning av radiovågor för kommunikation, m.m. Med sist- nämnda tillägg innesluts också sådan användning av radio som inte uppfattas som kommunikation, t.ex. radiobestämning genom radar. I 2 § lagen definieras en radioanläggning som en sändare eller en mottagare av radiovågor. Med radiosändare avses en anordning som är avsedd för radiokommunikation eller radiobestämning genom sändning av radiovågor. Med radiomottagare avses en anordning som är avsedd för mottagning av radiovågor. Med den angivna definitionen utgör såväl mobiltelefoner som radar en radioanlägg- ning. Radiovågor definieras i 2 § lagen som elektromagnetiska vågor med lägre frekvens än 3 000 gigahertz som utbreder sig utan sär- skilt anordnad ledare. Detta innebär således att kommunikation med hjälp av elektromagnetiska vågor över denna frekvens faller utanför lagens tillämpningsområde. Med radiokommunikation avses enligt 2 § överföring, utsändning eller mottagning av tecken, signaler, skrift, bilder, ljud eller med- delande av varje slag med hjälp av radiovågor. Alla former av informationsöverföring genom användning av radiovågor omfattas. Det bör observeras att varje led i kommunikationen i sig utgör radiokommunikation. Verksamhet som endast omfattar mottag- ning av radiovågor är således att anse som radiokommunikation. Avgörande för om fråga är om radiokommunikation är om överfö- ringen, sändningen eller mottagningen innehåller någon form av information. 1992/93:200, s. 317) Med radiobestämning avses enligt 2 § bestämning av position, hastighet eller andra kännetecken hos ett föremål med ledning av radiovågornas utbredningsegenskaper. Definitionen i 1 § av tillämpningsområdet för lagen omfattar genom tillägget av m.m. även andra apparater som i någon bemärkelse tar i anspråk radiofrekvenser. Så är fallet med apparater för överföring av radiofrekvent energi för alstring av värme (t.ex. mikrovågsugnar och plastsvetsar) eller för apparatens interna funktion och sådana elektriska anordningar som alstrar radiovågor utan att utnyttja radiostrålningen. 1992/93:200, s. Det ges således visst utrymme för att meddela de bestämmelser som behövs för att säkra att nu nämnda anordningar, som inte utgör radiosändare i vanlig bemärkelse, inte kommer till använd- ning på ett sätt som stör den användning som sker för kommu- nikationsändamål och radar (prop. 1992/93:200, s. 316). Bestämmelserna i lagen om radiokommunikation syftar enligt 1 § andra stycket dels till att främja ett effektivt nyttjande av möjlighe- terna till radiokommunikationer och andra användningar av radio- vågor genom att skapa ordning i etern, dels till att tilldelning av radiofrekvenser skall ske efter bestämda utgångspunkter. 1992/93:200, s 193) Ett effektivt nyttjande skall uppnås genom statlig förvaltning av den ändliga resurs som radiofrekvens- spektrum är. Att naturresursen är ändlig innebär att det kan antas att olika intressen kommer att stå mot varandra med sinsemellan oförenliga krav på tillgång till radiofrekvenser (prop. 1992/93:200, s. 168). Det är därför lagen om radiokommunikation innehåller bl.a. regler om tillståndsplikt, tillståndsgivning, tillståndstid, tillsyn och åtgärder mot störningar. Som huvudregel föreskriver lagen om radiokommunikation att det krävs tillstånd för att här i landet eller på ett svenskt fartyg eller luftfartyg få använda en radiosändare, dvs. det är enligt 3 § endast sändning av radiovågor som omfattas av tillståndsplikten och såle- des inte mottagning av radiovågor. Tillstånd att använda radiosän- dare skall enligt 11 § avse en viss radioanvändning. Det skall alltså av tillståndsbeslutet klart kunna läsas ut dels vilket slag av radioan- vändning det rör, dels för vilket ändamål som radioanläggningen skall användas (prop. 1992/93:200, s. 325). Undantag från tillståndsplikten gäller för vissa användare mot bakgrund av det gemensamma och samhälleliga intresset att dessa får tillgång till frekvenser i den utsträckning som behövs. Så är enligt 6 § fallet beträffande Försvarsmakten, Försvarets radio- anstalt, – vid verksamhet som bedrivs på uppdrag av försvarsmakten eller – och polismyndigheterna. Dessa behöver inte ha tillstånd för sin radio- användning (prop. 1999/2000:51, s. 23). För dessa gäller enligt 4 § att de skall anses ha sådant tillstånd vid tillämpningen av lagen. Detta innebär att tillståndsmyndigheten har beslutanderätten vid frekvenstilldelning för försvarsmaktens och polismyndighetens radioanvändning och vid fastställandet av villkoren för denna Vidare får regeringen, eller den myndighet som reger- ingen bestämmer, med stöd av 8 § meddela föreskrifter om undan- tag från tillståndsplikten i fråga om dels radiosändare som utnyttjar särskilt bestämda gemensamma frekvenser, dels radiosändare på utländska fartyg, luftfartyg eller motorfordon, dels radiosändare som används av en person som inte har hemvist i . Vägledande för tillståndsgivningen skall enligt 1 § vara de bestämda utgångspunkterna som är positiv inriktning, effektivitet och förutsebarhet i radioanvändningen, särskild hänsyn till yttran- defriheten och särskild hänsyn till försvarsmakten. Eftersom radiokommunikationens betydelse för yttrandefriheten och informationsfriheten särskilt skall beaktas vid tillämpningen av lagen skall det vara en allmän strävan att gynna sådan användning som har särskilt intresse från yttrande- och informationsfrihets- synpunkt vid fördelningen av frekvenser. skall således i möjligaste mån ge företräde för sådana användnings- områden som dels inrymmer ett betydande mått av förmedling av tankar och känslor, dels bidrar till åsiktsbildningen i samhället och till att information om olika förhållanden sprids, t.ex. rundradio. I lagens uppbyggnad ligger en presumtion att var och en som anser sig ha behov av radio skall beviljas tillstånd till sådan använd- ning efter ansökan. har att på olika sätt verka för att tillstånd skall kunna beviljas och har rätt att lämna en ansökan utan bifall endast om det i det särskilda fallet brister i någon i 9 § lagen upptagen förutsättning (prop. 1992/93:200 s. 193). Dessa innebär i korthet att tillstånd skall meddelas dels om det inte föreligger risk för skadlig påverkan på annan tillåten radioanvändning, dels om radiosändaren uppfyller rimliga tekniska krav på bl.a. en effektiv frekvensanvändning, dels om det kan antas att användningen inte kommer att hindra sådan radiokommunika- tion som är särskilt viktig med hänsyn till den fria åsiktsbildningen, dels om radioanvändningen inte kommer att ta i anspråk frekvensutrymme som behövs för att upprätthålla en rimlig bered- skap för utveckling av befintliga och nya radioanvändningar, dels om det kan antas att användningen inte kommer att inkräkta på försvarets och polismyndighetens frekvensbehov. Dessutom krävs det enligt 9 § tredje stycket att erforderliga tillstånd att använda radiosändare enligt annan lagstiftning föreligger för att tillstånd skall kunna meddelas. Det krävs således att tillstånd för radiobaserade sändningar av ljudradio och television under 3 gigahertz samt mobila teletjänster, enligt radio- och TV-lagen respektive telelagen, måste föreligga innan tillstånd enligt lagen om radiokommunikation kan beviljas. Den dubbla tillståndsplikten för de sändningar som skall förmedlas kräver inte att det nödvändigtvis är samma subjekt som omfattas av det dubbla tillståndskravet. Den som är tillståndspliktig enligt lagen om radiokommunikation kan vara en annan än den som är tillståndspliktig enligt t.ex. radio- och TV-lagen (jfr som har tillstånd enligt lagen om radio- kommunikation för det frekvensutrymme som utnyttjas för de sändningar som SVT har tillstånd för enligt radio- och TV-lagen) (SOU 1999:55, s 194). Liksom telelagen innehåller lagen om radiokommunikation en reglering om hur fördelning skall ske av ett frekvensutrymme när det finns flera sökande för användning av samma spektrumut- rymme. Prövningen skall då enligt 9 a § ske efter ett förfarande med allmän inbjudan till ansökan. Detta gäller också när det fre- kvensutrymme som avsatts för en viss radioanvändning utökas eller på annat sätt medger att ytterligare tillstånd meddelas. Viss radioanvändning bör dock inte bli föremål för ett inbjud- ningsförfarande enligt denna lag. Undantaget från inbjudningsför- farandet är därför enligt 9 a § andra stycket radioanvändning som avser utsändning till allmänheten av radioprogram, program i ljud- radio och i television samt innehållet i vissa andra sändningar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektromagnetiska vågor. Urvalsförfarandet för sådan användning sker enligt radio- och TV- lagen eller annan särskild medielagstiftning. Inbjudningsförfarande skall inte heller ske enligt lagen om radiokommunikation om sådant skall ske enligt telelagen, dvs. när det råder frekvensbrist vid meddelande av tillstånd till nya eller väsentligt ändrade mobila teletjänster. Det finns vidare inget behov av att låta inbjudnings- förfarandet omfatta radioanvändning som är avsedd för privat bruk, t.ex. amatörradio. Förfarandet bör således vara begränsat till sådan radioanvändning som är avsedd för att tillhandahållas allmänheten (prop. 1997/98:167, s. 11). Ett tillstånd kan mot bakgrund av syftet att uppnå effektivitet i radioanvändningen med stöd av 11 § andra stycket förenas med villkor angående bl.a. den frekvens som sökanden tilldelats, utrust- ningsstandard, det geografiska område inom vilket en mobil radio- sändare får användas, var antennen till en fast radiosändare skall vara belägen, kompetenskrav, skyldighet att dela frekvensutrymme med någon annan. Tillstånd skall enligt 12 § gälla för en bestämd tid och bestämmas självständigt i varje enskilt fall. För att fråga inte skall bli om helt fritt skön har vissa förhållanden angetts som särskilt skall beaktas vid bestämmande av tillståndstiden. Härvid skall beaktas den för- väntade utvecklingen på radioteknikområdet, den ekonomiska nytta som tillståndshavaren får anses berättigad att räkna med hän- syn till kostnaderna för skilda slag av radioanläggningar samt om tillstånd enligt annan lag erhållits för radioanvändningen. Lagen om radiokommunikation ger i 13 § möjlighet att återkalla tillstånd under vissa förutsättningar. Så är fallet bl.a. om en radio- sändare har använts i strid med tillståndsvillkoren och avvikelsen inte eller i mindre omfattning än tillståndet ger förutsättningar för. Det förhållandet att tillstånd enligt annan lag att använda radio upphört att gälla skall medföra att återkallelse av tillståndet enligt lagen om radiokommunikation sker. Återkallelse får även ske bl.a. om förutsättningarna för att meddela ett nytt tillstånd med samma villkor inte längre föreligger eller om tillståndshavaren begär det. Beror de förändrade förhållandena på förändringar inom radiotek- niken får enligt 14 § återkallelse eller ändring av frekvenstilldelning eller andra tillståndsvillkor endast ske om det med hänsyn till intresset av en effektiv användning av radiofrekvenser finns syn- nerliga skäl för en sådan åtgärd. Därvid skall beaktas i vilken ut- sträckning rimligt ekonomiskt utbyte av utrustningen uppnåtts, effekterna på tillståndshavarens verksamhet av en återkallelse eller förändring av tillståndsvillkoren samt omständigheterna i övrigt. Ändring av frekvenstilldelning för rundradiosändning får beslutas, om det är nödvändigt för att nya användare skall få möjlighet att bedriva sådan verksamhet. Ett av huvudsyftena med regleringen av radiokommunikations- området är att förhindra att en radiosändare störs av en annan radioanläggning och att en radiomottagare störs av en annan sådan. Om så sker ålägger 16 § lagen tillståndshavaren till den störande sändaren, mottagaren eller anläggningen att se till att störningen upphör. kan förelägga den handlingsskyldige vid vite att fullgöra denna skyldighet. Även beträffande en elektrisk eller elektronisk anläggning som, utan att vara radioanläggning, är avsedda att alstra radiofrekvent energi för kommunikationsändamål eller för industriellt, vetenskapligt, medicinskt eller något liknande ändamål kan tillsynsmyndigheten enligt 17 § vid vite meddela de förelägganden och förbud för att de skall används i enlighet med meddelade föreskrifter. Utöver nu redovisade regler innehåller lagen om radiokommuni- kation bestämmelser om straff bl.a. för den som använder radio- sändare utan tillstånd eller i strid med ett tillståndsvillkor, om användning av radiosändare i krig samt om finansiering av myndig- heternas verksamhet. 9.3Radio- och TV-lagen (1996:844) Radio- och TV-lagen, som är den grundläggande lagen för radio och TV-verksamhet i , trädde i kraft (prop. 1995/96:160, bet. 1995/96:KU29, rskr. 1995/96:296). Genom lagen sammanslogs och upphävdes sju lagar. Dessa var radiolagen (1992:755), närradiolagen (1982:459), lagen (1986:3) om rundradiosändningar av finländska televisionsprogram, lagen (1981:508) om radiotidningar, lagen (1966:78) om förbud i vissa fall mot rundradiosändningar på öppna havet, lagen (1991:2027) om kabelsändningar till allmänheten och lagen (1992:1356) om satellitsändningar av televisionsprogram till allmänheten. Genom senare ändringar har även reglerna i lokalradiolagen (1993:120) m.fl. författningar förts in i radio- och TV-lagen. Radio- och TV- lagens innehåll är således en samling regler från dessa lagar. Genom radio- och TV-lagen fördes bestämmelserna för ljudradio och TV samman i en lag som gäller för sändningar av programfö- retag, oavsett vilken teknik som används för sändningarna. Denna lag utgör en särreglering på massmedieområdet med syfte att ta till- vara de särskilda behov av tillgänglighet och mångfald som anses föreligga på ljudradio- och TV-området samt att ställa vissa krav i samband med förmedling av visst innehåll genom dessa medier. Sändning av meddelanden via radio går tekniskt sett till så att en elektrisk signal som representerar den information som skall över- föras får påverka, modulera, en radiovåg med en viss frekvens, bär- vågen, som sänds ut från en radiosändare. När signalen når en radiomottagare som är inställd på bärvågens frekvens kan nyttoin- formationen avläsas och återges som ett radio- eller TV-program (prop. 1995/96:160, s. 48). Vid marksänd TV distribueras signalen via tilldelade radiofrekvenser från på marken. De marknät som används för de rikstäckande sändningarna av ljudradio- och TV-program ägs och sköts av det statliga bolaget (tidigare affärsområdet inom Radio). De som sänder lokala ljudradioprogram (lokalradio och närradio) har ofta egna sändarutrustning. Hushållen kan fånga upp signalen med en egen enkel antenn. Nästan alla svenska hushåll kan direkt via egen antenn, via centralantenn eller via något kabel-TV-nät nås av de markbundna sändningarna (prop. 1996/97:67, s. 6). Satellitsänd TV använder högfrekventa radiosignaler som dels har andra egenskaper än de som används för marksändningar, dels kräver fri sikt mellan sändare och mottagare. TV-programmet sänds till satelliten från en station på marken, återsänds av satelliten och täcker på så sätt ett stort geografiskt område. Satellitsändningar tas emot med hjälp av parabolantenn och TV-programmen sänds antingen direkt till hus- hållen eller vidaresänds via kabelnät till dessa. Varje kabel-TV-nät har en huvudcentral varifrån TV-signalen sänds till de anslutna hushållen via koaxialkabel eller kabel av optisk fiber. Huvud- centralen tar emot de flesta TV-kanalerna från satelliter eller mark- nätet (prop. 1996/97:67, s. 7). Liksom vad gäller lagen om radiokommunikation ansågs det erforderligt med en reglering av radio- och TV-området med hän- syn till att radiofrekvensutrymmet utgör en begränsad naturresurs. Eftersom det inte fanns eller finns utrymme för mer än ett begrän- sat antal yttäckande sändarnät infördes en tillståndsplikt för att få sända radio- och TV-program under 3 gigahertz (prop. 1995/96:160 s. Det ansågs viktigt att utifrån mass- mediepolitiska överväganden kunna styra och prioritera använd- ningen av vissa radiofrekvensområden. Rundradio, i huvudsak ljudradio och television, utgör en viktig funktion som massmedier i allmänhetens tjänst, s.k. public service, och bör prioriteras eftersom det är ett viktigt demokratiskt krav att alla som bor i har tillgång till radio- och TV-program. Mot denna bakgrund fanns och finns det ett behov av att kunna ställa särskilda villkor på ljudradio- och TV-verksamheter som ges till- stånd att bedriva sändningar i det nämnda frekvensutrymmet (prop. 1995/96:160, s. 76). Slutligen har ljudradions och televisionens särskilda genomslags- kraft ansetts medföra ett behov av särskilda innehållsregler utöver den allmänna lagstiftningen, t.ex. vad gäller våldsskildringar och marknadsföring. Noterbart är att det sistnämnda skälet bakom lagstiftningen till skillnad från de två förstnämnda skälen för en särreglering, inte är avgränsat till radiobaserade sändningar utan omfattar ljudradio- och televisionssändningar oavsett genom vilken infrastruktur dessa förmedlas. Radio- och TV-lagen reglerar enligt 1 kap. 1 § sändningar av ljud- radio- och TV-program som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. Såväl marksändningar som trådsändningar (kabelsändningar) och satellitsändningar omfattas av lagens tillämpningsområde och det saknar betydelse för lagens tillämplighet om sändningen är analog eller digital, kodad eller okodad. Enligt lagrummets andra stycke är en sändning riktad till allmän- heten om den och utan särskild begäran är tillgänglig för vem som helst som vill ta emot den. Såväl allmänheten i som utomlands omfattas av uttryckssättet (prop. 1995/96:160, s. 64). Med den angivna definitionen av sändning till allmänheten kommer vissa former av informationssändning, vilka förutsätter att mottagaren själv efterfrågar och beställer viss sändning, att falla utanför lagens tillämpningsområde. Det är värt att framhålla att sändning omfattas av definitionen även om den kräver ett särskilt avtal, t.ex. betal-tv-sändningar och kabelsändningar. Däremot torde TV-tjänsten beställ-TV (video on demand) inte omfattas av lagen (prop. 1995/95:160, s. 65). Lagen innehåller tämligen omfattande jurisdiktionsregler. Den gäller enligt 1 kap. 2 § sändningar av TV-program om sändningen kan tas emot i någon stat som är bunden av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-stat) och den som bedriver sändningsverksamheten är etablerad i , använder sig av en frekvens som har upplåtits här i landet, använder sig av en satellit- kapacitet som tillhör , använder sig av en satellitupplänk belägen i , eller är etablerad i enligt fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Detta gäller dock inte om någon annan EES-stat skall ansvara för sändningen enligt mot- svarande kriterier. Skulle någon som har varit etablerad i etablera sig i en annan EES-stat i syfte att kringgå svensk lagstift- ning när verksamheten huvudsakligen riktar sig till skall denne vid tillämpningen av radio- och TV-lagen anses etablerad i (prop. 1997/98:184, s. En ytterligare begränsning i lagens tillämpningsområde finns i 1 kap. 3 §. Denna medför att radio- och TV-lagen gäller för sänd- ningar genom tråd endast om sändningen når fler än 100 bostäder. Om TV-program via en anläggning för trådsändning är föremål för vidaresändning till allmänheten och når fler än tio bostäder gäller vissa föreskrifter enligt 8 kap. om kabeloperatörers skyldigheter i radio- och TV-lagen för var och en som äger eller annars förfogar över en sådan anläggning, bl.a. vidaresändningsplikt. Vidaresänd- ningsplikten gäller endast sändningar för vilka sändningstillståndet har förenats med krav på opartiskhet och saklighet samt ett villkor om ett mångsidigt programutbud där det skall ingå nyheter. Lagen gäller enligt 1 kap. 4 § även för sådana sändningar av ljud- radioprogram över satellit som kan tas emot i , om den som bedriver sändningsverksamheten har sitt hemvist i eller sändningen till satellit sker från en sändare här i landet. Utgångspunkten för ljudradio och television är att det skall råda etableringsfrihet. Eftersom frekvensutrymmet är begränsat finns det inte tillräckligt utrymme för att alla som vill sända ljudradio eller television skall få göra detta. För att hushålla med den ändliga naturresursen och för att skapa ordning i etern krävs det enligt 2 kap. 1 § tillstånd för att sända ljudradio- och TV-program med hjälp av radiovågor på radiofrekvenser under 3 gigahertz. Tillstånd att sända TV-program meddelas av regeringen med stöd av 2 kap. 2 § och gäller enligt 3 kap. 7 § . Föreskrifter om tillstånd att inneha eller använda radiosändare finns enligt 2 kap. 1 § tredje stycket i lagen (1993:599) om radiokommunikation. Undantaget från radio- och TV-lagens krav på tillstånd gäller enligt 2 kap. 1 § andra stycket för sändningar av sökbar text-TV som sker från radiosändare som används för andra sändningar med stöd av tillstånd enligt denna lag. Tillstånd krävs inte heller för sändningar som är särskilt anpassade för syn- eller hörselskadade och som äger rum under högst från en sådan radiosändare. Av 2 kap. 3 § följer att den som bedriver en sändningsverksam- het för vilken det inte behövs tillstånd och den som för någon annans räkning bedriver sändningsverksamhet över satellit eller upplåter satellitkapacitet (satellitentreprenör) skall anmäla sig för registrering hos Radio- och . Verket skall därefter enligt 2 kap. 4 § föra ett register avseende dem som har tillstånd eller anmält att de bedriver sändningsverksamhet. Även om den digitala sändningstekniken gör det möjligt att utnyttja radiofrekvenserna mer effektivt än med analog teknik måste man räkna med att tillgången på frekvensutrymme kommer att vara begränsad även . Det är därför viktigt att möj- ligheten att sända TV i marknätet utnyttjas på ett sätt som tillgodo- ser krav på yttrandefrihet, tillgänglighet och mångfald. Sändnings- tillståndet kan därför med stöd av 3 kap. 1 § förenas med olika slag av villkor som innebär att sändningsrätten skall utövas opartiskt och sakligt med beaktande av att en vidsträckt yttrandefrihet och informationsfrihet skall råda i ljudradion och televisionen. Därut- över kan ytterligare villkor gälla enligt 3 kap. 2 § med skyldigheter om t.ex. geografisk täckningsgrad, tillgänglighet för syn- och hör- selskadade, programinnehåll samt användandet av viss sändnings- teknik och vissa sändare. Innan regeringen meddelar beslut om till- stånd skall den sökande ges tillfälle att ta del av och yttra sig över de villkor som regeringen avser att förena med tillståndet. Beslut om sändningstillstånd får enigt 3 kap. 8 § endast innehålla villkor som den sökande godtagit. Av 7 kap. följer vissa regler som skall iakttas vad gäller reklam och annonsering. Bl.a. anges att vissa typer av reklam och annonse- ring inte får förekomma. Villkor för sändningstillstånd får också med stöd av 3 kap. 3 § avse förbud mot att sända reklam, andra annonser och vissa sponsrade program. Så är fallet vad gäller alko- holdrycker och tobaksvaror. Även beträffande receptbelagda läke- medel och sådan medicinsk behandling som endast är tillgänglig efter ordination råder i princip reklam och sponsringsförbud. För- budet gäller inte mot reklam som det sändande bolaget gör för sin programverksamhet. Radio- och TV-lagen innehåller vissa bestämmelser om radio- verksamhet. Bl.a. regleras närradio och lokalradio i 4 och 5 kap. I huvudsak ges olika regler för hur och när sändningar skall ske samt för att möjliggöra en kontroll av att innehållet i tillståndsvillkoren uppfyller syftet att ge skydd och utrymme för yttrandefriheten och informationsfriheten. Med närradio avses enligt 4 kap. 1 § lokala ljudradiosändningar för föreningslivet. Av 4 kap. 3 § framgår att Radio- och bestämmer vilka som får sända närradio samt att tillstånd att sända närradio gäller . Det är enligt 4 kap. 4 § endast vissa sär-