sou · GQB3108d2 · 2003-01-01 00:00:00 — I sin diskussion om konflikter och hot, som kunde beröra säkerhet, utgick försvarskommittén från insikten inom båda maktblocken att det var ett starkt intresse att undvika en för båda parter förödande militär konfrontation. Trots detta menade FK att det inte kunde helt uteslutas att akuta motsättningar i eller på andra håll utvecklades till en väpnad konflikt.144 Det var dock svårt att tänka sig att endera maktblocket genom en frontal attack i inledningsvis skulle eftersträva att 143Ibid, s. 42. 144Ibid, s. 52. erövra och behålla stora delar av det andras territorium. Däremot kunde det tänkas att endera parten sökte politiska eftergifter eller strategiska positioner. En sådan utveckling skulle kunna beröra även svenskt territorium. Risken för krig i det nordiska området var i allt väsentligt relaterad till situationen i stort mellan maktblocken. En väpnad konflikt i norr är sålunda knappast tänkbar under i övrigt lugna och stabila förhållanden mellan Nato och , konsta- terade försvarskommittén. I en större, öppen konflikt mellan blocken kunde det nordiska området komma att beröras redan i de inledande faserna. Svenskt område kunde få intresse som genväg vid flygoperationer, som genomgångsområde eller som basområde. Eftersom stormaktsblockens militära styrkor i huvudsak skulle bli bundna i garderingar eller operationer mot varandra kunde endast en begränsad del av deras styrkor avdelas mot . Sammanfattningsvis konstaterade försvarskommittén att läge blivit mera utsatt och att utvecklingen lett till ökade påfrestningar i fred. försvarsbeslut hade starkare betonat stormaktsblockens kapacitet för överraskande angrepp. Denna kapacitet hade vidareutvecklats, och det fanns skäl att uppmärk- samma att särskilda sabotageförband tidigt kan sättas in mot funktioner som är viktiga för totalförsvaret. Vidare fanns det anledning att starkare än tidigare uppmärksamma de hot och påtryckningar som kunde utsättas för under spända fredsförhållanden. försvarskommittés slutbetänkande, som lades , konstaterades att de bedömningar som gjorts i kommitténs säker- hetspolitiska rapport låg fast.145 Mot bakgrund av sina tidigare överväganden angående tänkbara hot fann kommittén skäl att framhålla att den ökade räckvidden, rörligheten och flexi- biliteten hos en angripares stridskrafter ökar möjligheterna att inleda angrepp på ett sådant sätt att vi endast får kort förvarning. Kommittén förordade därför att planeringen skulle utgå från den svåraste situationen, att ett angrepp kunde inledas med endast kort militär förvarning. Därmed skulle det s.k. kuppanfallet bli första- handsalternativ i svensk försvarsplanering som den sov- jetiska ledningen lade om rodret och spänningarna mellan öst och väst sjönk dramatiskt. 145 SOU 1987:9. Det svenska totalförsvaret inför 90-talet. försvarsbeslut redovisade förändringarna i den samlade hotbilden på följande vis: Det nordeuropeiska och nordatlantiska områdets ökade strategiska betydelse, motsättningarna mellan stormaktsblocken och den militär- tekniska utvecklingen har sammantagna lett till att läge blivit mera utsatt i samband med kriser och väpnade konflikter i vår omvärld. Denna utveckling har också lett till ökade påfrestningar i fred, främst i form av kränkningar av vårt territorium. Dessa tendenser berördes försvarsbeslut men har genom senare tids ut- veckling kommit till tydligare uttryck. Hotbilden har sålunda påverkats av den militärtekniska utveck- lingen. Särskilt bör framhållas den ökade räckvidden för taktiskt flyg, den återigen ökade betydelsen av strategiskt flyg, anskaffningen av långräckviddiga kryssningsrobotar, den ökade strategiska och opera- tiva rörligheten och utvecklingen av undervattensteknologi. försvarsbeslut innebar en jämfört med tidigare starkare betoning av stormaktsblockens kapacitet för överraskande angrepp och därav följande kortare militära förvarningstider. Denna kapacitet vidareutvecklas. finns därutöver skäl att uppmärksamma att särskilda sabotageförband tidigt kan sättas in mot funktioner som är viktiga för totalförsvaret. Det finns anledning att starkare än tidigare uppmärksamma de hot och påtryckningar som kan utsättas för under spända freds- förhållanden. Diplomatiska, militära och handelspolitiska åtgärder för att ge eftertryck åt vår beslutsamhet att motstå sådana hot och påtryckningar och orubbligt fullfölja neutralitetspolitiken bidrar till att minska främmande makts benägenhet att utsätta oss för hot. Kränkningarna av svenskt territorium med ubåtar och andra under- vattensfarkoster har riktat uppmärksamheten mot delvis nya hot. De kan främst bedömas som förberedande led i en operativ planering och kan därmed få negativa konsekvenser för vårt invasionsförsvars kapacitet. Vårt beroende av ett handelsutbyte med omvärlden leder till att motsättningar och kriser i andra delar av världen kan få konsekvenser också i . Särskilda problem skapar det högteknologiembargo som de västliga industriländerna riktat mot Östeuropa.146 Mot denna bakgrund konstaterades i avsnittet om försvarspolitiken att den ökade räckvidden, rörligheten och flexibiliteten hos stor- makternas stridskrafter ökade möjligheterna att inleda angrepp på ett sådant sätt att endast skulle få kort militär förvarning. Svårigheterna att förutse militära förberedelsers syfte och riktning gjorde att ett dylikt angrepp fr.o.m. FB 87 blev styrande för planeringen på svensk sida. 146 försvarsbeslut, s. 25 f. 3.4.8Den nya avspänningen och försvarskommitté försvarskommitté ställdes inför uppgiften att utarbeta och avge sitt delbetänkande147 som den politiska utvecklingen i genomgick en radikal omdaning. var en politisk och psykologisk händelse som symboliserade att en oåterkallelig demokratiserings- och liberaliseringsprocess inletts i . Trots att läget präglades av ett stort antal osäkerheter slog kommittén fast att förändringarna i det säkerhets- politiska konfliktmönstret i innebar en klart minskad risk för storkrig mellan maktblocken. För svensk del var det ett säker- hetspolitiskt intresse att främja den positiva utvecklingen som inte genom tvära kast i den egna säkerhetspolitiska linjen bidrog till att skapa ytterligare osäkerhet och instabilitet i ett känsligt läge. Kommittén menade att det förhållandet att utveck- lingen syntes gå mot ett avsevärt säkrare och fredligare inte minskade betydelsen av en svensk säkerhets- och neutralitetspolitik som en stabiliserande faktor. Osäkerheten i situationen underströk vikten av att små stater i skärningslinjen mellan vitala stormakts- intressen förde en politik utan tvära kast. Med utgångspunkt i idéerna om ett bredare säkerhetsbegrepp gjorde försvarskommitté en genomgång av globala problem som säkerhetshot. Därvid berördes utvecklingsländernas fördjupade sociala och ekonomiska kris med fattigdom i förening med socialt och politiskt förtryck som konsekvens. Bistånds- insatser från mera gynnade stater för att hindra lidande och poli- tiska, ekonomiska och sociala motsättningar betecknades som en fråga om global, gemensam säkerhet i vidare bemärkelse. I sammanhanget berördes vidare bl.a. miljöhoten, rustningarna i tredje världen, regionala kriser inklusive etniska motsättningar och internationell narkotikahandel samt hot mot individer och stater. Internationell terrorism betonades som hot mot det internationella samfundet och reste krav på samordnade internationella mot- åtgärder. Kommittén tog fasta på att sovjetledningen under initierat en rad reformer och liberaliseringar inom för att söka bota en drastisk ekonomisk tillbaka- gång. I kampen att lösa de svåra inre problemen blev det ett incita- ment att främja internationell avspänning genom en rad förslag inom ramen för det s.k. nya tänkandet, exempelvis ifråga om ned- 147 SOU 1990:5. rustning, minskade engagemang i regionala konflikter och sam- verkan för ökad internationell handel. bedömde att den nya avspänningen som inletts mellan och med hänsyn bl.a. till ekonomiska nöd- vändigheter, hade större förutsättningar att bli varaktig. Den syntes innebära något kvalitativt nytt jämfört med tidigare avspännings- perioder . hade deklarerat att Brezjnevdoktrinen, som innebar att alla socialistiska stater hade som internationell plikt att, om nödvändigt med vapenmakt, försvara de socialistiska landvinningarna där dessa hotades, inte längre gällde. Kommittén noterade dock att utveck- lingen i bl.a. visade att omvandlingsprocessen i Sovjet- unionen aktualiserat latenta spänningar mellan den centrala led- ningens målsättning att få till stånd en modernisering av det sovjetiska samhället, bl.a. genom en långtgående decentralisering av beslutsfattandet i ekonomiska frågor, och delrepublikernas strävan att så långt möjligt utvidga den nyvunna självständigheten även till den politiska sfären. Det är värt att notera att kommittén förutskickade att dessa motsättningar liksom förändringar i kom- munistpartiets status i förlängningen kunde leda till ett hot mot fortbestånd. Beträffande kärnvapenproblematiken noterade kommittén att även om den nya avspänningen medfört en avsevärd förbättring av supermaktsförbindelserna och det militära elementet i rivaliteten tonats ned, kärnvapnens roll för att tillgodose grundläggande säkerhetsbehov för kärnvapenmaktens väsentligen torde komma att bestå . Kärnvapnen torde också komma att behålla sin politiska roll som uttryck för supermaktstatus och medel för inflytande i kraft härav. FU diskuterade också den militärtekniska utvecklingen och underströk att västsidans teknologiska överlägsenhet torde länge ha utgjort ett växande problem för och att i de budgetnedskärningar som aviserats minusposter markerats också i fråga om forskning och utveckling.148 Beträffande doktrinutvecklingen noterar FU att nu uttalat sin avsikt att förändra doktrinen i mera defensiv riktning (en ganska försiktig beskrivning av beslut om en ny försvarsdoktrin). Vidare noteras framstegen inom nedrustnings- och rustningskontrollområdet. 148 Ibid, s. 41. För del ansåg kommittén att de ubåtsburna kärnvapnen med särskilt låg sårbarhet i strategiska sammanhang var av betydelse. hade därtill försett ett växande antal ytfartyg med kryssningsmissiler med lång räckvidd vilka kunde bestyckas med kärnvapen. Detta tillsammans med flygbaserade kryssningsmissiler framstod ur nordisk synpunkt som en oroande faktor. Trots detta bedömde kommittén att kärnvapnens roll i inskränkts. Detta skulle i synnerhet gälla om ingen sida kände sig konven- tionellt underlägsen, eftersom kärnvapentröskeln då rimligen skulle höjas. Kommittén kunde därvid peka på att både och deklarerat att ett kärnvapenkrig inte kunde vin- nas. fortsatta implementering i riktning mot komplett eliminering av alla sådana kärnvapen med medellång räckvidd välkomnades, medan det var klart att den fortsatta fredstida statio- neringen i hade väckt starka negativa reaktioner främst i väst (särskilt ) men också i öst. De konventionella styrkeförhållandena i prägla- des enligt kommittén av att och fortsatt hade haft ett större antal av vissa typer av markstrids- förband med t.ex. stridsvagnar, som Nato:s flygstrids- krafter ansetts vara västalliansens väsentligaste tillgång för att uppväga obalansen i vad avsåg markstridskrafter. hade givetvis varit i fokus medan hade berörts främst luftoperativt, som flankområde till . Man kunde notera att flera av de små Warszawapaktsländerna hade visat tendenser att minska sina markstridskrafter, vilket kommittén bedömde skulle få till följd en påtaglig reduktion av kapaciteten för överraskande inledda operationer i . Det nordeuropeiska området karakteriserades alltjämt av två huvuddrag: För det första en grundläggande stabilitet i både den politiska situationen och i den säkerhetspolitik som fördes av de nordiska länderna, och för det andra det vidare nordeuro- peiska/nordatlantiska områdets strategiska betydelse i förhållandet mellan supermakterna och maktblocken. Den nordligaste delen av det nordeuropeiska området tjänade dels som anflygningsväg för det amerikanska strategiska bomb- flyget, dels som luftförsvarszon för mot strategiska flygangrepp. skulle ha betydelse vid ett konventionellt krig i . Området framstod sålunda som ett möjligt anflygningsområde från båda maktblockens sida. Havsområdena kring södra fyllde såväl defensiva som Defensivt möjliggjorde de ett djup i försvaret mot operationer i luften och till sjöss från det andra maktblockets sida. Offensivt erbjöd de vägar för sådana operationer. och hade därutöver viktiga roller som interna kommuni- kationsleder inom respektive allians. Både Nato och Warszawa- pakten hade kommit att se som ett sammanhängande operationsområde av avgörande betydelse för styrkeutvecklingen i som helhet vid en konflikt. I sammanhanget observerade kommittén att de grova upprepade undervattenskränkningarna av svenskt sjöterritorium i de tidigare officiella analyserna om bakgrund och motiv till kränkningarna hade bedömts vara en fråga om olika former av förberedelser för framtida kris och krigs- situationer. Trots den antydan som försvarskommittén gjort om ett ökande strategiskt intresse för nordområdena, hävdade kommittén att detta inte rubbade det förhållandet att förblivit ett stabilt område. Den nordiska stabiliteten förblev av grundläggande be- tydelse för beskrivning av säkerhetspolitiska miljö, vars centrala element förblev dels , och medlemskap i , på särskilda villkor, dels neutra- litetspolitik i förening med fördrag om vänskap, samarbete och bistånd med (VSB-fördraget) och dels neutralitetspolitik, alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig. En avgörande faktor för stabiliteten i hade varit att de båda supermakterna upplevt det rådande läget som gynnsamt och för- enligt med sina intressen, vilket kommit till uttryck i att båda sidor visat en betydande återhållsamhet i sina militära dispositioner i området. Detta i förening med de nordiska ländernas egen strävan att förhindra uppkomsten av hårda konfrontationsytor mellan allianserna i utgjorde en grund som kunde antas främja en stabil utveckling i . Arbetet att utreda förutsättningarna för en kärnvapenfri zon i nordiskt område som bedrivits inom ramen för en nordisk ämbetsmannakommitté såg försvarskommittén som ett exempel på hur de nordiska länderna genom egna åtgärder strävade efter att upprätthålla och vidareutveckla en stabilitets- främjande ordning i norra . Sålunda ansågs att bevarandet av en kärnvapenfri zon i utgjorde ett väsentligt led i ansträngningarna att även bevara lugnet och stabiliteten i . Kommittén konkluderade att en väpnad konflikt i norr knappast var tänkbar under i övrigt lugna och stabila förhållanden mellan Nato och och att det nordiska området hade fått en starkare koppling till såväl nordatlantiska som centraleuropeiska förhållanden. Effekterna av förhandlingarna mellan öst- och väst om ömse- sidiga konventionella styrkereduktioner i sågs av som en säkerhetspolitiskt positiv utveckling som man observerade att förväntade reduktioner till följd av att den äldsta materielen skulle utgå – kunde leda till en ökad moder- nitet hos de styrkor som var baserade i det nordeuropeiska området samt att uttunning av stridskrafter i kunde få till följd volymmässiga förstärkningar i exempelvis militär- distrikt. 3.5Hotbilden i ÖB:s opverk149 Den militära hotbilden mot , som den upplevdes av ÖB och Försvarsstaben , framgår av ÖB:s operativa verk och av motsvarande, men då ännu separata, handlingar. I opverket gjorde ÖB grundläggande bedöm- ningar av strategisk och operativ art, i opverket fick militärbefäl- havarna sina uppgifter för olika situationer och i verket reglerades fredstida beredskap med mera. Av ett särskilt bihang, appendix, framgick vilka krigsförband respektive militärbefälhavare – åtminstone inledningsvis – skulle få disponera i krig. Det är att märka att det inte fanns något kapitel eller särskilt avsnitt i opverket som hade rubriken . I stället fick hot- bilden läsas ut av de resonemang ÖB förde i avsnitten om stra- tegiska och operativa grunder. Det bör också hållas i minnet att ÖB i dessa avsnitt redovisade främst stormakternas militära handlings- möjligheter medan litet sades om sannolikheten för att möjlig- heterna skulle komma att utnyttjas (det vill säga krigsrisken). Genom att opverket reglerade krigsplanläggningen hos militär- befälhavarna och chefen för första flygeskadern (MB/CE1) och sedan vidare nedåt i nivåerna kunde nya opverk inte ges ut alltför ofta. I det följande redovisas sålunda hotbilden, som den beskrevs i 1970/operativa order, operativa order, 1978 års 149 ÖB:s operativa verk är i sin helhet kvalificerat hemliga och upprättades vid Försvars- staben. De förvaras i Högkvarteret. Avsnitten om strategiska och operativa grunder varifrån hotbildsbeskrivningen hämtats är dock enkelhemliga. opverk, opverk och opverk 85 K (K för komplettering) som utgavs . I de olika planer, som ingick i opverken och deras föregångare, var – med ett undantag, som redovisas längre fram – Warszawa- pakten (det vill säga med förbundna stater) angripare. Bakom detta låg inte några resonemang om att, exem- pelvis, stod närmare väst än öst. Istället var det krassa militära sakförhållanden, som var grunden. I ÖB:s operationsorder 1970/71 angavs visserligen tre krigsfall som tänkbara: 1.Västtyskland eller ett återförenat var angripare 2.Warszawapakten, det vill säga med förbundna stater, var angripare 3.Nato – eller några av Natostaterna – var angripare men ordern skrevs bara för krigsfall 2. I opverket bedömdes motivet för ett eventuellt angrepp vara att få kontroll över svenskt territorium för egna syften eller att förhindra att huvudmotståndaren, det vill säga Nato, kunde utnyttja det. Det finns dock inget resonemang om de större sammanhangen i vilka ett angrepp på skulle ingå, det vill säga vad de strategiska slutmålen kunde bedömas vara. Nato nämndes för övrigt inte mer i ordern. För den erforderliga kontrollen över svenskt territorium bedömdes ockupation vara nödvändig och den sannolikaste betvin- gelsemetoden skulle vara invasion. Invasionen kunde förutsättas genomföras inom ramen för ett så kallat storanfall eller kuppanfall. Storanfallet innebar att en inledande förbekämpning av ett mobi- liserat svenskt försvar (veckor) och huvud- sakligen genom flyganfall skulle följas av invasion över kust- och landgräns. Kuppanfallet skulle, som benämningen antyder, komma överraskande när det svenska försvaret inte hunnit mobilisera. Genom insats av små styrkor skulle en lamslående effekt efter- strävas varefter angriparen med senare insatta styrkor skulle kunna uppnå sina mål. Andra betvingelsemetoder än invasion redovisades också. Be- tvingelse genom terroranfall mot till exempel storstäder och utrymmande civilbefolkning bedömdes inte trolig. Avspärrning, subversion och psykologisk krigföring bedömdes var för sig vara för långsamt verkande men skulle troligen användas som komplet- tering till ett militärt angrepp. Som geografiska hotriktningar för kustinvasion sågs i det då rådande militärpolitiska läget vara särskilt och östra inklusive och för gränsinvasion övre Norr- land. I ett förändrat läge där och/eller tagits sågs nya hotriktningar för kustinvasion (nedre respektive ). order fanns betydande likheter med 1970/order. Det var fortfarande med som angripare som ordern skrevs, hotriktningarna var desamma, angreppssyftet var som tidigare att kunna utnyttja svenskt territorium alternativt att hindra Nato från att göra det och det var fortfarande invasion, som sågs som huvudsaklig betvingelsemetod. Några förändringar fanns dock. En möjlighet sågs att angriparen av tids- och resursskäl måste nöja sig med att bara ockupera delar av landet. I fråga om hotriktningarna gjordes en precisering för kuppanfallet. Där bedömdes , och Got- land liksom övre vara särskilt utsatta. I opverk 1978 samlade ÖB de dokument, som varit separata men som alla påverkat försvarsmakten operativt. Hit hörde till exempel dokument om beredskap i fred, mobilisering, uppgifter i krig, bestämmelser för krigsplanläggning och krigsför- bandens fördelning på de sex regionerna – militärområdena. I opverket bedömdes och kvarstå som de enda supermakterna i kraft av över- lägsen militär och ekonomisk styrka. Som tänkbara konflikt- områden varifrån konflikter skulle kunna spridas angavs Mellan- östern och . Konflikter skulle också kunna uppstå i länder där en frigörelse skett, men där den politiska strukturen var svag och outvecklad. Också kring råvarutillgångar bedömdes konflikter kunna uppstå. Oljekrisen fanns i färskt minne. Som möjlig konfliktorsak sågs också att någon supermakt av trovärdighetsskäl mot sina allierade kunde se sig tvingad till ett annars inte önskvärt agerande. Ändå uppfattades viss avspänning råda mellan super- makterna och att man undvek direkta konflikter – framförallt i . Man var medveten om riskerna med kärnvapen och agerade hellre med politiska och ekonomiska hot och påtryck- ningar. var militär balans och en andraslagsförmåga med kärnvapen mycket viktiga för den egna tryggheten och därmed förutsättningar för avspänning. Sammanfattningsvis gjordes bedömningen i opverket att stor- maktsintressena i vårt närområde var koncentrerade till nordligaste och Östersjöutloppen. Övriga delar skulle kunna vara intressanta för basering av sjö- och flygstridskrafter och för genommarsch. En konflikt stormakterna emellan skulle därför inte med nödvändighet behöva beröra . Men i opverket betona- des att det var stormakternas uppfattning om vår förmåga – och vilja – att försvara oss som skulle vara avgörande för våra möjlig- heter att stå utanför en eventuell konflikt. I opverket gjordes bedömningen att hade en sammanlagd numerär överlägsenhet i förhållande till Nato på 5:2 beträffande arméstridskrafter trots att i siffran för Nato då hade inräknats den planerade tillförseln av förband från . I Nord- var överlägsenhet ännu större, 10:1. Nato hade en liten numerär överlägsenhet i fråga om sjöstridskrafter men om också kvaliteten vägdes in blev överlägsenheten större. På flygstridskraftsområdet var överlägsen (3:2) men Nato hade även här ett kvalitativt försprång. Paritet rådde i fråga om kärnvapen. Genom att stormakternas militära resurser delvis var bundna av varandra och att en gard alltid måste upprätthållas även om krig dem emellan inte utbrutit bedömdes Nato:s militära handlings- möjligheter mot vara begränsade till anfall med sjö- och flygstridskrafter. kunde däremot alltid också avdela markstridskrafter mot . De största militära resurserna bedömdes kunna avdela vid ett låst läge i samband med konflikt i . Då skulle kunna sätta in ett 30-tal armédivisioner, huvuddelen av östersjömarinen och ett 1000-tal flygplan. De minsta resurserna bedömdes finnas vid ett överraskande angrepp när stridskrafterna måste tas från fredsgrupperingen och röjande omgrupperingar liksom mobilise- ring inte kunde göras i förväg. Sammantaget bedömdes därför vid en eventuell konflikt hot om invasion föreligga mot , östra (inklusive ) och övre . Vid ett ändrat militärpolitiskt läge däremot kunde nya hotriktningar uppstå. Om tagit kunde ett kustinvasionshot mot nedre uppstå, låt vara att urlastning av trupp och materiel i så fall måste ske över kaj av rent terrängmässiga skäl. Om tagit skulle en hotriktning mot uppstå och om norra också disponerades skulle efter viss uppladdning kunna angripa västerifrån. Ett eventuellt angrepp mot bedömdes föregås av en ökad spänning i och ökade militära förberedelser. Detta skulle ge oss förvarning och huvudplaneringen skulle därför göras mot att det svenska försvaret hunnit genomföra mobilisering och inta utgångsgruppering vid ett anfall. Viss hänsyn måste dock tas i planeringen att anfall kunde påbörjas före eller under pågående mobilisering. I opverk 78 fanns också andra hot antydda. Ett skulle vara att någon av stormakterna besatte ett begränsat område i för att därigenom tvinga fram svenska eftergifter. Ett annat påtagligt hot mot svensk neutralitet skulle vara överflygningar.