sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — Det ingår dock inte i uppdraget att lägga fram förslag som skulle förändra livstidsstraffets karaktär av tidsobestämd påföljd. Det ingår inte heller i uppdraget att föreslå förändringar av de befintliga straffskalorna. En annan viktig fråga är om muntlig handläggning skall vara möjlig hos prövningsorganet, liksom om det skall vara möjligt att – såsom i t.ex. – få ett avslagsbeslut prövat av en högre instans. För att de säkerhetspolitiska aspekterna skall kunna tillgodoses, bör systemet innebära att frigivningsfrågor för personer dömda för brott som rör säkerhetspolitiska intressen alltid skall hänskjutas till regeringen för beslut, eventuellt med ett yttrande från prövningsorganet. Den nya ordningen skall alltså inte gå ut på att omvandla livstidsstraffet till ett tidsbestämt straff av viss längd. Det skall inte heller inskränka regeringens grundlagsfästa rätt att benåda. Regeringen skall alltjämt kunna benåda en livstidsdömd person – t.ex. genom att livstidsstraffet tidsbestäms – men den praktiska betydelsen av benådningsrätten bör minska när prövningsorganets obligatoriska prövning av frigivningsfrågor inträder. Utredaren skall därutöver redovisa och ta ställning till bl.a. –under vilka förutsättningar och på vems initiativ (kriminalvårdens eller prövningsorganets) prövningen skall ske, –hur det skall gå mellan de obligatoriska prövningarna, –hur prövningsorganet skall vara sammansatt och vem som skall utse dess ledamöter, om det skall vara en nämnd, en domstol eller möjligen något annat och om i dess nuvarande eller i förändrad form är ett lämpligt prövningsorgan, –om prövningsorganets beslut skall kunna överklagas eller omprövas och om ett bifallsbeslut skall kunna ändras eller återkallas vid ändrade förhållanden eller misskötsamhet och –hur ett system skall utformas för att uppfylla de krav som och andra internationella rättighets- instrument ställer. Utredaren skall lämna förslag till lagreglering för den nya ordningen samt redovisa förslag till eventuella följdändringar i andra författningar. Förslag skall lämnas på hur eventuella övergångsfrågor skall lösas. Förslaget till reglering bör innehålla såväl materiella som processuella bestämmelser. Utlandsdömda med långa fängelsestraff Utredaren skall också redovisa för- och nackdelar med att personer som dömts till långa fängelsestraff utomlands och där verkställigheten har överförts hit kan medges frigivning enligt en ordning liknande den som föreslås för livstidsdömda. Om utredaren finner att denna möjlighet bör ges, skall förslag lämnas om nödvändiga anpassningar i det nya regelsystemet och nödvändiga följdändringar i andra författningar. Utredaren skall studera andra länders lösningar på de områden som omfattas av uppdraget. Samråd skall ske med (dir. 1999:39). För utredaren gäller kommittéförord- ningen (1998:1474). Uppdraget skall redovisas till regeringen . Brott som kan leda till fängelse på livstid 3 kap. 1 § eller på livstid 1 § lagen (1964:169) om straff för folkmord Lägst fyra och högst , eller på livstid 4 kap. 1 § Lägst fyra och högst , eller på livstid 13 kap. 2 § Lägst sex och högst , eller på livstid Allmänfarlig ödeläggelse, grovt brott 13 kap. 3 § tredje stycket Lägst sex och högst , eller på livstid 13 kap. 5 § Lägst två och högst , eller på livstid Kapning, grovt brott 13 kap. 5 a § första och tredje stycket Lägst två och högst , eller på livstid Sjö- eller luftfartssabotage, grovt brott 13 kap. 5 a § andra och tredje stycket Lägst två och högst , eller på livstid Flygplatssabotage, grovt brott 13 kap. 5 b § andra stycket Lägst två och högst , eller på livstid 18 kap. 1 § eller på livstid eller, om faran var ringa, i lägst fyra och högst tio år 19 kap. 1 § eller på livstid eller, om faran var ringa, i lägst fyra och högst tio år Trolöshet vid förhandling med främmande makt 19 kap. 3 § Lägst två och högst , eller på livstid Egenmäktighet vid förhandling med främmande makt (om riket var i krig) 19 kap. 4 § andra stycket Lägst fyra och högst , eller på livstid 19 kap. 6 § Lägst fyra och högst , eller på livstid 21 kapitel handlar om brott av krigsmän och träder i kraft när riket kommer i krig. Regeringen får även föreskriva att kapitlet skall tillämpas om riket är i krigsfara eller om det råder sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara som riket har befunnit sig i (21 kap. 1 § ). 21 kap. 6 § I högst eller på livstid Rymning, grovt brott 21 kap. 7 § andra stycket I högst eller på livstid 21 kap. 10 § I högst eller på livstid 21 kap. 11 § I högst eller på livstid 21 kap. 12 § I högst eller på livstid 21 kap. 13 § I högst eller på livstid 22 kapitel innehåller bestämmelser som främst har gemensamt att de inte äger tillämpning under vanliga fredsförhållanden. 22 kap. 1 § Lägst fyra och högst , eller på livstid Folkrättsbrott, grovt brott 22 kap. 6 § andra stycket I högst eller på livstid Olovlig befattning med kemiska vapen, grovt brott 22 kap. 6 a § tredje stycket I högst eller på livstid Olovlig befattning med minor, grovt brott 22 kap. 6 b § fjärde stycket I högst eller på livstid Olovlig kärnsprängning, grovt brott (träder i kraft den dag som regeringen bestämmer) 22 kap. 6 c § andra stycket I högst eller på livstid Påföljder för personer lagförda för mord åren 1990–2000 Den officiella rättsstatistiken som förs av Brotts- förebyggande rådet grundas på tingsrätternas domar. Om domen har ändrats i högre instans framgår detta således inte av statistiken.) 66 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 33 till fängelse (5 till livstid), 31 till sluten psykiatrisk vård, 1 till vård inom och 1 meddelades åtalsunderlåtelse. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid (7,om man bortser från åtalsunderlåtelse). Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Sluten psykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall (47,om man bortser från åtalsunderlåtelse). 58 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 29 till fängelse (6 till livstid), 23 till sluten psykiatrisk vård, 1 till skyddstillsyn, 2 till vård inom och 3 meddelades åtalsunderlåtelse. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid (10,om man bortser från åtalsunderlåtelse). Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Sluten psykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall (41,om man bortser från åtalsunderlåtelse). 59 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 38 till fängelse (7 till livstid), 17 till rättspsykiatrisk vård, 1 till vård inom social- tjänsten och 3 meddelades åtalsunderlåtelse. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid (12,om man bortser från åtalsunderlåtelse). Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Rättspsykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall (30,om man bortser från åtalsunderlåtelse). 93 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 69 till fängelse (13 till livstid), 22 till rättspsykiatrisk vård, 1 till vård inom och 1 meddelades åtalsunderlåtelse. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid (14,om man bortser från åtalsunderlåtelse). Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Rättspsykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall (23,om man bortser från åtalsunderlåtelse). 53 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 27 till fängelse (7 till livstid), 23 till rättspsykiatrisk vård, 2 till skyddstillsyn och 1 meddelades åtalsunderlåtelse. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid (13,om man bortser från åtalsunderlåtelse). Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Rättspsykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall (44,om man bortser från åtalsunderlåtelse). 84 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 58 till fängelse (13 till livstid), 23 till rättspsykiatrisk vård, 2 till vård inom och 1 meddelades åtalsunderlåtelse. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid (15,om man bortser från åtalsunderlåtelse). Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Rättspsykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall (27,om man bortser från åtalsunderlåtelse). 85 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 53 till fängelse (11 till livstid), 27 till rättspsykiatrisk vård, 1 till vård inom och 4 meddelades åtalsunderlåtelse. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid (13,om man bortser från åtalsunderlåtelse). Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Rättspsykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall (33,om man bortser från åtalsunderlåtelse). 84 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 50 till fängelse (9 till livstid), 32 till rättspsykiatrisk vård, 1 till skyddstillsyn och 1 meddelades åtalsunderlåtelse. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid (10,om man bortser från åtalsunderlåtelse). Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Rättspsykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall (38,om man bortser från åtalsunderlåtelse). 71 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 46 till fängelse (10 till livstid), 19 till rättspsykiatrisk vård, 2 till skyddstillsyn, 1 till vård inom och 3 meddelades åtalsunderlåtelse. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid (14,om man bortser från åtalsunderlåtelse). Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Rättspsykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall (27,om man bortser från åtalsunderlåtelse). 88 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 56 till fängelse (18 till livstid), 22 till rättspsykiatrisk vård, 4 till sluten ungdomsvård, 1 till vård inom och 5 meddelades åtalsunderlåtelse. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid (21,om man bortser från åtalsunderlåtelse). Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Rättspsykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall (26,om man bortser från åtalsunderlåtelse). 100 personer lagfördes för mord. Av dessa dömdes 70 till fängelse (14 till livstid), 27 till rättspsykiatrisk vård och 3 till sluten ungdomsvård. Av samtliga lagföringar utgjorde domar på livstid. Av fängelsedomarna utgjorde livstid. Rättspsykiatrisk vård utdömdes i av samtliga fall. Tidsbestämningar av livstidsstraff (bifallna nåde- ansökningar) 1965 (1 bifall) 1966 (3 bifall) 10, 14 och 15 år 1967 (3 bifall) i två fall och i ett fall 1968 (2 bifall) 14 och 15 år 1969 (2 bifall) 12 och 14 år 1970 (4 bifall) i två fall och i två fall 1971 (4 bifall) i tre fall och sluten psykiatrisk vård i ett fall 1972 (3 bifall) i två fall och i ett fall 1973 (2 bifall) 1974 (2 bifall) 13 och 15 år 1975 (3 bifall) i två fall och i ett fall 1978 (2 bifall) 14 och 15 år 1979 (3 bifall) i ett fall och i två fall 1980, 1981 och 1982 1983 (7 ansökningar prövades, 1 bifölls) 1984 (9 ansökningar prövades, 1 bifölls) 1985 (11 ansökningar prövades, 5 bifölls) i fyra fall och i ett fall 1986 (4 ansökningar prövades, 1 bifölls) 1987 (8 ansökningar prövades, 1 bifölls) 1988 (9 ansökningar prövades, 4 bifölls) 14 och samt i två fall 1989 (6 ansökningar prövades, samtliga avslogs) Ingen tidsbestämning 1990 (9 ansökningar prövades, 2 bifölls) 15 och 16 år 1991 (13 ansökningar prövades, 1 bifölls) 1992 (15 ansökningar prövades, samtliga avslogs) Ingen tidsbestämning 1993 (19 ansökningar prövades, 1 bifölls, 1 ansökan utan åtgärd då sökanden avlidit) 1994 (11 ansökningar prövades, 3 bifölls) i ett fall, och 8 månader i de båda andra 1995 (18 ansökningar prövades, 1 bifölls) 1996 (31 ansökningar prövades, 1 bifölls) 1997 (20 ansökningar prövades, 1 bifölls) 1998 (27 ansökningar prövades, 2 bifölls) 20 och 5 månader 1999 (30 ansökningar prövades, 5 bifölls) I fyra fall tidsbestämdes straffen till , i två fall och i ett fall. I ett fall innebar nådebeslutet omedelbar villkorlig frigivning. 2000 (18 ansökningar prövades, 4 bifölls) i ett fall, i två fall och i ett fall 2001 (23 ansökningar prövades, 1 bifölls) Riskbedömningar – Möjligheter och omöjligheter Den här bilagan behandlar de forensiska riskbedömningar som utförs i samband med olika beslut om friförmåner m.m. inom kriminalvården och den rättspsykiatriska vården, vanligtvis av rättspsykiater, psykolog eller kriminalvårdsinspektör/frivårds- inspektör, och som avser risken att en viss individ skall begå våldshandlingar eller andra allvarliga brott . Bilagan syftar till att kort beskriva utvecklingen på området , belysa de delvis vitt skilda perspektiv på riskbedömningar utifrån vilka debatten om dessa bedömningar förts och kommentera debatten om riskbedömningarnas vara eller icke-vara som ett selektivt inkapaciteringsinstitut bland lagöverträdare, med eller utan psykisk störning, vilka på grund av svårheten i tidigare brottslighet eller andra omständigheter anses vara farliga. Denna del syftar också till att ge en allmänt hållen bild av hur man bland forskare och praktiker i allmänhet anser att riskbedömningar bör genomföras. 2.Går det att förutse farlighet? Det här är en populär debattfråga som sedan åtminstone dykt upp med jämna mellanrum i kriminalvård och rättspsykiatri. I perioder varierar samhällsklimatet. betonades behandlings- aspekter och solidaritetstänkande visavi de kriminella, och en enig kår av psykiater och psykologer gjorde gällande att farlighet inte går att förutse. har samhällsklimatet och den allmänna opinionen förändrats till att nu med stor kraft betona samhällsskyddsaspekter i kriminalvård och rättspsykiatri. En lika enig kår av experter från psykiatrin anser nu att farlighet faktiskt går att bedöma. De kollegor som stått kvar på skepticismens perrong och sett tåget gå har fått finna sig i en otacksam utanförposition. Intressant nog har både skeptiker och optimister ansett sig ha stöd för sina respektive ståndpunkter i aktuell forskning. Dessa erfarenheter vittnar om hur komplicerat ämnet är och att mycket hänt på området. Men utvecklingen visar också att empiriska forskningsresultat kan tolkas olika beroende på med vilken grundsyn man tillgodogör sig dem. Frågan Går det att förutse farlighet? är i själva verket meningslös. Den för oundvikligen såväl dem som ridderligt anser sig stå på patienternas/klienternas sida som dem som med stor entusiasm bevakar samhällets behov av skyddsåtgärder in i en återvändsgränd. Detta är olyckligt eftersom det kan ge såväl utomstående som till och med de inblandade själva intrycket att de flesta rättspsykiatrer, psykologer, socialarbetare o.s.v. som arbetar inom området antingen står på patienten/klientens sida eller på övriga samhällets och potentiella brottsoffers sida. Detta är inte sant. Personligen kan jag inte komma på en enda person jag stött på inom kriminalvården eller rättspsykiatrin som stämmer in på den beskrivningen. Grundproblemet med sättet att fråga Går det att förutse farlighet? är att det utgår från att behovet eller uppdraget i sammanhanget skulle vara att predicera, det vill säga på förhand korrekt identifiera vilken eller vilka individer som inom en given framtid kommer att vara farliga och vilka som inte kommer att vara det. I själva verket har detta mycket lite att göra med de riskbedömningar som professionella inom kriminalvård och rättspsykiatri är satta att göra, och inte heller finns det ett sådant uppdrag eller mandat från lagstiftarens sida. Syftet med riskbedömningsinstitutet, såsom det i gällande rätt kommer till uttryck i t.ex. 16 § lagen om rättspsykiatrisk vård (utskrivning) eller i 32 § lagen om kriminalvård i anstalt (permission), är att förhindra våldshandlingar och andra oönskade utfall, inte predicera dem. Detta kan tyckas som en försåtlig lek med ord, men jag skall i det följande försöka visa hur avgörande denna nyansskillnad i verkligheten faktiskt är för förståelsen för vad som är möjligt respektive vad som inte är möjligt när det gäller riskbedömningar. 3.Farlighetsbedömningar då och nu Om forskningen om farlighetsbedömningar brukar sägas att den på allvar tog fart i . Då som hölls individer som befunnits skyldiga till allvarliga brott och som led av psykisk störning och uppfattades som farliga inspärrade på särskilda institutioner. Då som omprövades frihetsberövandet i domstolar eller domstolsliknande nämnder med jämna mellanrum, varvid, då som , det var vanligt att en sakkunnig förordnades som stöd för prövningen av farlighetsrekvisitet för fortsatt tvångsvård. Dessa sakkunniga var, då som , psykiatrer och psykologer som gjorde så goda och hederliga bedömningar de kunde och förmedlade sina synpunkter till domstolen eller nämnden. Samhällskritiska vindar blåste på de amerikanska universiteten . Man började fråga sig hur tillförlitliga dessa bedömningar egentligen var. Hur mycket godtycke fanns inte i dessa experters utsagor om framtiden – utsagor vars konsekvenser ju kunde vara mycket långtgående för den enskildes vidkommande, till och med i form av livslånga frihetsberövanden? Ingen vet ju egentligen hur dessa förmenta experter går till väga för att fatta sina beslut. Är inte detta en allvarlig rättssäkerhetsbrist, rentav en form av förtryck? frågade man sig. I två berömda rättsfall för omkring , Baxstrom- och Dixon-fallen, slog de högsta rättsliga instanserna i respektive delstater fast att det faktiskt inte finns några belägg för antagandet att psykologer eller psykiatrer kan göra bedömningar om risken för framtida våldshandlingar hos en enskild individ, i varje fall inte några mer välinformerade bedömningar än de som vilken lekman som helst kan göra. Och eftersom psykologer och psykiater inte ansågs företräda större expertis än lekmän på området så var de per definition inte längre att betrakta som sakkunniga. Domarna blev prejudicerande och hundratals Baxstrom- och Dixon-patienter, som dittills tvångsvårdats därför att de av experterna ansetts vara farliga, skrevs ut från rättspsykiatriska slutenvårdsinstitutioner i de bägge delstaterna. Detta blev startskotten för en våg av politisk och vetenskaplig utveckling där man med framförallt rättssäkerheten och de intagnas bästa för ögonen kritiskt gjorde upp med vad man uppfattade vara godtycke och expertvälde. Studie efter studie kunde nu visa på undermåligheten i farlighetsbedömningarna. Uppföljningar av Baxstrom- och Dixonpatienterna visade att endast en tredjedel av dessa i själva verket återföll i våldsbrott och man drog därför slutsatsen att experterna gör mer fel än rätt1. Man kan lika gärna kasta krona eller klave som att fråga en psykolog eller en psykiater om återfallsrisk, hette det 2. Inom många jurisdiktioner drog såväl psykologer som psykiatrer tillbaka sina positioner när det gällde farlighetsbedömningar. I Amerikanska Psykologförbundets yrkes- etiska riktlinjer sades uttryckligen att farlighets- bedömning inte var en fråga för beteendevetenskapen och att psykologer därför bör avstå sakkunniguppdrag av det slaget. Vissa individer i samhället, varav en del etiketterats som psykiskt avvikande och andra inte, begick emellertid alltjämt mycket allvarliga brott mot liv och hälsa och uppfattades som farliga för andra medborgare. Detta grundproblem hade förstås inte försvunnit. Såväl den allmänna opinionen som lagstiftarna i och andra länder ansåg sig fortsatt vara i behov av hjälp att fatta beslut om frihetsberövande åtgärder på basis av farlighet. Man fortsatte vända sig till beteendevetare, läkare och kriminologer. Som en reaktion på godtycket drog forskarna nu istället riktlinjerna för en andra generationens farlighetsbedömningar3, 4. Man definierade om uppdraget och fastslog att begreppet farlighetsbedömning var förlegat, snarare borde det kallas riskbedömning för att markera att det handlar om en uppskattning av sannolikhet längs en kontinuerlig skala som dessutom kan förändras , och inte en statisk antingen/eller- egenskap hos individen. Istället för att lämna besluten i händerna på godtyckestyrda experter skulle riskbedömningarna baseras enbart på empirisk vetenskap, genom att endast faktorer som enligt publicerade forskningsresultat visat sig vara statistiskt associerade till risken för våldshandlingar skulle vägas in. 1Steadman, H. & , J. (1974). Careers of the criminally insane: Excessive social control of deviance. 2Ennis, B. & Litwack, T. (1974). Psychiatry and the presumption of expertise: Flipping coins in the courtroom. , 62, 693-752. 3Monahan, J. (1984). The prediction of violent behavior: Toward a second generation of theory and policy. , 141, 10- 4Menzies, R., , C. D., Sepejak, D. (1985). The dimensions of dagerousness revisited. Evaluating the accuracy of psychometric predictions of violence among forensic patients. and Human B ehavior, 9, 49-70. göra riskbedömningar togs fram, ett känt exempel är Violence Risk Appraisal Guide, VRAG. Se Figur 1. Detta system för att sammanställa och analysera data inför ett beslutsfattande, d.v.s att följa givna regler för vilka faktorer som skall beaktas och hur, samt omsättandet av faktorer i siffror, kallas för aktuariska system (ibland kallade mekanistiska eller automatiserade modeller). Dessa kom att ställas fram som ett bättre system för riskbedömningar och kan därför betraktas som antitesen till de ostrukturerade (subjektiva, impressionistiska, kliniska5) metoder man rasat mot kritiska analyser. Violence Risk Appraisal Guide, VRAG. Enbart för riskbedömning. Består av 12 stycken Samtliga är individfaktorer. en av de 12 punkterna bedöms enligt en manual och ges en beroende på totalpoängen anges en den (t.ex. ). En VRAG-bedömning görs en gång 7. z idigare icke-våldsbrott (CLCH) om eftersom inte värdet kan ändras. Det är inte tillåtet att lägga till eller ta bort faktorer. endast rapportera den av instru- Offerskada (indexgärning) T., , M. E., & , V. L. (1993). Violent recidivism of mentally disordered offenders. The development of a statistical prediction instrument. Criminal , 20, 315-335. 5 Det inom hälso- och sjukvård så vanliga uttryckssättet klinisk erfarenhet har av bl.a. och (1996, sid. 302) karaktäriserats som inget annat än en eufemistisk och pretentiös synonym för anekdotisk bevisning (, W. M. & Meehl, P. (1996). Psychology, Public Policy, and , , 293-323). Men även denna andra generation av riskbedömningar medförde problem, vilka har kommit att diskuteras kritiskt under framförallt andra , inte minst i . Själva den ensidiga betoningen på statistiskt framtagna sannolikheter var som framgått ursprungligen avsedd att minska utrymmet för godtycke i bedömningarna. Emellertid är våldshandlingar ett komplext socialt, psykologiskt och biologiskt fenomen. Det visade sig småningom vara lika positivistiskt som naivt att tro att ett så komplext fenomen skulle kunna beskrivas av tolv eller tjugo faktorer, för vilka man beräknat sannolikheter med en prediktionsalgoritm (troligen skulle inte ens hundratals eller tusentals faktorer heller räcka, och instrumentet skulle i vilket fall som helst då inte heller vara praktiskt användbart). Detta problem har att göra med användandet av statistiska sannolikhetsdata om grupper för att dra slutsatser om enskilda individer. Självfallet finns det viktig kunskap att hämta genom tolkandet av sannolikheter. Att bortse från statistiska data om riskfaktorer eller skyddsfaktorer med hänvisning till att man kan inte gå från grupp till individ är huvudlöst och oprofessionellt, det strider dessutom mot yrkesetiska riktlinjer för såväl psykologer som läkare. Det är sant att varje individ är unik och varje bedömning av individen utgör en unik situation, men att därför helt förkasta sannolikhetsbaserad kunskap skulle, med Dawes och medarbetares (1989) tillspetsade formulering, innebära att man också ... för att vara logiskt konsekvent måste hävda, att om man av någon anledning blir tvingad att spela rysk roulette och får välja mellan en revolver med fem kulor i trumman och en annan revolver med bara en kula i trumman, så spelar det ingen roll vilken revolver man väljer eftersom situationen är unik! Likväl är det som gäller för en grupp i allmänhet inte med nödvändighet giltigt för alla individer i gruppen. I grupper av kriminalvårdsintagna och rättspsykiatriskt vårdade kommer således alltid finnas fall där en påtaglig farlighet föreligger trots att poängen enligt instrumentet är låg, liksom vissa individer med mycket höga poäng de facto är helt ofarliga. I det enskilda fallet kan ovanliga men kritiska eller på annat sätt utslagsgivande faktorer göra att den renodlade statistiska bedömningen blir gravt 6 Dawes, R. M., , D., & Meehl, P.