sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna om föreläg- gande av ordningsbot äro icke tillämpliga, om särskilt villkor är stadgat för allmänt åtal. Föreläggande av ordningsbot får utfärdas i fråga om brott, för vilket böter är föreskrivet och för vilket ordningsbot har bestämts på det sätt som föreskrivs i 14 §. Föreläggande får dock utfärdas endast om brottet inte föranleder någon annan påföljd än penning- böter. Bestämmelserna om föreläg- gande av ordningsbot är inte tillämpliga, om det är föreskrivet särskilda villkor för allmänt åtal. Denna lag träder i kraft . 4.Förslag till lag om ändring i lagen (1998:621) om misstankeregister Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1998:621) om misstankere- gister skall ha följande lydelse. 13 § En uppgift i registret skall gallras 1.om en förundersökning har avslutats utan att åtal väckts med anledning av misstanken, 2.om åtal som har väckts med anledning av misstanken har lagts 3. om domstol har meddelat 3. om domstol har meddelat dom eller beslut som vunnit laga dom eller beslut som vunnit laga kraft med anledning av misstan- kraft med anledning av misstan- ken eller den misstänkte har ken eller den misstänkte har godkänt ett sådant strafföreläg- har utfärdats i anledning av gande eller föreläggande av ord- ningsbot som har utfärdats i an- ledning av misstanken eller 4. när en begäran om utlämning har avgjorts. Vad som sägs i första stycket skall i tillämpliga delar gälla även uppgifter om talan om förvandling av böter. Denna lag träder i kraft . Rättsväsendet har genomgått stora förändringar eller reformer. Reformeringen har avsett både den inre och den ytt- re organisationen. Även regelverk, arbetsmetoder m.m. har föränd- rats. En förutsättning för ett väl fungerande rättsväsende är att dess myndigheter fungerar väl. Detta kräver i sin tur att myndigheterna är ändamålsenligt organiserade, har en fungerande administration, är lokaliserade på ett rationellt sätt samt har ett väl utformat regel- verk i form av lagar och andra författningar till sin hjälp. Ett väl fungerande rättsväsende förutsätter också att rättsväsendet ges till- räckliga resurser. Därutöver krävs att det inom myndigheterna finns en generellt sett hög kompetens inom respektive ansvarsom- råde. Rättsväsendet skall dessutom kunna ge en god service till medborgarna. Med god service avses bl.a. en effektiv och snabb handläggning av mål och ärenden, en hög juridisk kvalitet eller rättssäkerhet och ett gott bemötande. Beredningen för rättsväsendets utveckling har i uppdrag att under- söka möjligheterna att öka effektiviteten och kvaliteten i rättsvä- sendets arbete. Det finns två ledstjärnor i detta arbete. Den ena är rättskedjeperspektivet. Det innebär att vi har till uppgift att verka för att utvecklingen inom rättsväsendet sker samordnat och utifrån ett helhetsperspektiv på verksamheterna inom rättsväsendet. Detta skall ske med respekt för den grundläggande rollfördelningen mel- lan rättsväsendets myndigheter. Den andra ledstjärnan är medbor- Det innebär att det alltid är nyttan för den enskil- de medborgaren av tilltänkta förändringar och reformer som skall stå i fokus. Vi har enligt våra ursprungliga direktiv (Dir. 2000:90) fyra sär- skilt angivna huvuduppgifter. Dessa är att undersöka möjligheterna att förkorta genomströmningstiderna i brottmål, att överväga hur den brottsutredande verksamheten ytterligare kan effektiviseras, att se över frågan om utbildning, kompetensutveckling och perso- nalrörlighet inom rättsväsendet samt att behandla vissa övergripan- de frågor om rättsväsendets myndigheters lokalisering. Alla de nu nämnda frågorna hör naturligtvis ihop på ett eller an- nat sätt. En väl fungerande brottsutredningsverksamhet är ju en förutsättning för ett snabbare flöde av mål och ärenden genom rättsväsendets myndigheter. Det har också visat sig att frågan om var viss verksamhet är lokaliserad kan ha betydelse för bl.a. kvalite- ten på det arbete som utförs (se t.ex. revisorers , Rapport 1998/99:9). beslutade regeringen om tilläggsdirektiv för vårt upp- drag (Dir 2001:61). I dessa sägs att vi skall undersöka möjligheter- na att med bibehållen rättssäkerhet förenkla utredningen och lagfö- ringen av i första hand snatterier, men även annan brottslighet som kan vara lämpad för ett förenklat förfarande, t.ex. kontantbedräge- rier. Vi skall lämna förslag till hur sådana förenklingar av förfaran- det kan ske samt, i den mån det behövs, ta upp därmed angränsande frågor. I uppdraget ingår att närmare analysera vissa av de rättsliga frågeställningar som JO har uppmärksammat i fyra i direktiven närmare angivna beslut. Det sistnämnda innebär att vi skall analyse- ra bl.a. bestämmelsen i 24 kap. 7 § RB om s.k. envarsgripande och hur den tillämpas i samband med ingripande mot personer som misstänks för snatteribrott, vilka krav som i en sådan situation bör ställas på identifieringen av den misstänkte, lämpligheten av att an- vända det s.k. förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap. 22 § RB vid utredning av snatterier, möjligheten att ta föremål i beslag inom ramen för en förenklad utredning och vilka krav som bör stäl- las på dokumentationen när det gäller utredningar av bl.a. snatteri- er. Vi skall därvid lämna förslag till de författningsändringar som behövs. Det anges vidare i tilläggsdirektiven att vi under arbetet bör sam- råda med (), Riksåklagaren () och före- trädare för handeln. En särskild referensgrupp med företrädare för handeln skall också inrättas för det ändamålet. Det finns inte någon sluttidpunkt för vårt uppdrag enligt huvud- direktiven. En utvärdering skall dock ske före utgången av . Uppdraget enligt tilläggsdirektivet skall redovisas . Vårt arbete skall ske i nära samverkan med berörda myndigheter inom rättsväsendet. För detta ändamål har vi besökt flera myndig- heter – såväl på central som lokal nivå – inom polis-, åklagar- och domstolsväsendena samt kriminalvården. Till oss har också knutits sakkunniga från bl.a. vissa av rättsväsendets myndigheter på central nivå. Vi har dessutom inrättat två arbetsgrupper, en för kriminalpo- lisfrågor och en som skall ägna sig åt frågan om att åstadkomma en snabbare genomströmning i brottmål. I dessa ingår företrädare från rättsväsendets myndigheter på lokal nivå och advokatsam- fund. Som en följd av det uppdrag som vi fick i tilläggsdirektiven inrät- tades en referensgrupp med företrädare för han- deln. Gruppen har sammanträtt . Under arbetet med detta betänkande har samråd skett med den särskilda utredare som har till uppgift att göra en översyn av poli- sens arbetsuppgifter (Dir. 2000:105). Vi skall kartlägga och följa det utvecklingsarbete som äger rum inom rättsväsendet. I denna del har vi inlett vårt arbete med en kartläggning av avslutade, pågående och planerade utvecklingspro- jekt inom rättsväsendet. Kartläggningen har också omfattat resulta- ten av de granskningar av rättsväsendets myndigheter som har gjorts . har en första probleminven- tering inletts. I kartläggningen och probleminventeringen har vi till en början med särskilt ägnat oss åt två av våra huvuduppgifter. Det gäller dels möjligheterna att förkorta den genomsnittliga genomströmningstiden från brottsanmälan till dom, dels den brottsutredande verksamheten. presenterade vi vårt första delbetänkande Snabbare lag- föring 1 – Några förslag till förenklingar (SOU 2001:59). I betän- kandet lämnade vi förslag på ett huvudalternativ för hur – i vart fall vissa – komponenter i ett snabbförfarande i brottmål kan se ut. Vi angav där att vi planerar att i ett senare betänkande återkomma till frågan om det är möjligt att för vissa situationer – och då framför allt i storstadsregionerna – skapa ett ännu snabbare förfarande än huvudalternativet. Vårt förslag om ett huvudalternativ för ett snabbförfarande i brottmål innebär att åklagares möjlighet att utfärda stämning och kalla till huvudförhandling i brottmål utvidgas. De bestämmelser i 45 kap. RB som reglerar dessa frågor skall inte längre betraktas som undantagsregler. En annan komponent i snabbförfarandet utgörs enligt förslaget av att det införs en möjlighet för åklagaren att be- sluta om viss personutredning. Det rör sig här om sådana yttranden från frivården som avses i 1 § lagen (1991:2041) om särskild per- sonutredning i brottmål, m.m. I betänkandet lämnade vi även två förslag som syftar till att för- bättra den brottsutredande verksamheten. Det ena förslaget avser att effektivisera sanktionssystemet vid utevaro från förhör under förundersökningen. Vi föreslog här att det skall införas en möjlig- het att kalla personer som skall höras under en förundersökning vid äventyr av vite. Det andra förslaget gällde väglängden för hämtning till förhör. Vi föreslog att det maximala avståndet för hämtning till förhör skall utökas från nuvarande femtio kilometer till ett . För vissa situationer föreslog vi dessutom att kravet på visst längsta avstånd skulle slopas helt. I en proposition till (prop. 2001/02:147) har regering- en föreslagit att de nu nämnda förslagen skall genomföras. avlämnade vi betänkandet Snabbare lagföring 2 – Förenklad brottsutredning (SOU 2001:93). I betänkandet behandlas frågan om en utvidgning av tillämp- ningsområdet för bestämmelsen i 23 kap. 22 § RB om det förenkla- de brottsutredningsförfarandet. I betänkandet behandlas frågan om att för i första hand en stor del av vardagsbrottsligheten använda förenklad utredning i stället för förundersökning. Utvidgningen avser även möjligheten att använda vissa tvångsmedel under utred- ning i den förenklade formen. I avsnitt 4.2 lämnar vi en mer utförlig redogörelse för innehållet i vårt andra betänkande. Eftersom detta betänkande mycket kommer att handla om stöld- brottet och då särskilt snatterier i butiker och varuhus ägnar vi det- ta kapitel åt att redogöra något för detta brott. I avsnitt 2.2 redovisas gällande rätt när det gäller stöldbrottet. Därvid behandlas särskilt gränsdragningen mellan stöld och snatte- ri. En särskild del i det avsnittet ägnas dessutom åt att redogöra för tidpunkten för brottets fullbordande vid butikstillgrepp (avsnitt 2.2.2). Beskrivningen i avsnitt 2.2 bygger på Jareborg, Brotten, h 2, s. 59 f och 67 samt , m.fl., , Kap. 1-12, s. 8:3, 8:10 f f och 8:28 f f. I det därpå följande avsnittet, 2.3, redovisas något om brottsut- vecklingen när det gäller stölder och snatteri- er i butiker och varuhus. Som en gemensam beteckning på dessa brott används termen butiksstölder. Det är visserligen ingen juri- disk korrekt beteckning och återfinns inte heller i som ett brott. Beteckningen används dock i kriminalstatistiken. Vi använder den därför även här. Redogörelsen i avsnitt 2.3 bygger, om inte annat anges, på upp- gifter hämtade från BRÅ:s kriminalstatistik och artikeln Butiks- stöld av publicerad i BRÅ:s rapport lingen i 1998-2000 s. 99 ff. 2.2.1Gällande rätt, särskilt om gränsdragningen mellan stöld och snatteri Till stöldbrotten räknas de brott som regleras i 8 kap. 1, 2 och 4 §§ (BrB). Där regleras brotten stöld, snatteri och grov stöld. Snatteri och grov stöld utgör olika svårighetsgrader av stöld- brottet. Frånsett de kvalifikationer som har lagts till i 8 kap. 2 och 4 §§ BrB överensstämmer brottsbeskrivningarna där med den i 8 kap. 1 § BrB. Grov stöld lämnas utanför redogörelsen i detta avsnitt. Den som olovligen tar vad annan tillhör med uppsåt att tillägna sig det, döms, om tillgreppet innebär skada, för stöld till fängelse i högst (8 kap. 1 § BrB). Om brottet med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga om- ständigheter vid brottet är att anse som ringa, döms för snatteri till böter eller fängelse (8 kap. 2 § BrB). Försök till stöld är straffbart, medan försök till snatteri inte är det (8 kap. 12 § BrB). Det tillgripnas värde utgör således en av de omständigheter som kan föranleda att stöld bör bedömas som snatteri. Andra faktorer att beakta är den skada, kränkning eller fara som gärningen har in- neburit. När det gäller just butikstillgrepp anses det tillgripnas värde ut- göra den vanligaste och mest betydelsefulla av de nu uppräknade faktorerna. () har i ett antal avgöranden sla- git fast detta. I avgörandet NJA 1990 s. 743 uttalade HD bl.a. föl- jande i denna del. Frågan huruvida en gärning, som i och för sig uppfyller förut- sättningarna för stöld, skall anses som ringa brott och därmed föranleda ansvar endast för snatteri skall enligt 8 kap 2 § BrB bedömas med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga om- ständigheter vid brottet. I fråga om främst butikstillgrepp har i praxis, när inte övriga omständigheter givit anledning till annan bedömning, värdet av den tillgripna egendomen blivit avgörande för om brottet skall bedömas som stöld eller snatteri, - - -. När det gäller gränsdragningen mellan stöld och snatteri laborerar åklagarna och domstolarna med en värdegräns som förändras med penningvärdet. I det nu redovisade avgörandet fastslogs den vär- demässiga gräns mellan stöld och snatteri som synes tillämpas allt- jämt, nämligen . En omständighet som, trots att värdet av det tillgripna understi- ger den gällande värdegränsen, är ägnad att hänföra gärningen till stöld anses vara att det tillgripna måste lämnas utan tillsyn. Till- grepp av delar av en uppställd eller parkerad bil har av detta skäl bedömts som stöld (SvJT 1966 rf s. 27 och 1972 rf s. 21 samt RH 1980:64). Även tillgrepp av en cykel som stod i ett cykelställ på en gata, har bedömts som stöld (SvJT 1960 rf s. 49), liksom då en per- son som var höggradigt berusad blev frånstulen sitt armbandsur (RH 1988:86). Tillgrepp ur obevakade damhandväskor på en dans- restaurang har också – trots att således det tillgripna värdet varit relativt lågt - bedömts som stöld. I det sistnämnda fallet beaktades även den omständigheten att tillgreppet inneburit ett integritetsin- trång för väskägaren (NJA 1995 s. 561). I praxis har också gärningar som utmärks av förslagenhet eller att gärningen innebär att gärningsmannen sviker ett förtroende som visats honom medfört att de varit att bedöma som stöld. Av det skälet har tillgrepp av ett narkotiskt preparat på ett apotek bedömts som stöld trots att värdet av det tillgripna i det aktuella fallet upp- gick till . Som skäl för att döma mannen för stöld angavs bl.a. det förhållandet att mannen ifråga hade släppts in bakom disken, vilket är ett utrymme dit allmänheten normalt inte har tillträde (RH 1995:117). En person hade använt sig av fotokopior av tio- kronorssedlar och därigenom vid olika tillfällen tillägnat sig bensin ur en bensinautomat. Det sammanlagda värdet av det tillgripna var . HD konstaterade att varje tillgrepp var att bedöma som stöld, oavsett att värdet av det tillgripna varit för- hållandevis begränsat. Avgörande för denna bedömning var enligt domstolen att det varit fråga om systematiska tillgrepp som hade genomförts på ett i viss mån förslaget sätt (NJA 1984 s. 889). Här skall slutligen framhållas att det har ifrågasatts om alla de faktorer som har räknats upp verkligen är ägnade att göra till- greppet värt att bestraffa som svårare än snatteri, när värdet av det tillgripna är relativt obetydligt (Jareborg, a.a., s. 59). För att ansvar för stöld skall kunna utkrävas fordras att fyra förut- sättningar är uppfyllda. Tillgreppet skall vara olovligt (1), stöldob- jektet skall tillhöra någon annan (2), det skall finnas ett tillägnelse- uppsåt (3) och slutligen skall tillgreppet innebära skada (4). Den första förutsättningen, dvs. att tillgreppet skall vara olovligt, anses vara av särskild vikt för bedömningen av butikstillgreppen. Där måste nämligen bestämmas när ett lovligt tillgrepp övergår till att bli ett olovligt sådant i butiker som bygger på självbetjäning. Här skall framhållas att tillgrepp i butiker under tid då dessa inte hålls öppna för försäljning inte erbjuder några speciella problem i detta hänseende. I det följande redovisas några avgöranden från HD som anses vara vägledande för bedömningen av om ett tillgrepp skall anses vara olovligt eller inte. För samtliga avgöranden gäller den reserva- tionen att i de fall en tillägnelse sker inne i butiken, t.ex. genom konsumtion av matvaror, tillgreppet fullbordas genom tillägnelsen. Affärens sambesittning upphör nämligen då. Genom rättsfallet NJA 1965 s. 398 anses det fastslaget att tillgrepp av en vara i en självbetjäningsbutik med kassaspärr är fullbordat först när kunden passerat spärren utan att uppvisa eller betala va- ran. Varuhus med klart avgränsade avdelningar I många butiker saknas dock spärranordning. Rättsfallet NJA 1964 s. 97 gällde en kund som befann sig i ett varuhus med flera olika avdelningar. En kund hade tagit ett par klädesplagg, lagt dem väl dolda i en väska och därefter lämnat den aktuella avdelningen. Av- görandet har tolkats så att HD ansett tillgreppet fullbordat först i samband med att varorna fördes bort från den aktuella avdelningen och inte vid den tidigare tidpunkten då varorna lagts dolda i en väs- ka. För butiken som saknar såväl kassaspärr som klart avgränsade av- delningar finns vägledning i rättsfallet NJA 1972 s. 253. Fallet gäll- de en man som var åtalad för stöld. Mannen hade i en porslinsaffär tagit ett askfat av glas från en hylla och dolt det i sin rockficka. upptäcktes medan han befann sig i affären. Den aktuella affären var inte utrustad med självbetjäning. Kunderna fick lyfta på föremålen för granskning och för att se på priset. Köpen var avsedda att ske genom ett biträde som hade att hämta ett exemplar av föremålet från lagret. HD fann när det gällde bedömningen av butikstillgreppet att ett fullbordat tillgrepp inte kunde anses föreligga förrän varan förts ut från butiken eller, i fråga om varuhus med klart avgränsade avdel- ningar, ut från avdelningen. När en butik eller varuhusavdelning är försedd med kassaspärr, innebär passerandet av spärren att varan förs ut från butiken eller avdelningen. I det aktuella fallet hade emellertid mannen inte fört varan ut från butiken. Tillgreppet var av det skälet inte fullbordat enligt HD som ogillade åtalet för stöld. Då ett olovligt tillgrepp i detta fall varit att bedöma som snatteri, var det inte heller aktuellt med försöksansvar. anmäldes ca 1 200 000 brott i . Uppklaringsprocen- ten för samtliga brott uppgick det året till . uppgick uppklaringsprocenten för brott mot till . När det gäller stöld/snatterier i butik och varuhus anmäl- des drygt 52 000 sådana brott. Uppklaringsprocenten var för butiksstölder . Med undantag för en nedgång har upp- klaringsprocenten befunnit sig på en relativt stabil och hög nivå om . En förklaring till den höga uppklaringsprocenten anses vara att brottet anmäls i stort sett enbart om det finns en gärningsman som har gripits. Butiksstölder brukar betecknas som s.k. ingripandebrott. Det innebär att antalet anmälda brott till stor del speglar bevakningen i butiken eller varuhuset. När det gäller antalet anmälda butiksstöl- der har det – sett ur ett längre perspektiv - skett en markant ökning av denna brottstyp. För att ge ett exempel anmäldes ca 35 000 butikstillgrepp (SOU 1982:39 s. 21). Det ökade antalet anmäl- da brott brukar kopplas samman med att antalet och tillgänglighe- ten till stöldbegärliga varor har ökat. När det gäller butiksstölder anses dock mörkertalet vara stort. Det beror på att många brott aldrig upptäcks och att brotten inte alltid blir föremål för en anmälan till polisen. Kostnaderna för stöl- der och snatterier täcks vanligen inte av någon försäkring. finns därför inte något ekonomiskt incitament för butiken att göra en anmälan. Det stora mörkertalet medför emellertid att tolkning- en av kriminalstatistiken avsevärt försvåras. Det har gjorts uppskattningar som pekar mot att det verkliga antalet butiksstölder skulle kunna uppgå till så mycket som omkring 20 miljoner fall . Siffran anses dock mycket osäker. Som en jämförelse kan nämnas att uppskattades den siffran till mellan två och tre miljoner (SOU 1982:39 s. 23). Även den siffran anses osäker. Enligt uppgift från uppgår värdet av det som tillgrips vid stöld och snatteri till uppskattningsvis sammanlagt ca 6 miljarderDetfinnskronorregionalaper årskillnader. i antalet anmälda butiksstölder. anmäldes i landet som helhet i genomsnitt 593 butiksstölder per 100 000 invånare. I var motsvarande siffra 816 medan den i uppgick till 371. När det gäller personer lagförda för brott efter huvudbrott och huvudpåföljd meddelades sammanlagt drygt 13 000 domar, strafförelägganden eller åtalsunderlåtelser avseende snatteri. Antalet domar var 2 757, strafförelägganden 7 429 och åtalsunderlåtelser 3 174. Ett stort antal snatterier lagförs således utan domstolens medverkan genom strafförelägganden och beslut om åtalsunderlåtelse. Av det totala antalet lagförda personer där snatteri utgjorde huvudbrott var (3 380 stycken) av gärningsmännen i åldrarna . Här skall framhållas att när det gäller lagföringsstatistiken går det inte att utläsa hur många av de lagförda snatterierna som avser snatteri i just butik och varuhus. Det anses dock rimligt att anta att majoriteten av de snatterier som ingår i lagföringsstatistiken avser sådana snatterier. har det skett en viss förskjutning i påföljderna för denna brottstyp. Andelen åtalsunderlåtelser minskade som strafförelägganden blev vanligare. 3Utredning och lagföring av snatteribrott I detta kapitel redovisas hur butikssnatterier vanligen handläggs hos främst polis och åklagare (avsnitt 3.2). Handläggningsruti- nerna varierar dock från myndighet till myndighet varför avvikelser – främst i detaljerna - kan förekomma. I avsnitten 3.3 och 3.4 beskrivs några projekt eller arbetsmetoder som har bedrivits eller bedrivs när det gäller just butikstillgrepp. Avsnittet 3.5 innehåller en beskrivning av ett antal avgöranden meddelade av JO. JO:s beslut belyser vissa rättsliga problem vid utredning av snatteribrott. De metoder för brottsutredning som beskrivs i JO:s avgöranden hade utvecklats vid några polismyndig- heter i landet och innebar att de aktuella snatteribrotten utreddes på ett sätt som avviker från det gängse. Redan här skall framhållas att JO i besluten underkänner dessa metoder för utredning av snatteribrott. 3.2Hur går det till ? Det normala förfarandet när butikssnatterier upptäcks är att en an- ställd i butiken eller en butikskontrollant, som vanligen är anställd som väktare, uppmanar den misstänkte att följa med till butikens kontor e.d. Där ombeds den misstänkte att identifiera sig och till- frågas därefter om han eller hon erkänner eller förnekar brott. Där- efter gör butikskontrollanten eller någon annan som har ingripit en skriftlig anmälan till polisen. Det föremål som har tillgripits brukar återlämnas av den misstänkte i samband med ingripandet. När ärendet kommer till polisen skrivs det in i RAR. Förkort- ningen RAR står för rationell anmälansrutin och är ett ärendehan- Utredning och lagföring av snatteribrott teringssystem inom polisen. Anmälan granskas därefter av en ären- defördelningsfunktion och på en utredningsenhet. Brotts- misstanken registreras i misstankeregistret. Detta sker antingen i fördelningsfunktionen eller vid respektive utredningsenhet. Däref- ter sker en brottsutredning hos polisen vilket bl.a. innebär att den misstänkte och eventuella vittnen kallas till polisen för förhör. Om den misstänkte är tillämpas de särskilda reglerna som finns i LUL. Det innebär bl.a. att vårdnadshavare och företrädare för kallas till förhör som hålls med den unge som misstänks för snatteri. Utredningen redovisas i regel i form av kortfattade anteckningar enligt bestämmelsen i 23 kap. 21 § tredje stycket RB. Det gäller vare sig den misstänkte är myndig eller inte. Den utredningspersonal som arbetar med snatteriutredningar inom polisen kan antingen vara polisutbildad personal eller civilan- ställda som har genomgått särskild utbildning. Om gärningsmannen inte kan identifieras i samband med att bu- tikskontrollanten eller någon annan har ingripit kallas polis till platsen. Om tillkallad polis inte lyckas genomföra identifiering av den misstänkte, blir det aktuellt att gripa denne.