sou · GQB326 · 2003-01-01 00:00:00 — rätten till en rättvis rättegång) i konventionen, men att de alltid skall innefatta en rätt för den frihetsberövade att bli hörd antingen personligen eller genom ombud. I ett par fall (Bouamar mot , dom 29.2.1988 och Megyeri mot , dom ) ansåg domstolen att bistånd av en advokat var nödvändigt för att kraven i artikel 5:4 skulle anses uppfyllda. I dessa fall hade dock de frihetsberövade liten förmåga och möjlighet att själva lägga fram sin sak inför domstolen. Man torde således inte dra slutsatsen att artikel 5:4 ställer upp ett generellt krav på bistånd av advokat utan den saken får avgöras i det enskilda fallet. Ett villkor för att proceduren skall kunna godtas som judiciell torde i allmänhet vara att den är kontradiktorisk (, Hans, a.a., s. 114 f.). Ett organ som enligt inhemsk rätt inte betraktas som en domstol kan anses vara en domstol enligt artikel 5:4 under förutsättning att kraven på oberoende och judiciellt förfarande är uppfyllda. Ett organ som är rådgivande och inte beslutande uppfyller däremot inte kraven enligt artikel 5:4 (X mot , dom 5.11.1981). Även om artikeln egentligen handlar om rätten för den som har berövats friheten att på eget initiativ få till stånd en domstolsprövning, kan en prövning som sker direkt enligt före- skrift i lag – och således utan någon ansökan av den frihetsberövade – anses uppfylla kraven i denna bestämmelse (, Hans, a.a., s. 115). Det är givetvis vanligt att redan det ursprungliga beslutet om ett frihetsberövande har fattats av domstol. I dessa fall anses artikel 5:4 inte medföra rätt till omprövning vid ytterligare en domstol. Den domstolskontroll som artikeln är avsedd att åstadkomma är i stället inkorporerad i det ursprungliga beslutet. En förutsättning är dock att det förfarande som föregick det ursprungliga beslutet var sådant att kraven i artikel 5:4 var uppfyllda. Särskilda problem kan i detta sammanhang uppkomma när det är fråga om verkställighet av en utländsk brottmålsdom. Kan man i ett sådant fall kräva att den stat där domen verkställs prövar om domstolsförfarandet i domsstaten har överensstämt med kraven i artikel 6 i konventionen? En dom av (Iribarne mot , 24.10.1995) ger en antydan om att artikel 5:4 vid flagranta brister i den utländska domen kan förutsätta någon form av överprövning innan en utländsk straffdom verkställs (, Hans, a.a., s. 115 f.). Vissa frihetsberövanden är tidsobestämda till sin varaktighet och det blir beroende av den fortsatta utvecklingen hur länge dessa skall Bakgrund och gällande rätt Exempel på detta är när personer intas på psykiatrisk anstalt och skall skrivas ut så snart deras hälsotillstånd tillåter. En liknande situation föreligger vid sådana tidsobestämda straffpåföljder som skall verkställas till dess den intagne är farlig för sin omgivning. I dessa fall kan visserligen initialprövningen, om den gjorts av domstol, vara tillräcklig för att uppfylla kraven i artikel 5:4, men kan frågan uppkomma om sådana förändringar har inträffat att den intagne bör friges. har slagit fast att det i sådana fall skall finnas en rätt till ny domstolsprövning med skäliga mellanrum (, Hans, a.a., s. 117). har haft uppe frågan om engelska livstidsdömda enligt artikel 5:4 skall anses ha rätt till periodisk domstolsprövning eller om en uttömmande domstolsprövning skett redan i den rättegång som ledde fram till livstidsdomen. I ett fall (Weeks mot , dom ) hade den domstol som dömde ut livstidsdomen klart uttalat att den räknade med att Weeks skulle kunna friges om han genomgick en positiv utveckling. ansåg att Weeks var berättigad att med skäliga mellanrum få till stånd en domstolsprövning av det fortsatta frihetsberövandet. En rätt till domstolsprövning ansågs också föreligga när han intogs i fängelse på nytt efter att ha varit frigiven på prov. I detta fall var det fråga om s.k. discretionary life sentence, som utgör ett slags tids- obestämt straff där fängelsetidens längd blir beroende av hur länge den dömde anses farlig för sin omgivning (, Hans, a.a., s. 117 f.). Samma resonemang tillämpades i ett annat fall (Thynne, och mot , dom 25.10.1990). Klagandena hade dömts för brott till livstids fängelse. Straffen hade motiverats dels av brottens allvarliga beskaffenhet, dels av att klagandena på grund av mentala störningar bedömts vara farliga för allmänheten och i behov av behandling. I domarna hade förutsatts att villkorlig frigivning senare kunde komma att medges förutsatt att klagandenas mentala hälsa utvecklades positivt. Två av de dömda frigavs villkorligt efter 10 respektive straffverkställighet, men den villkorligt medgivna friheten förverkades . Den tredje hade vid tiden för klagomålet varit frihetsberövad omkring utan att ha beviljats villkorlig frigivning. Beslut om villkorlig frigivning fattades i administrativ ordning, men kunde överklagas till domstol, dock endast på vissa huvudsakligen Bakgrund och gällande rätt formella grunder, såsom att beslutet inte tillkommit i laga ordning. Klagandena gjorde gällande att artikel 5:4 hade kränkts, eftersom de inte haft möjlighet att få lagligheten av fortsatt frihetsberövande prövat av domstol med skäliga tidsintervaller och, i fråga om de två som frigivits villkorligt, i samband med förverkandet av den villkorligt medgivna friheten. konstaterade att påföljden kunde anses innefatta två skilda komponenter, nämligen en huvudsakligen avsedd som straff för den ifrågavarande brottsligheten och den andra avsedd att erbjuda ett skydd för samhället mot den fara som följde av brottslingens mentala hälsotillstånd. Domstolen konstaterade vidare att en dömd persons mentala hälsotillstånd och farlighet kunde ändras med tiden och att därför nya frågeställningar rörande lagligheten av ett frihetsberövande kunde komma att uppstå efter utgången av den tid som kunde anses motiverad som straff för den aktuella brottsligheten. På grund härav, och då ansågs ha passerats beträffande samtliga tre klagande, fann domstolen att de därefter varit berättigade till domstolsprövning av frihetsberövandenas laglighet, dels med skäliga tidsintervaller under fängelsevistelsen, dels i samband med förverkande av villkorligt medgiven frihet. Eftersom den begränsade domstolsprövning som varit möjlig inte ansågs uppfylla kraven i artikel 5:4, fann domstolen att klagandenas rätt enligt artikeln hade kränkts. I ett annat fall (mot , dom ) ansåg domstolen däremot att det inte förelåg någon rätt till periodisk domstolsprövning. I detta fall var det fråga om s.k. mandatory life sentence där enbart brottets art motiverat livstidsdomen. Den ursprungliga domen ansågs därför utgöra tillräckligt stöd för fortsatt frihetsberövande utan någon rätt till omprövning (, Hans, a.a., s. 118). Det kan anmärkas att för mord är det i engelsk rätt obligatoriskt att döma till fängelse på livstid, mandatory life sentence. För dråp kan rätten välja att döma till livstids fängelse eller till ett tidsbestämt straff. Vid vissa andra allvarliga brott kan rätten döma till livstids fängelse om omständigheterna visar att den tilltalade är en fara för allmänheten och det inte är möjligt att avgöra när den faran kommer att upphöra, discretionary life sentence. Fallet mot rörde skillnaden mellan discretionary life sentence och mandatory life sentence, något som behandlat även i det ovan redovisade målet Thynne, och mot . Bakgrund och gällande rätt straffrättslag antagits , som en följd av dom i det målet, uppstod en skillnad därigenom att om en person dömdes till det förra skulle personen avtjäna en fastställd minimiperiod, en s.k. tariff period, detta då det bedömdes att samhället för tillfället behövde skydda sig mot personen i fråga. Härefter frigavs personen förutsatt att frigivningsnämnden inte motsatte sig detta. kunde den livstidsdömde själv delta i förfarandet och framlägga egen bevisning till stöd för att frigivning borde ske. Dömdes en person till mandatory life sentence, vilket straff tillämpades som påföljd för mord, ansågs detta som ett straff för en så avskyvärd gärning att personen ansågs ha förverkat sin rätt att deltaga i samhället. En sådan dom innebar att den dömde kvarhölls i fängelse tills inrikesministern fann att det fanns ett större allmänt intresse i att frige honom än i att hålla honom fängslad. Inrikesministern tog därvid i beaktande vad rättsliga myndigheter ansåg om hur som borde avtjänas, men var inte bunden av dessas bedömning. I det aktuella fallet var klaganden dömd till mandatory life sentence för ett mord som denne begått 1964. Klaganden frigavs villkorligt , men dödade klaganden ytterligare en person och dömdes för dråp till discretionary life sentence. Den villkorliga frigivningen av livstidsstraffet för mordet återkallades och klaganden fick fortsätta att avtjäna fängelsestraffet. Klaganden gjorde gällande att det förhållandet att han kvarhölls i fängelse trots att den tariff period som gällt enligt domen på discretionary life sentence avtjänats, utgjorde en kränkning av artikel 5:4, rätten att få fortsatt frihetsberövande prövat av domstol, samt att om det skulle anses att det nu avtjänade straffet avsåg domen på mandatory life sentence så innebar avtjänandet likväl en kränkning av artikeln, eftersom han saknade möjlighet att få det fortsatta frihetsberövandet underställt rättslig prövning. konstaterade att den villkorliga frigivningen, som skett 1980, återkallats efter att klaganden dödat ytterligare en person. Detta innebar att domen på mandatory life sentence alltjämt förblev i kraft och klaganden avtjänade således både en discretionary och en mandatory livstidsdom. såg ingen grund för att avvika från sin tidigare rättspraxis beträffande mandatory life sentence enligt vilken den funnit att rättssäkerhetsgarantierna i artikel 5:4 tillgodosågs genom den ursprungliga rättegången och ett eventuellt överklagande. Bakgrund och gällande rätt förelåg inga nya frågor angående lagligheten av frihetsberövandet som kunde berättiga klaganden till en ny prövning härav. En liknande situation är när unga lagöverträdare, som har gjort sig skyldiga till mord, enligt engelsk rätt döms till s.k. detention under Her Majesty´s pleasure, som innebär fängelse men med fastställande av en minimiperiod, tariff, för frihetsberövandet. har i ett par fall (mot , dom 21.2 1996, och mot , dom 21.2 1996) ansett att en sådan dom efter utgången av minimiperioden påminner om en s.k. discretionary life sentence och att den dömde därför skall ha rätt till en periodisk domstolsprövning om det föreligger förutsättningar för frigivning (, Hans, a.a., s. 118). Enligt artikel 5:4 skall domstolsprövningen omfatta lagligheten av frihetsberövandet. Detta betyder inte endast en kontroll av de materiella och processuella bestämmelserna i inhemsk lag utan också av att sådana allmänna rättssäkerhetsgarantier som kan anses innefattade i artikel 5 har respekterats (X mot , dom 5.11.1981). I fallet mot (dom 24.6.1982) uttalade att domstolskontrollen inte behöver innefatta rena lämplighetsfrågor, men att den däremot måste inbegripa alla de villkor som är väsentliga för att frihetsberövandet skall anses lagligt (, Hans, a.a., s. 118). Domstolsprövningen enligt artikel 5:4 skall ske snabbt. Innebörden av det begreppet kan variera beroende på arten av frihetsberövandet och omständigheterna i övrigt. Särskild skyndsamhet är påkallad i fråga om den som är anhållen eller häktad som misstänkt för brott. När det gäller personer som har intagits på institutioner som mentalsjukhus eller anstalter för internering av vaneförbrytare kan inte lika stränga krav på skyndsamhet uppställas (, Hans, a.a., s. 119 f.). Ett fall från senare tid (Oldham mot , dom 26.9.2000) behandlade frågan om rätten till snabb prövning av om ett tidsobestämt frihetsberövande skall fortsätta. Oldham dömdes för dråp till fängelse på livstid. Han frigavs villkorligt , men det beslutet återkallades på grund av en misshandel mot en närstående i berusat tillstånd. Oldham överklagade återkallelsebeslutet och vid en förhandling inför Parole Board´s Discretionary Lifer Panel (DLP) beslöts att han var ansvarig för att ha skadat en närstående och att han därför tills vidare inte fick vara på fri fot. Bakgrund och gällande rätt med att Oldham underrättades om detta beslut fick han besked om att hans fall på nytt skulle behandlas av DLP . En ny förhandling inför DLP hölls som rekommenderade vederbörande minister att frige Oldham villkorligt, vilket också skedde . konstaterade att Oldham tillhörde en kategori av livstidsfångar, discretionary life prisoners, för vilka det enligt engelsk rätt gäller att frågan om deras eventuella frigivning skall prövas med intervaller . Anledning till att det i dessa fall skall ske en periodisk omprövning av frihetsberövandet var att livstidsdomar av detta slag döms ut när den tilltalade lider av psykisk instabilitet och framstår som farlig för sin omgivning och att dessa förhållanden kan ändras . I det aktuella fallet hade Oldham, efter att han återintagits i fängelse, genomgått behandling för att komma till rätta med sina alkoholproblem och emotionella störningar, och denna behandling hade avslutats efter återintagningen. Oldham hade inte haft möjlighet att begära att prövningen av frågan om hans frigivning skulle ske tidigare än . Under föreliggande omständigheter fann att en intervall för prövning av frågan om eventuell frigivning var alltför lång för att tillfredsställa kravet på snabb prövning i artikel 5:4 (, Hans, domar – tredje kvartalet 2000, SvJT 2000, s. 861). I ett annat fall från senare tid (mot , dom 24.7.2001) behandlades frågan om rätten att få lagligheten av ett frihetsberövande överprövad av domstol. hade dömts för dråp till fängelse på livstid . Domstolen fann att han led av en allvarlig personlighetsstörning och att detta förhållande borde leda till försiktighet när frågan om hans frigivning skulle prövas. Den minimitid som han skulle avtjäna i fängelse, the tariff, löpte ut . Det ankom på en särskild nämnd, Discretionary Lifer Panel (DLP), att därefter periodiskt pröva frågan om frigivning. Den första prövningen skedde . Frågan togs på nytt upp . DLP fann då att Hirsts mentala tillstånd hade förbättrats men att tiden inte var mogen för frigivning. Frågan behandlades åter och DLP beslöt att inte rekommendera frigivning. Nästa prövning skulle ske . Vid klagade över att frågan om hans frigivning inte hade omprövats med skäliga mellanrum. Bakgrund och gällande rätt framhöll att det vid tillämpningen av konventionens artikel 5:4 inte var möjligt att fastställa en bestämd längsta tid som fick förflyta mellan de tillfällen då en fråga om frigivning skulle prövas. I det aktuella fallet måste enligt domstolen beaktas att möjligheterna till frigivning berodde på hur man bedömde Hirsts psykiska instabilitet och den fara som han kunde utgöra för andra människor, vilket var omständigheter som kunde växla . De tidsperioder respektive som förflutit mellan prövningstillfällena var under sådana omständigheter alltför långa. hade inte haft lagliga möjligheter att få till stånd en prövning tidigare, varför domstolen fann att artikel 5:4 inte hade respekterats. (, Hans, domar – tredje kvartalet 2001, SvJT 2001, s. 824). 3 Verkställighet av livstidsstraff Enligt vad som framkommit vid kontakter och diskussioner med kriminalvårdens personal är det såvitt avser straffverkställigheten egentligen inget annat som skiljer de livstidsdömda från andra långtidsdömda än att de saknar ett slutdatum för verkställigheten. De livstidsdömda framstår också sinsemellan som mycket olika och det är därför inte möjligt att tala om straffverkställigheten för en typisk livstidsfånge. Ovissheten om strafftidens längd medför emellertid flera problem inom kriminalvården. Som exempel kan nämnas att de livstidsdömda kan betecknas som straffimmuna, eftersom de redan fått lagens strängaste straff. Tidpunkten för den villkorliga frigivningen kan inte heller senareläggas vid misskötsamhet, om inte en tidsbestämning av livstidsstraffet har skett genom nåd. Det är också svårt att planera verkställigheten på grund av ovissheten om när den dömde kan komma att friges. Detta kapitel innehåller en allmän redogörelse för vad som gäller under verkställigheten av ett livstidsstraff med tonvikt på utslussningsförfarandet. har genomfört en undersökning av 101 livstidsdömda (97 män och 4 kvinnor). När det i fortsättningen hänvisas till uppgifter från är det uppgifter från denna undersökning som avses. Slutligen redovisas vissa erfarenheter av hur de livstidsdömda upplever sin situation. 3.2Allmänt om verkställigheten av livstidsstraff I stort sett samtliga som döms till fängelse på livstid döms för mord och är häktade när domen vinner laga kraft. Verkställigheten inleds således regelmässigt på häktet. Den dömde förs därifrån till Riksmottagningen på kriminalvårdsanstalten . Riksmottag- ningen tar emot alla häktade långtidsdömda män (ådömda fängelse ) för utredning. En motsvarande enhet för kvinnor finns på kriminalvårdsanstalten . Riksmottagningen på startade . På mottagningen tas det fram en individuell risk- och behovsprofil avseende den dömde. Denna utgör underlag för bland annat anstaltsplacering och prövning av särskilda villkor enligt 7 § tredje stycket lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Enligt föreskrifter och allmänna råd om mottagningsförfarande och beslutsadministration vid Riksmottag- ningen tas risk- och behovsprofilerna fram genom bland annat strukturerade intervjuer samt personlighetstester och andra tester. Avdelningens psykolog har ansvaret för att intervjuerna och testerna genomförs enligt erkända modeller. Vidare sammanfattas de uppgifter som finns dokumenterade i dom och personakt. Rättspsykiatriska undersökningar och s.k. § 7-undersökningar gås igenom. Enligt uppgift från har 85 av de undersökta 101 livstidsdömda genomgått antingen rättspsykiatrisk undersökning (59) eller § 7- undersökning (26) i samband med den aktuella lagföringen. I flertalet av övriga fall fanns det tidigare sådana undersökningar. Det tas också in information från andra källor, t.ex. polis, åklagare, advokat, kriminalvårdsmyndighet och sociala myndigheter. Slutligen görs observationer av den intagne under vistelsen på avdelningen. hade mottagningen utrett 39 livstidsdömda. Av dessa hade tidigare dömts till fängelse. Av de övriga var tidigare ostraffade och hade tidigare dömts till annan påföljd än fängelse. hade ett förordnande om utvisning i domen. 27 av de livstidsdömda som varit på Riksmottagningen har undersökts av psykolog. Andelen av dessa som har fått diagnosen personlighetsstörning uppgår till . Drygt hälften () uppvisar ett mönster av vanemässigt alkohol- eller drogmissbruk. Beslut om särskilda villkor enligt 7 § tredje stycket KvaL fattas av . Avsikten är att villkoren skall sätta de yttre ramarna för den dömdes verkställighet vad gäller säkerheten. Villkoren gäller för placering i anstalt samt permissioner och andra utevistelser under verkställigheten. Villkoren skall omprövas när det finns anledning till det. har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om beslut om särskilda villkor för placering i och vistelser utanför anstalt som skall gälla för verkställigheten. Enligt dessa är avsikten med beslut om särskilda villkor bland annat att ge den intagne en möjlighet till en mer förutsägbar inriktning av verkställigheten. Vad som beaktas vid bedömningen av vilka särskilda villkor som skall meddelas är vilken typ av brott han eller hon är dömd för, delaktigheten i brottet, hans eller hennes inställning till kriminalitet, utfallet av tidigare verkställigheter i anstalt samt strafftidens längd. Av de livstidsdömda har enligt uppgift 69 av de undersökta 101 personerna särskilda villkor. I tre fall har beslut om sådana villkor ännu inte fattats. De livstidsdömda placeras vanligen på slutna anstalter med hög säkerhet, tidigare kallade klass 1 och klass 2 anstalter. Omkring hälften av de livstidsdömda är placerade på kriminalvårds- anstalterna och . Faktorer som har betydelse för placeringen är t.ex. den dömdes vålds- eller rymningsbenägenhet, förordnande om utvisning i domen och strafftidens längd. För varje intagen skall det upprättas en verkställighetsplan (se föreskrifter och allmänna råd om planering av kriminalvårdspåföljd m.m., KVVFS 2001:3). Planen skall så långt möjligt omfatta hela verkställigheten i kriminalvården. Omfattningen av planen beror på den intagnes identifierade risker och behov av insatser samt de krav på verkställighetens innehåll som kan ställas på den intagne. Under verkställigheten skall den dömde under arbetstid enligt 10 § KvaL ges möjlighet till arbete, undervisning, utbildning, arbetsträning, särskilt anordnad verksamhet som syftar till att motverka brott eller missbruk eller någon annan lämplig sysselsättning som främjar utsikterna för honom att efter frigivningen inordna sig i samhället. Målsättningen för arbetet i anstalt är att den intagne skall arbeta på ett sätt som i så hög utsträckning som möjligt motsvarar sättet att arbeta ute i samhället. När det gäller studier finns stora möjligheter till utbildning. Studieverksamheten omfattar bland annat grundläggande och gymnasial vuxenutbildning, efter- gymnasial utbildning, studieförbundskurser och yrkesutbildning. En stor del av den teoretiska utbildningen är på grundskolenivå. Det finns också grundläggande utbildning för intagna med läs- och skrivsvårigheter. Förutom arbete och studier finns även annan programverksamhet. Många program har till syfte att förebygga fortsatt missbruk eller återfall i brott. Som exempel kan nämnas alkohol-, narkotika-, våldsbrotts- och sexualbrottsrelaterade pro- gram. Enligt uppgifter från har 37 av de undersökta 101 livstidsdömda genomgått sådana program. Vidare har 46 fortlöpande kontakt med psykolog eller psykiater. Det finns också annan strukturerad verksamhet som t.ex. social färdighets- träning, friskvård och kognitiva motivationsprogram. Den intagen skall också enligt 14 § KvaL ges tillfälle till lämplig fritidssysselsättning. Om det lämpligen kan ske, bör den intagne beredas tillfälle att delta i föreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet utanför anstalten som är ägnad att underlätta hans anpassning i samhället. För den som är intagen i kriminalvårdsanstalt gäller ett skötsam- hetskrav, se 9 § andra stycket KvaL. Om den intagne i väsentlig grad bryter mot vad som gäller för verkställigheten kan tidpunkten för den villkorliga frigivningen senareläggas enligt 26 kap. 7 § . Om det inte finns tillräckliga skäl för sådan senare- läggning, får den intagne enligt 49 § KvaL i stället meddelas en varning, om det bedöms att han inte kommer att rätta sig efter en tillsägelse. Under utredningen av sådan misskötsamhet kan den intagne tillfälligt hållas avskild från andra intagna enligt 50 § KvaL. Misskötsamhet kan även leda till t.ex. indragna permissioner. Av de livstidsdömda som ingår i under- sökning har 26 personer allvarligt misskött sig under verkställig- heten. Med allvarlig misskötsamhet avses t.ex. våld eller hot mot personal och medintagna, upplopp samt narkotikahantering i anstalt. 21 personer har gjort sig skyldiga till misskötsamhet av mindre allvarlig karaktär. I dessa fall kan det vara fråga om t.ex. enstaka fall av arbetsvägran eller vägran att lämna urinprov. Majoriteten, 54 personer, har inte misskött sig över huvud taget eller endast rapporterats för bagatellartad misskötsamhet. Enligt 32 § KvaL kan en intagen beviljas permission, om det inte finns påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhet eller avsevärd fara för annat missbruk. har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om permissioner (KVVFS 2000:7). Normalpermission har till syfte att underlätta den dömdes anpassning i samhället. Det finns också möjlighet att bevilja särskild permission som är avsedd för att den dömde skall kunna ombesörja angelägenheter som är av väsentlig betydelse för honom. Som exempel anges att besöka en svårt sjuk närstående och att närvara vid en närståendes begravning.