sou · GQB33d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Även andra åtgärder kan vidtas, t.ex. en s.k. guardianship order (de sociala myndigheterna får ett ansvar för att sörja för den misstänkte) eller övervakning med föreskrifter om be- handling. Är det fråga om ett brott vars straff är fastställt i lag (t.ex. mord där obligatoriskt livstidsstraff är stadgat) skall ett förordnande om intagning på sjukhus ske utan tidsbegränsning och vara förenat med särskild utskrivningsprövning. På detta stadium är det den tilltalades psykiska tillstånd vid undersökningstillfället som är av betydelse. Frågan om psykisk störning har även betydelse för det straffrättsliga ansvaret, under förutsättning att den psykiska störningen förelåg vid gärningstillfället. Psykisk störning kan nämligen utgöra ett försvar mot åtalet (the Insanity Defence). Enligt engelsk rätt är det emellertid den tilltalade själv som har bevisbördan för att han är psykiskt störd på ett sätt som påverkar ansvaret. Det straffrättsliga ansvaret för psykiskt störda lagöverträdare regle- ras i engelsk rätt och inom Common Law-systemet i stort av de s.k. M´Naghten-reglerna. Dessa härrör från 1843 inträffat mordfall. En person vid namn försökte mörda den engelske premiärministern men tog miste på person och dödade i stället dennes sekreterare. Försvaret hävdade att M'Naghten var sinnes- sjuk och därför inte skulle hållas ansvarig för sin handling. Den all- männa uppfattningen i var emellertid att M´Naghten var helt normal i allt som inte hade med politik att göra men att hans tankevärld på det området var mycket förvirrad. Han led förmodligen av en para- noid psykos. M'Naghten dömdes inte till döden men spärrades in på hospital. Utgången av rättsfallet föranledde en intensiv debatt, där bl.a. den engelska drottningen ifrågasatte om inte M´Naghten i realite- ten hade varit fullständigt medveten om sin gärning. Detta föranledde the att ställa fem frågor till de domare i House of Lords som hade meddelat domen. Frågorna tog sikte på innebörden av gällande rätt vad avser de sinnessjukas straffrättsliga ansvar. två av dessa frågor har kommit att utgöra de s.k. M´Naghten-reglerna.11 Dessa formuleringar ansågs vara auktoritativa uttalanden rörande inne- börden av Common i detta hänseende och kom därför att ses som ett klarläggande av rättsläget vad avsåg tillräknelighet och straffrihet på grund av sinnessjukdom. I sitt svar framhöll the följande. And as these two questions appear to us to be more conveniently answered together, we have submitted our opinion to be, that the jurors ought to be told in all cases that every man is to be presumed to be sane, and to possess a sufficient degree of reason to be responsible for his crimes, until the contrary be proved to their satisfaction; and that to establish a defence on the ground of insanity, it must be clearly proved that, at the time of com- mitting the act, the party accused was labouring under such a defect of reason, from disease of the mind, as not to know the nature and quality of the act he was doing; or, if he did know it, that he did not know he was doing what was wrong. [Våra kurs.] Med defect of reason menas en förlust av förmågan att resonera för- nuftmässigt och omfattar därför inte tillfällig minnesförlust eller förvir- ring i allmänhet.12 Beteckningen disease of the mind har tolkats rela- tivt vitt och anses innefatta varje sjukdomstillstånd som påverkar med- vetenhetens funktion – oberoende av om tillståndet har organiska eller psykiska orsaker eller om det är permanent eller tillfälligt – förutsatt att det har förelegat vid gärningstillfället (krav på tidsmässigt samband). Däremot exkluderas vissa tillstånd som har externa orsaker, t.ex. inta- gande av alkohol eller andra droger, hypnos samt medicinering. Dessa behandlas som invändningar om non-insane-automatism, vilket vid bifall föranleder en frikännande dom utan vidare konsekvenser, om inte tillståndet anses som självförvållat. Om det visas att den tilltalade vid gärningstillfället led av en sådan sjukdom som påverkade hans förmåga att resonera förnuftmässigt, skall därutöver klarläggas att detta lett till en av två effekter, antingen att han inte förstod vad han gjorde (did not know the nature and quality of the act) eller att han inte förstod att vad han gjorde var fel (did not know he was doing wrong). Det första ledet innebär ofta att den tilltalade saknar erforderligt mens rea (det subjektiva rekvisitet). Samhälls- skyddsaspekter har dock lett till att den särskilda rättsföljden not guilty by reason of insanity bör användas i stället för ett normalt fri- kännande när den tilltalade led av en psykisk störning. Det andra ledet har i engelsk rätt tolkats som att innebära ett krav på att den tilltalade 11[1843-60] All ER 229 12Jfr , Principles of Criminal , 2 uppl. 1995, s. 205 inte förstod att vad han gjorde var rättsstridigt (legally wrong), något som normalt inte brukar leda till en frikännande dom. House of Lords fastslog i rättsfallet (1984)13 att M´Naghten-reglerna alltjämt utgör den gällande definitionen på när en gärningsman är straffrättsligt ansvarig när han lider av en psykisk stör- ning. Tolkningen av M´Naghten-reglerna har i rättstillämpningen ofta påverkats av hänsyn till samhällsskyddet.14 Detta kan förklara varför bl.a. tillstånd orsakade av epilepsi och diabetes har ansetts omfattas av reglernas tillämpningsområde. Domaren har också rätt att besluta att den tilltalade gör en invänd- ning om insanity, om utredningen i målet visar att förutsättningarna för detta föreligger, trots att den tilltalade själv genom den förebringa- de utredningen försöker visa att han inte hade uppsåt att begå gärning- en. I det fallet ligger bevisbördan på åklagarsidan. Gör den tilltalade själv en invändning med åberopande av M`Naghten-reglerna har han också bevisbördan för att ansvarsfrihet skall föreligga. Engelsk rätt laborerar alltjämt med ett rent kognitivt (insiktsrela- terat) kriterium för otillräknelighet. Avsaknad av förmåga att kontrolle- ra sitt handlande (irresistible impulse) leder således inte till frihet från ansvar. Däremot kan det föranleda en mildare rubricering vid upp- såtligt dödande enligt en specialregel i sect. 2 i Homicide Act 1957. Såväl inom doktrinen som i olika lagförslag har föreslagits att brister i vilje- och känslolivet skall innefattas i the Insanity defence, utan att detta lett till någon lagstiftning eller fått några återverkningar i rätts- praxis. Före antagandet av Criminal Procedure (Insanity and Unfitness to Plead) Act 1991 innebar den särskilda domen på frikännande till följd av psykisk störning att den tilltalade överfördes till ett specialsjukhus och att frågan om utskrivning prövades av inrikesmi- nistern på diskretionär basis. Få tilltalade gjorde därför gällande ett sådant försvar, utan man valde ofta att i stället förklara sig skyldig till åtalet och sedan åberopa sitt psykiska tillstånd vid påföljdsbestämning- en (–1988 tillämpades the Insanity Defence endast i 49 fall). kan domstolen, med undantag för brott där endast livstids- straff är föreskrivet (bl.a mord), välja mellan olika former av särreak- tioner. Dessa är enligt sect. 5 i Criminal Procedure (Insanity) Act 1964 i dess lydelse efter antagandet av Criminal Procedure (Insanity and Un- fitness to Plead) Act 1991 följande. 13R v. [1984] AC 156 14Jfr Ashworth a. a. s. 205 f. Intagning på särskilt psykiatriskt sjukhus med eller utan särskild utskrivningsprövning (hospital order with or without restriction or- der), ett överlämnande till sociala myndigheterna att ansvara för den till- talade (guardianship order), förordnande om övervakning med föreskrift om behandling (super- vision and treatment order) samt förklaring att den tilltalade är fri från påföljd (absolute discharge). De ökade möjligheterna att välja mellan olika särreaktioner har i någon mån ökat antalet fall där the Insanity defence åberopas. (frikändes 44 personer från straffrättsligt ansvar på grund av sin psykiska störning.) Men alltjämt är det i ytterst få fall som någon blir frikänd på grund av psykisk störning. De främsta orsakerna till detta förhållande är att den tilltalade oftast väljer att erkänna sig skyldig och sedan åberopa sin psykiska status vid påföljdsbestämning- en. Här finns som framgår av det följande i princip samma möjligheter till att utdöma särreaktioner. 37 i Mental Health Act 1983 kan en person som har fällts till ansvar för ett brott med fängelse i straffskalan överlämnas till rättspsykiatrisk vård genom en s.k. hospital order (riktad till en utpe- kad vårdinrättning). En förutsättning är att han enligt medicinsk utred- ning (vid domstillfället) lider av en psykisk sjukdom, en psykisk ut- vecklingsstörning, en grav psykisk utvecklingsstörning eller en psyko- patisk störning (psychopatic disorder) och att hans tillstånd till sin art eller grad är sådant att det är lämpligt att han undergår medicinsk vård på sjukhus; vad gäller utvecklingsstörning som inte är grav samt psy- kopatisk störning krävs dessutom att behandlingen sannolikt kan mins- ka eller förebygga risken för en försämring av det psykiska tillståndet. Domstolen måste dessutom bedöma att vård är den mest ändamålsenli- ga reaktionen på brottet. En hospital order förfaller efter sex måna- der, men den kan förnyas för en ny sex månaders-period och därefter årsvis. En person som har överlämnats till vård utan särskild utskriv- ningsprövning kan skrivas ut av läkare, sjukhusledningen eller efter beslut av en särskild tribunal (Tribunal). En hospital order kan förenas med särskild utskrivningsprövning (restriction order), om det föreligger risk för återfall i allvarlig brottslighet. Härigenom kan utskrivning endast ske efter tillstånd av inrikesministern eller en särskild tribunal. En utskrivning kan vara ab- solut eller villkorlig. I rättsfallet (1998)15 fann House of Lords att kravet på be- handlingsbarhet avseende personlighetsstörda patienter inte gäller bara vid intagningstillfället, utan också är ett krav för fortsatt vård efter en ansökan om utskrivning. Behandlingsbarhetsrekvisitet skall emellertid enligt domstolen tolkas vitt och kunna inkludera bl.a. ett omsorgsbehov. Genom Crime (Sentences) Act infördes nya former av särre- aktioner avseende personlighetsstörda lagöverträdare, s.k. hospital and limitation directions. Den som enligt medicinsk utredning lider av en psykopatisk störning, som enligt medicinsk sakkunnigutredning kan behandlas, kan dömas till sådana särreaktioner för att få vård som man säkerställer att personen förs till ett fängelse för fortsatt verk- ställighet, om behandlingen inte fungerar. Den som har dömts till eller undergår ett fängelsestraff kan efter be- slut av inrikesministern överföras till en vårdinrättning för rättspsykiat- risk vård, om förutsättningar för att meddela en hospital order före- ligger och ministern bedömer det som ändamålsenligt med hänsyn till allmänhetens intresse och övriga omständigheter. En sådan överföring kan förenas med en restriction order. Överföring torde i praktiken innebära en omvandling av straffet till vård, varefter utskriv- ning sker från vårdinrättningen.) Samhällsskyddsaspekter beaktas i engelsk rätt även i samband med påföljdsbestämningen. Ett längre fängelsestraff än normalt kan enligt Criminal 1991 dömas ut vid våldsbrott och sexualbrott, om det är nödvändigt för att skydda allmänheten mot allvarliga brott från den tilltalades sida. S.k. diskretionära livstidsstraff kan dömas ut för våldsbrott och sex- ualbrott med stöd av sedvanerätt, om gärningen eller gärningarna i sig är så allvarliga att de påkallar ett långt straff, omständigheterna kring gärningen eller gärningsmannens tidigare brottslighet visar att han har en psykisk instabilitet som medför att han sannolikt kommer att åter- falla i brott och därigenom utgör en allvarliga fara för allmänheten samt att den tilltalade bedöms vara fortsatt instabil och därmed utgör en potentiell fara eller . Den som friges efter att ha avtjänat ett fängelsestraff för vålds- eller sexualbrott kan med stöd av bestämmelser i and Disorder Act 1998 omfattas av ett förlängt straff med utökad prövotid för villkorlig frigivning och utökad tid för övervakning under denna (för vissa sexu- albrott upp till efter frigivningen). För att en sådan förlängning av straffet (som bara påverkar villkoren för den villkorliga frigivningen) skall ske krävs att prövotiden annars inte kan anses tillräcklig för att förebygga återfall i brott och säkerställa hans återanpassning i samhället. 15 [1998] 6 CL 623 Enligt den kanadensiska strafflagen kan frågan om en lagöverträdares mentala hälsotillstånd få betydelse i två olika situationer. Den första gäller frågan huruvida en misstänkt gärningsman överhuvudtaget kan genomföra en rättegång. Hinder för detta anses föreligga om en person lider av en mental störning som hindrar honom från att själv föra sin talan eller instruera en försvarare. I ett sådant fall ges normalt vård di- rekt utan någon prövning av brottmålet. Om den aktuella personens mentala hälsa förbättras så mycket att han skulle klara av en rättegång, kan en sådan genomföras . En prövning av denna fråga skall göras . Den andra situationen där frågan om en lagöverträdares mentala hälsa kan få betydelse gäller möjligheten att utkräva ett straffrättsligt ansvar. Liksom i många andra länder råder i principen att psy- kiskt störda lagöverträdare inte skall straffas. Detta är ett arv från den engelska rätten. Reglerna om psykiskt störda lagöverträdares straffrättsliga ansvar fick sin nuvarande utformning . Enligt dessa är ingen person ansvarig för en handling (eller underlåtenhet) som begåtts under infly- tande av en psykisk störning som gjort personen oförmögen att inse arten av handlingen (eller underlåtenheten) eller att det var fel att begå den. har uttalat att till psykisk störning räknas inte självförvållade tillstånd orsakade av alkohol eller droger, eller övergå- ende tillstånd som hysteri eller hjärnskakning. kan också per- sonlighetsstörningar, t.ex. allvarlig psykopati, anses som psykisk stör- ning, men personer med den typen av störningar uppfyller normalt inte de övriga rekvisit som skall vara uppfyllda för att frihet från ansvar skall föreligga. Enligt en särskild bestämmelse i strafflagen föreligger en presum- tion för att en tilltalad inte lider av en psykisk störning tills motsatsen bevisats. Bevisbördan ligger på den som tar upp frågan om psykisk störning. Domstolen får besluta att en tilltalad skall genomgå en rättspsykiat- risk undersökning, om en sådan behövs för att avgöra om han led av en psykisk störning vid gärningstillfället och vad som i så fall skall ske med honom. Domstolen tar inte ställning till frågan om psykisk störning förrän om och när det har bevisats att den tilltalade har begått den aktuella gärningen. ansågs en psykiskt störd lagöverträdare icke skyldig av domstolen. finns en särskild typ av utslag, icke straffrättsligt ansvarig på grund av psykisk störning. När domstolen har fastslagit att en tilltalade inte är straffrättsligt ansva- rig på grund av psykisk störning håller domstolen normalt en särskild förhandling (disposition hearing) för att besluta vad som skall hända med honom. Fattar inte domstolen något beslut i frågan, ankommer det i stället på en särskild nämnd, , att ta ställning till vad som skall ske med den tilltalade. Board finns i varje pro- vins. Nämnden består av fem personer, ofta jurister och läkare, som utses av viceguvenören. När domstolen eller nämnden skall fatta beslut om vad som skall hända med den tilltalade skall den beakta behovet av att skydda all- mänheten från farliga personer, den tilltalades mentala hälsotillstånd, den tilltalades återanpassning i samhället och den tilltalades behov i övrigt. Domstolen eller nämnden skall välja det av följande alternativ som är minst betungande och inskränkande för den tilltalade: a)Besluta att den tilltalade helt skall friges, om han inte utgör ett be- tydande hot mot allmänhetens säkerhet. b)Besluta att den tilltalade skall friges, underkastad sådana villkor som anses lämpliga. c)Besluta att den tilltalade skall tas in på sjukhus, underkastad sådana villkor som anses lämpliga. Ett beslut enligt c) ovan är i första hand att likna vid ett fängelsestraff. Vård ges i ett sådant fall först om den intagne frivilligt går med på det. Ett beslut om intagning på sjukhus skall omprövas av the Revi- ew Board. Det är inte bara psykiskt störda lagöverträdare som saknar straffrättsligt ansvar som kan ges vård. Även fängelsedömda kan ges vård för psykis- ka problem. Enligt strafflagen får domstolen besluta att en tilltalad som döms till fängelse skall tas in på sjukhus under den inledande fasen av verkställigheten av fängelsestraffet, om han vid domstillfället lider av en psykisk störning och vård behövs för att förhindra en betydande för- sämring av hans hälsa eller att han allvarligt skadar andra (hospital or- der). fick en ny strafflag . Enligt den är en person inte straffrättsligt ansvarig för en gärning, om hans psykiska förmåga var nedsatt (mental impairment) vid gärningstillfället och detta hade någon av följande effekter: a)Gärningsmannen var inte medveten om arten av handlingen. b)Gärningsmannen var inte medveten om att det var fel att begå gär- ningen. c)Gärningsmannen var oförmögen att kontrollera sitt handlande. Begreppet nedsatt psykisk förmåga omfattar psykoser, demenser, utvecklingsstörning, hjärnskador och allvarlig personlighetsstörning. Enligt strafflagen föreligger en presumtion för att en gärningsman inte är psykiskt sjuk. Presumtionen kan brytas om åklagaren eller den tilltalade själv gör det övervägande sannolikt att den tilltalade hade en nedsatt psykisk förmåga vid gärningstillfället. Om en person inte kan fällas till ansvar på grund av en nedsatt psy- kisk förmåga, kan domstolen besluta att personen skall kvarhållas i sä- kert förvar i fängelse eller på sjukhus som inte får överskrida det maximala fängelsestraff som är stadgat för det aktuella brottet. Om domstolen anser det lämpligare, kan den i stället besluta att personen i fråga skall släppas helt fri. Ett sådant beslut kan förenas med villkor som skall gälla , högst . 4.2Internationella konventioner och riktlinjer I detta avsnitt görs en kortfattad genomgång av konventioner och andra internationella dokument om mänskliga rättigheter som berör psykiskt störda lagöverträdare. Dokumenten är av två typer: dels konventioner som är folkrättsligt bindande för , dels deklarationer, resolutio- ner, rekommendationer och andra dokument som inte är bindande på samma sätt men som bör beaktas vid utformningen av den svenska lag- stiftningen. FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna Vid slut fann man att skyddet för de mänskliga rät- tigheterna borde stärkas genom internationellt samarbete. Förenta Na- tionerna fick den viktiga uppgiften att främja respekten för de mänskli- ga rättigheterna och började med att utarbeta en särskild rättighetsför- . antog generalförsamlingen den allmänna för- klaringen om de mänskliga rättigheterna, vilken alltsedan dess betrak- tas som en fundamental rättighetskatalog på området. Här fastslås bl.a. att ingen får utsättas för omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Sedan den universella förklaringen om de mänskliga rättigheterna an- tagits, arbetade FN:s kommission för främjande av de mänskliga rättig- heterna med att utforma en konvention i ämnet. Först antog generalförsamlingen två konventioner, dels Internatio- nella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, dels Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rät- tigheter. har anslutit sig till dessa konventioner. I den sistnämnda konventionen fastslås bl.a. att ingen får utsättas för godtycklig arrestering eller annat godtyckligt frihetsberövande (artikel 9:1) och att den som berövats sin frihet skall ha rätt att få frihetsberö- vandet prövat av domstol utan dröjsmål (artikel 9:4). Standardminimiregler för behandling av interner antog FN en resolution om standardminimiregler för behand- ling av interner. Syftet var att lägga fast standardregler som skulle föl- jas av medlemsländerna i deras arbete med att utveckla fängelsesyste- men. I minimireglerna finns bestämmelser om psykiskt sjuka och mentalt abnorma interner. Enligt dessa bestämmelser skall personer som är sin- nessjuka inte kvarhållas i fängelse utan flyttas till en sjukvårdsinrättning för psykiskt sjuka. Fångar som lider av andra psykiska sjukdomar eller abnormiteter skall observeras och behandlas på specialiserade institutioner under medicinsk ledning. Under sin vis- telse i fängelse skall sådana fångar placeras under speciell övervakning av medicinsk expertis. De sjukvårdsansvariga på ett fängelse skall se till att psykiatrisk vård ges också andra fångar som är i behov därav. Det är enligt minimireglerna önskvärt att åtgärder vidtas av berörda myndigheter för att säkerställa fortsatt nödvändig psykiatrisk behand- ling efter frigivningen och psykosocial eftervård. Principer till skydd för frihetsberövade personer antog en resolution om principer till skydd för alla personer som berövats friheten på grund av anhållande, häktning eller intagning i fängelse. Enligt resolutionen skall alla fri- hetsberövade erbjudas en ordentlig medicinsk undersökning. Under vissa förutsättningar har en frihetsberövad rätt att begära ett utlåtande från ytterligare en läkare. Efter den medicinska undersökningen har alla frihetsberövade rätt till kostnadsfri vård och behandling. Principer till skydd för personer med psykisk sjukdom och förbättring av psykiatrisk vård antog en resolution om principer till skydd för personer med psykisk sjukdom och förbättring av psykiatrisk vård. Rättigheterna som fastslås i principerna får begränsas endast om det föreskrivs i lag och är nödvändigt t.ex. för att tillgodose samhälls- skyddsintresset. Enligt resolutionen får tvångsvård ges en patient endast om det av medicinska skäl är nödvändigt för att hindra omedelbar eller överhäng- ande fara för att patienten eller andra personer skall komma till skada. bildades och en av dess uppgifter blev att slå vakt om mänskliga rättigheter. rekom- menderade vid sin första session att en juridiskt bindande konvention skulle utarbetas. Denna skulle bygga på den allmänna deklarationen om de mänskliga rättigheterna. undertecknades den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheter- na och de grundläggande friheterna, . Av de rät- tigheter som ingår i FN:s universella förklaring är det endast de med- borgerliga och politiska rättigheterna som återfinns i den europeiska konventionen, medan de ekonomiska, sociala och kulturella rättighe- terna ingår i den europeiska stadgan . inkorporerades i svensk rätt. Konven- tionen gäller numera – med de tillägg och ändringar som gjorts genom tilläggsprotokoll nr 1, 4, 6, 7 och 11 – som lag här i landet. Enligt 2 kap. 23 § RF får lag eller annan föreskrift ej meddelas i strid med Sve- riges åtaganden på grund av . Artikel 3 – Om behandling av personer som berövats friheten Artikel 3 innehåller en bestämmelse som är av stor betydelse för perso- ner som är frihetsberövade. Där fastslås att ingen får utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Enligt uttalanden av kan emellertid endast en behandling eller bestraffning som kännetecknas av betydande hårdhet eller hän- synslöshet falla in under artikel 3.16 Flera av de mål där artikel 3 åberopats har gällt påståenden om att personer misshandlats av poliser eller fängelsepersonal. Ett mål har dock rört behandlingen av en psykiskt störd fånge på ett mentalsjukhus, Herczegfalvy mot Österrike17. I det fallet hade klaganden tvångsmatats, isolerats och varit fastspänd i sin säng. Den ös- terrikiska regeringen anförde att behandlingen varit motiverad av me- dicinska skäl. Domstolen ansåg inte denna invändning vederlagd, var- för någon kränkning av artikel 3 inte förelåg. Artikel 5 – Om rätten till frihet och säkerhet