sou · GQB387d2 · 2003-01-01 00:00:00 — reagerade för- bundet självt på de kommunistiska inslagen och sådana personer avlägsnades. Även vissa lokalavdelningar av SFSF ansågs vara före- mål för kommunistisk infiltration. Även den numerärt obetydliga men starkt antimilitaristiska Världsmedborgarrörelsen uppfattades på militärt håll vara föremål för kommunistisk infiltration. Världsmedborgarrörelsen riktade genom broschyrer och torgmöten i närheten av militära förband angrepp mot de militära rustningarna och uppmanade till värnpliktsvägran. Sådana uppmaningar kunde innebära uppvigling enligt 11 kap. 5 § strafflagen och företrädare för rörelsen dömdes också för detta brott. drev krigsmakten och inte minst kraftfullt frågan om anskaffande av ett svenskt kärnvapen som ett nödvändigt led i den alliansfria politiken. Inom försvaret såg man därför allvarligt på det organiserade motstånd som bedrevs mot dessa planer, först inom mot en svensk atombomb (AMSA) och sedan inom Kampan- jen mot atomvapen (KMA), . Medan AMSA för sin opinionsbildning valde traditionella former som tidningsartiklar och opinionsmöten var ett väsentligt inslag i KMA:s verksamhet att efter utländsk, främst brittisk, förebild organisera antikärnvapen- marscher (Ursviksmarschen och pingstmarscher ) och en konferens för som en kärnvapenfri zon . ställde sig mycket avvisande till en svensk kärnva- penanskaffning. Säkerhetstjänsterna hyste därför misstankar om att AMSA var kommunistdirigerad eller i vart fall omedvetet gick kommunismens ärenden genom att försvaga den svenska försvars- viljan. Än större fog för sådana misstankar ansåg man sig ha beträf- fande KMA, som till skillnad mot AMSA inte gjorde några försök att hålla kommunister borta från verksamheten. Man var dock på militärt håll medveten om att det inom fredsrörelsen fanns en hel regnbåge av schatteringar, från de rödaste kommunister till idealis- ter helt i det blå. Från militär synpunkt ansågs fredsrörelsen värd att uppmärksamma dels därför att den hade möjlighet att inverka på folkopinionen i en för försvarsmakten oförmånlig riktning, dels – och inte minst – därför att den kunde inverka undergrävande på försvarsviljan.88 Mot slutet av den nu behandlade perioden började frågor om va- penvägran att tilldra sig ett ökat intresse från säkerhetstjänsternas sida. hade det främst varit medlemmar av Jehovas vittnen som vägrat fullgöra värnplikt. genomförde en liten grupp ungdomar, som kallade sig våldsaktioner, uppmärksammade demonstrationer varvid de propa- gerade bl.a. mot kärnvapen och allmän värnplikt. bildade en grupp vapenfria tjänstepliktiga vid grarnas riksorganisation (VRO) som en intresseorganisation för vapen- och värnpliktsvägrare. I organisationens ledning fanns per- soner med koppling till KMA. Eftersom vissa styrelseledamöter i KMA var kommunister, såg statspolisen en möjlig koppling mellan VRO och SKP. Till misstanken bidrog även att SKP visat ökat in- tresse för de frågor som VRO drev. 88 PM 25.5.1962, H 8100-5, F I, vol. I en inom försvarsstabens inrikesavdelning upprättad PM konstaterades att bestämmelserna för vapenfri tjänst har i synnerhet livligt kritiserats av vapenväg- rarna själva och av representanter för ett antal fredsföreningar, av vilka särskilt nämndes SFSF, , Världsmedborgarrörelsen och den radikalpacifistiska . Dagstidningarna ägnade vapenvägrarna ett tämligen stort intresse. Efter motioner i hade försvars- ministern tillsatt en utredning för att se över tjänstgöringsförhål- landena för de vapenfria tjänstepliktiga. Avslutningsvis framhölls i PM:n. Tillstånd till vapenfri tjänst kan erhållas av den som söker sådan tjänst, om till ansökningen fogas en försäkran att bruk av vapen mot annan för sökanden skulle medföra djup samvetsnöd. Det kan antas att åtskilliga värnpliktiga som fullgör ordinarie tjänstgöring skulle kunna sanningsenligt avge en sådan försäk- ran. Bestämmelsen är så generöst formulerad att det för allt fler måste bli frestande att utnyttja den, såvida den vapenfria tjäns- ten får en mer attraktiv utformning. Ett sådant tillmötesgående av vapenvägrarnas krav, som kan uppfattas som en åt dem given förmån, kan förutsättas få biverkningar av negativ art bland öv- riga värnpliktiga.89 förlorade frågan om en svensk anskaffning av kärnvapen sin aktualitet. KMA hade därmed förlorat sitt sam- manhållande mål. associerades organisationen till SFSF för att helt upphöra omkring . Över huvud taget förlorade paci- fismen mycket av sin dragningskraft på ungdomen. Denna drogs i stället till FNL-rörelsen och de däri verksamma kommunistiska organisationerna. Propagandan för värnpliktsvägran i förening med det förhållan- det att antalet vapenfriansökningar och totalvägrare ökade bedöm- des utgöra ett hot mot försvarsviljan och ytterst mot värn- kraft. Säkerhetspolisen ansåg sig, särskilt fram , kunna konstatera att SKP sökte infiltrera de pacifistiska sammanslutning- arna. blev det i och med den maoistiska kommunismens uppsving inte lika naturligt att sätta etiketten 89 PM angående vapenvägrare, arkiv, vol. Moskvadirigerad på den försvarsfientliga verksamheten. Vid ett föreståndarmöte inom säkerhetspolisen inkluderades inte värnpliktsvägrarna bland vänsteraktivisterna. Värnpliktsvägrar- na ansågs styras av så många olika motiv att de inte kunde inplace- ras under någon politisk etikett, oavsett att det stod klart att många av dem var vänsterextremister. bildades en ny organisation för värnpliktsvägrare, Värn- pliktsvägrarnas informationstjänst, som snart kom att byta namn till Värnpliktsvägrarnas centralorganisation (VCO). Organisatio- nen spred information om och propagerade för vapenfri tjänst. Den kom emellertid snart att kräva att det militära försvaret i traditio- nell form skulle avskaffas. Man önskade verka för en positiv fred, innebärande en omfördelning av samhällets resurser i utjämnande syfte, för eliminerande av den alltmer vidgade klyftan mellan i-land och u-land och av de sociala och ekonomiska motsättningarna inom nationerna. Om det osannolika skulle inträffa att ut- sattes för ett militärt angrepp, skulle det mötas med civilmotstånd från ett enat folk. En inspirationskälla för detta synsätt var de icke- våldsaktioner som förekommit i samband med Warszawapaktsför- bands inmarsch i . Som medel i kampen förordades både vapenfri tjänst och totalvägran. Radikaliseringen fortsatte och VCO hävdade att det svenska försvaret var ett klass- försvar syftande till att bevara de rådande maktförhållandena. hade VCO utvecklats till en revolutionär, antimilitaristisk or- ganisation på socialistisk grund, som förordade politisk militär- tjänstgöring där de värnpliktiga skulle fullgöra sin grundutbild- ning och bedriva propaganda inifrån. I andra hand rekommendera- des totalvägran. hade VCO emellertid överflyglats av andra vänsterextrema organisationer. Organisationen torde ha upphört följande år. En annan organisation med likartad inriktning på att infiltrera försvaret för spridande av antimilitaristisk propaganda var Mot- ståndsgruppen, som bildades och gav ut . Organisationen upphörde emellertid snart. Ytterligare en organisation som uppmärksammades i detta sammanhang var den , en organisation med klart försvarsnegativ tendens vid de flesta av våra universitetsorter och inom vilken förening finns en vapenvägrarsektion.90 i hade i sin tidskrift förordat antikuppaktioner mot militära förband i syfte att framställa militären i dålig dager för 90 Handbrev från C Fst/Säk till C Fst, C VPV, C MPI, C Und/Säk vid milostaberna m.fl., 24.3.1970, H 2, Ö VIII, vol. att visa hur sårbar den var.91 associerades till SFSF och upphörde helt . Inom försvaret var rapporteringen om demonstrationer i sam- band med inskrivningsförrättningar och spridning av propaganda mot värnpliktstjänstgöring frekvent.92 Försvarsstabens säkerhets- avdelning var bekymrad över propagandan för vapenfri tjänst och värnpliktsvägran och mot försvaret som sådant.93 Det fanns i vart fall misstankar om att fredsorgani- sationerna hade kopplingar till VPK. Exempelvis bedömdes SFSF, som uppgavs samarbeta med bl.a. SFK, medvetet eller omedvetet gå ärenden.94 I en inom säkerhetsavdelningen upprät- tad sammanställning angavs att tecken tydde på att pa- cifisterna på nytt satsade på att vinna ungdomen genom att anpassa programmet till de revolutionära riktningarna. Icke-våldsaktioner misstänktes utnyttjas även i fredstid för att bryta imperialisternas och monopolkapitalisternas makt.95 övervägde NATO anskaffning av neutron- bomber. NATO:s beslut att som ett svar på Sov- jetunionens gruppering av SS 20-missiler i de östeuropeiska satellit- staterna placera kärnvapenbestyckade robotar i utlöste en ny våg av fredsaktivism över hela kontinenten och under 1980- talet seglade de svenska fredsrörelserna i medvind. SFK hade legat i träda. I och med att organi- sationen upptogs i paraplyorganet Fredsråd bröts i viss mån dess isolering. SFK drev frågor om nedrustning, kärnvapen- motstånd (inklusive motstånd mot neutronbomber) och stöd till befrielserörelser i och . 91Skrivelse , Säk H 901, Ö VIII, vol. 92Se t.ex. skrivelser ang. demonstrationer i samband med inskrivning av värnpliktiga , KU 50/24, , Ö IV, vol. 83 och KU 01/29, 26.9.1968, Ö IV, vol. 112, ang. utdelning av vid , KU 01/32, 16.10.1968, Ö IV, vol. 112, och i samband med inskrivningsförrättning i , KU 04/64, 11.10.1968, Ö IV, vol. 93Se t.ex. PM upprättad inom Fst/Säk om ev. gemensam aktion i samband med inryckning till värnpliktstjänstgöring i av SDS, och , KU 100/12, 30.1.1969, Ö IV, vol. 94Redogörelse för möte med regional säkerhetspersonal, 16.10.1975, Ö IV, vol. 95Orientering om aktuella politiska organisationers utveckling, , Ö IV, vol. SFSF som haft en låg aktivitetsnivå under huvuddelen av 1970- talet mångdubblade sitt medlemsantal. Organisationen propagerade för värnplikts- och vapenvägran. bedrev SFSF även en kampanj mot den svenska krigsmaterielexporten och kartlade delar av den svenska försvarsindustrins handelsförbindel- ser, bl.a. Bofors´ export av Robot 70-systemet till Bahrein och . Liknande aktioner bedrevs av Aktions- gruppen mot svensk vapenexport. En lokalförening inom SFSF studerade det svenska samhällets sårbarhet avseende elförsörjning. Utomparlamentariska aktioner riktades bl.a. mot kärnkraftverket i och mot ett fartyg som transporterade kärnavfall. Det tillkom en rad yrkesgrupper för fred, som i första hand en- gagerade sig mot kärnvapen.96 Miljö- och solidaritetsfrågor kom alltmer att integreras i fredsarbetet. I samarbetet med miljörörelsen blev kampen mot kärnvapen och kärnkraft en gemensam nämna- re.97 Freds- och miljöaktivister, t.ex. inom , organisera- de starka protester mot besök av utländska, främst amerikanska, örlogsfartyg som hade möjlighet att medföra kärnvapen. Man sökte bl.a. genom annonser riktade till båtfolk organisera en fredseska- der av fritidsbåtar som skulle lägga sig i vägen för örlogsfartyg från kärnvapenstater på väg att besöka svenska hamnar.98 Flera hamnkommuner beslutade att inte medverka vid sådana besök. Uppgifterna om att fartygen var kärnvapenbestyckade byggde en- ligt den militära säkerhetstjänstens mening på sovjetisk desinfor- mation. Kontaktnätet icke våld, en lös sammanslutning av freds- och miljöaktivister, bedrev organiserade kurser i icke-våld och passivt motstånd.99 Säkerhetstjänsterna uppfattade subversiva verksamhet som alltmer sofistikerad. Syftet med denna ansågs vara att åstadkomma en ur sovjetisk synvinkel gynnsam ut- veckling på det internationella planet, t.ex. genom att söka påverka opinioner och beslutsfattare i omvärlden eller avleda allmänhetens uppmärksamhet från händelser med negativa konsekvenser för Sov- jetunionen. Härvid använde man sig av s.k. aktiva åtgärder i form Läkare mot kärnvapen. En liknande organisation var Idrottare för fred och miljö, som tycktes stå nära, HPM 138, 31.5.1990, Utg HPM, 97KU 001-098-84 och KU 001-099-84, Ö IV, och HPM 406, 20.9.1985, Säk/U HPM, 98HPM 706, 26.6.1987, Utg HPM, . En sådan aktion i syfte att för- hindra att två amerikanska örlogsfartyg anlöpte hamn misslyckades till följd av att organisatörerna missbedömt tiden för fartygens anlöpande och eskadern därför kom , HPM 158, , Utg HPM, 99HPM 248, 10.5.1989, Utg HPM, av bl.a. utnyttjande av inflytelseagenter och frontorganisationer samt desinformation.100 Visserligen misslyckades massiva propaganda- kampanj mot NATO:s utplacering av medeldistansrobotar i Euro- pa. Men bedömdes fortsättningsvis söka utnyttja de stora skarorna av fredsaktivister i för att skapa infly- tande.101 De traditionella frontorganisationernas, exempelvis SFK, betydelse för de kommunistiska staternas subversiva verksamhet i syfte att försvaga försvarsviljan ansågs ha avtagit bl.a. till följd av en ökad misstänksamhet bland allmänheten i väst.102 I stället bedöm- des söka få ut sitt budskap genom mindre kompro- metterade fredsorganisationer, vilka såg som det avgörande hotet mot världsfreden och betraktade som progres- sivt och fredssträvande. De delade i mycket den officiella sovjetiska synen och stödde t.ex. idén om en nordisk kärnvapenfri zon.103 I sovjetisk ledande press publicerades artiklar som belyste Sov- jetunionens syn på de olika proteströrelserna i väst. Däri konstate- rades att fredsrörelsen alltjämt stod i centrum för sovjetiskt intres- se. Ett problem ur sovjetisk synvinkel var att miljö- och fredsrörel- serna hade en mycket bredare social bas än 1960-talets vänsterrö- relser och rymde allt från anarkister, reformister och troende krist- na till pseudomarxister. Den främsta uppgiften för de kommu- nistiska partierna i väst var därför, enligt artikelförfattarna, att till- föra de nya rörelserna en bättre organisation, en högre grad av poli- tisk medvetenhet och en djupare förståelse för det historiska per- spektivet.104 Enligt uppgifter från utländska samarbetspartner låg och bakom och styrde fredsorganisationerna. Säkerhetstjänsterna sökte belägg för dessa uppgifter genom att kartlägga nätverk mellan olika organisationer och följa upp vilka utspel som de gjorde. Det kunde konstateras att vissa sådana utspel, t.ex. för en kärnvapenfri zon i , innebar ett stöd för sovjetiska ståndpunkter. Det bedömdes kunna vara tro- ligt att det i vissa fall rörde sig om direkt samordnade aktioner från sida.105 Som stöd för sådana antaganden anfördes att den debatt och den opinionsbildning som skedde i fredsorgani- 100ÖB:s säkerhetsorientering , underbilaga 2, Säk H 901:6559, SAK , 101HPM 1113, 27.3.1985, Utg HPM, 102HPM 666, 24.10.1988, och HPM 744, 30.11.1988, Utg HPM, . 103HPM 706, 26.6.1987, Utg HPM, 104HPM 1234, , Säk/U HPM, 105HPM 521, 7.12.1981, Säk/U HPM, sationernas tidningar och andra publikationer, vid demonstrationer m.m. nära anslöt till artiklar i sovjetisk press såväl vad avsåg ordaly- delse som publiceringstidpunkt.106 Vidare deltog informatörer och politiker från och ofta i fredsrörelser- nas aktiviteter. Påverkan ansågs också kunna ske genom Sovjetuni- onen ideologiskt närstående svenska partier, vilka hade täta kontak- ter med fredsorganisationerna.107 Detta gällde särskilt SFK med dess starka kopplingar till VPK och sedermera till APK liksom till det av alltjämt dominerade . Ledan- de personer inom SFK konstaterades ha förbindelser med personal vid den sovjetryska ambassaden och andra som misstänktes för att bedriva subversiv verksamhet. Men även SFSF hade, enligt en 1981 upprättad PM, trots sin stadgeenliga poli- tiska obundenhet, mer och mer tappat sin objektivitet i sina be- dömningar. Huruvida de nya smågrupperna inom fredsrörelsen var kommunistinfiltrerade hade säkerhetspolisen inte någon säker uppfattning om men det ansågs inte uteslutet att någon av organi- sationerna mottagit ekonomiskt stöd från . Några säkra belägg för misstankarna om direkta kontakter i sub- versivt syfte mellan underrättelse- och säkerhetsorgan å ena sidan och svenska vänster- och fredsorganisationer å den and- ra sidan fann man emellertid inte. Efter en inspektion av säkerhets- polisen förklarade justitieminister bl.a. att ut- ländska propagandaorganisationer inte var något primärmål för sä- kerhetspolisen. I vart fall därefter var det, enligt vad som uppgetts för kommissionen, endast SFK, dess avknoppningar och ledande personer inom dessa som säkerhetspolisen ägnade någon uppmärk- samhet. Men även senare hade man inom säkerhetspolisen uppfatt- ningen att de idealistiska fredsrörelserna exploaterades från väns- terextremistiskt håll med i bakgrunden. Den militära säkerhetstjänsten fortsatte att följa upp fredsrörelserna. föreföll sträva efter en ökad integration med för att därigenom minska dominans. Påverkanskampanjer med teman som – kärnvapenfri zon och – ett gemensamt hav bedömdes öka i intensitet. De vidgade kontaktytorna mellan och Sov- jetunionen ansågs öka riskerna för agentvärvning, i synnerhet av in- flytelseagenter i folkrörelseorganisationer och bland förtroendeval- da på lokal och regional nivå.108 106HPM 215, 3.10.1983, Utg HPM, 107HPM 521, 7.12.1981; Säk/U HPM, 108HPM 655, 5.12.1989, Utg HPM, En nordisk freds- och miljöfestival arrangerades i . Bakom arrangemanget stod bl.a. SFK, , och Kvinnor för fred. Festivalens målsättning ansågs ligga helt i linje med de idéer om samarbete i och närliggande landområden som presen- terat och risken för ett sovjetiskt inflytande över den svenska freds- och miljörörelsen bedömdes av den militära säkerhetstjäns- ten som stor. Någon organiserad politisk diskussion tycks emeller- tid inte ha förekommit i samband med festivalen.109 planerade Next Stop, som beskrevs som en lös organi- sation av ungdomar, möjligen med förbindelser i anarkistkretsar och autonoma grupper, en fredsresa till . Projektet ansågs innebära utomordentliga möjligheter för att ut- veckla en ny organisation för propaganda och subversion i väst. En- ligt den militära säkerhetstjänstens bedömning försökte också de sovjetiska myndigheterna påverka och utnyttja organisationen i propagandasyfte, men eftersom ungdomarna inte primärt drevs av politisk övertygelse utan snarare var ute efter en kul grej var de svårhanterliga. Vissa grupper inom rörelsen bedömdes inte vara främmande för att genomföra olagliga direkta aktioner mot t.ex. militära anläggningar och kärnkraftverk såväl i som i Sov- jetunionen. Enligt säkerhetsavdelningen blev Moskvaresan ett misslyckande sett från arrangörernas synpunkt.110 Argumenten mot den svenska försvarspolitiken blev efter hand i allt större utsträckning ekonomiska. Exempelvis krävde i upprop att pengarna i stället skulle använ- das till skola, barnomsorg och sjukvård. Bakom uppropen stod ett stort antal fredsorganisationer liksom ett antal kända personer re- presenterande bl.a. och kulturlivet.111 En annan ny- startad organisation var Skattebetalare för fred, som ansåg det för- kastligt att betala skatt till försvarsändamål.112 SFSF, som bedömdes ha lämnat sin rent pacifistiska inställning för en mer pragmatisk syn på försvar och säkerhetspolitik, bedrev hös- ten 1991 en kampanjvecka under parollen Militärens miljarder till miljö och utveckling.113 109HPM 029, 20.1.1989, HPM 070, 10.2.1989, och HPM 543, , Utg HPM, 110HPM 071, 10.2.1989, HPM 215, , HPM 542, , HPM 581, 21.9.1989, HPM 627, 6.11.1989, och HPM 053, , Utg HPM, 111HPM 033, , Utg HPM, 112HPM 194, 29.6.1990, Utg HPM, 113HPM 158, , Utg HPM, och HPM 079, , SäkU PM, fick naturligtvis till följd att risken för att de svenska fredsrörelserna skulle utnyttjas av främmande makt drastiskt minskade. Den militära säkerhetstjänsten bedömde dock att det förelåg ett visst hot från freds- och miljögrupper mot militära anläggningar, närmast i form av aktioner som syftade till att hindra försvarsanställda att nyttja anläggningarna eller begränsa deras rörelsefrihet. Våld eller hot om våld ansågs inte kunna uteslu- tas mot bakgrund av att det förekommit lindrigare former av sabo- tage.114 Säkerhetstjänsterna såg med stort allvar på plogbillsrörelsen, ett nätverk av aktionsgrupper, som åtminstone inledningsvis ansågs stå den nära. Rörelsen bedömdes även ha nära kopplingar till syndikalister och eventuellt även till anarkister och autonoma grupper. Plogbillsaktivister hade med början ge- nomfört flera aktioner mot försvaret och försvarsindustrin. Bl.a. angreps järnvägstransporter av artilleripjäser och intrång skedde i i varvid viss materiel utsattes för åverkan. tog sig aktivister in på område i och skadade ett JAS-plan. En liknande aktion genomfördes vid F 7 i år 1994.115 Plogbillsrörelsens aktioner utgjorde ett hot främst mot de berörda företagen och förbanden. För de brottsut- redande åtgärderna svarade säkerhetspolisen. Kännetecknande för plogbillarna var att deltagarna efter en genomförd aktion stanna- de på platsen och lät sig gripas för att sedan utnyttja den följande rättsprocessen till att argumentera för sitt handlande.116 I frågor rö- rande ett förbättrat säkerhetsskydd i form av bevakning och tek- niskt tillträdesskydd samarbetade polisiär och militär säkerhets- tjänst. anses plogbillarna söka inleda en dialog med po- lis, militär och försvarsindustri för att på detta sätt påverka besluts- fattarna.117 114HPM 051, , 115HPM 254, , och HPM 015, 28.1.1994, Utg HPM, Halvårsrapport 1.4-30.9.1990, , löpnr 6, 117Årsrapport från författningsskyddet 1997. , löpnr 6, 4 Högerextremistiska och nazistiska rörelser118 Vid slut var de svenska nazistiska och högerex- tremistiska organisationerna små, splittrade, svaga och demoralise- rade. riksdagsval hade () fått ca 3 000 röster och () ca 3 800 röster. Nysvenska rörelsen (NSR) hade ca 4 000 medlemmar. Inom försvarsmakten uppmärksammades i slutskedet av och efter krigets slut det hot som fö- rekomsten av nazister och eljest tyskinfluerade befäl riktade mot försvarsmaktens anseende.119 Sådana befäl, i synnerhet officerare i högre befattningar, ansågs kunna skada allmänhetens förtroende för försvaret och, kanske än viktigare, de västliga segrarmakternas uppfattning om detta.120 Risken för en uppblomstring av nazismen i och därmed uppkommande fara för ingripande från främ- mande makts sida kunde däremot enligt en bedömning an- ses obefintlig eller ringa, allt under förutsättning att vi själva kon- trollerar dessa företeelser.121 närmast efter krigsslutet fortsatte splittring- en med interna bråk inom och mellan de högerextremistiska orga- nisationerna. bildades () med rötter i det nedlagda SSS. Tillsammans med sin ungdom etablerade sig NRP som det ledande . Partiets verksamhet var inledningsvis nästan uteslutande inriktad på , där man drev en häftig propaganda med antisemitiska inslag. tillkom också flera små högerextremistiska organisationer, bl.a. , Fri , Frisinnade , Reformpartiet och S:t Michaelsorden. NSR tog avstånd från nazism och antisemitism. Man beskrev sig som en partilös korporativistisk rörelse, som verkade för ett starkt försvar och europeisk enhet, och som en antikommunistisk 118Avsnittet grundas i huvudsak på Evabritta : Säkerhetstjänst, nazism och höger- extremism 1946-1980 och : Säkerhetspolisens övervakning av svensk hö- gerextremism, båda i SOU 2002:94. Muntliga uppgifter har inhämtats av bl.a. , och 119Manne () 5.3 och 10.4.1946 i andra kammare 120Helge 18.10.1945 och 26.2.1946, KrA. 12111.5.1945, F VIII o, vol. Genom den bildade Europeiska sociala rörelsen odlade NSR kontakter med nazistiska och högerex- tremistiska organisationer utomlands. Medlemstalen inom organisationerna var vikande och rekryte- ringssvårigheter ledde till en allt högre medelålder. Organisationer- nas usla ekonomi medförde svårigheter för dem att ge ut sina tid- ningar. De bedrev dock en livlig mötesverksamhet och sökte även, om än i obetydlig omfattning, att sprida propaganda inom försvaret och i skolorna genom tidningar och andra trycksaker. Säkerhets- tjänsterna uppfattade dem emellertid inte som något verkligt hot mot det bestående samhället. åtalades dock en av de tidigare ledarna för SSS, , för olovlig kår- verksamhet men frikändes.