sou · GQB380d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Enligt det förslag som lämnats tidigare ska beslut om arbetsska- delivränta till en försäkrad fattas av särskilda arbetsskadenämnder vid arbetsskadeenheterna. En arbetsskadenämnd har alltså bl.a. att ta ställning till huruvida den försäkrade drabbats av arbetsskada samt huruvida varaktigheten av nedsättningen av arbetsförmågan är sådan att rätt till livränta föreligger. Om så bedöms vara fallet ska arbetsskadenämnden fastställa den inkomst den försäkrade skulle ha haft livräntan ska börja utges om arbetsskadan inte hade inträffat (livränteunderlaget). Närmare bestämmelser om hur livränteunderlaget ska fastställas finns i 4 kap. 5–11 §§ LAF. Därefter ska nämnden ta ställning till den försäkrades förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete, trots arbetsskadan. Regler för denna bedömning finns i 4 kap. 3 § LAF. Hur en försäkrads förvärvsförmåga påverkats av en inträffad skada kan räknas fram genom att den beviljade ersättningen i form av livränta divideras med livränteunderlaget. Därvid erhålles ett procentuellt mått på nedsättningen av arbetsförmågan. Exempel: En försäkrad skulle, om arbetsskadan inte inträffat, ha tjänat (livränteunderlaget). Efter skadan kan den försäkrade återgå i arbete med en lön på . Den försäkrade beviljas en livränta på . 40 000/200 000 = 0,20, dvs. den förvärvsmässiga nedsättningen av arbetsförmågan är i detta fall . Om en försäkrad beviljas en hel förtidspension på grundval av även andra icke arbetsrelate- rade sjukdomar utgör således arbetsskadans andel av pensionen . Därmed ska livräntan samordnas med den andelen av pensionen. Skulle den försäkrade istället beviljas en halv förtids- pension är arbetsskadans andel av den halva pensionen, och beviljas den försäkrade en kvarts förtidspension är arbetsska- dans andel . Den senast publicerade statistiken från beträffande arbetsskadelivräntor avser förhållandena . fanns det 95 732 egenlivräntor. Av dessa var 61 739 samordnade med förtidspension, 17 538 var samordnade med ålderspension och 16 455 var ej samordnade med någon pen- sion. Statistiken visar att livränta i ett stort antal fall betalas som ett komplement till förtidspension och att beslut om samordning där- med är vanligt förekommande. Principer för hur samordning ska ske är etablerade inom socialförsäkringsadministrationen och mina förslag i det föl- jande avser inte att på något sätt förändra dessa. Samverkan med övriga försäkringskassor endast att skapa samarbetsformer och fördela ansvar och befogen- heter så att krånglig administration eller onödig tidsutdräkt und- viks. Hantering i olika situationer Livränta enligt lagen om arbetsskadeförsäkring är en självständig förmån och rätten till ersättning är inte knuten till att någon annan ersättning, t.ex. enligt lagen om allmän försäkring, utges. För att en prövning av rätten till livränta ska komma i fråga måste den försäk- rade lämna in en ansökan till . Därefter ankom- mer det på arbetsskadenheten att skyndsamt pröva den försäkrades ansökan. Handläggningen inom en arbetsskadeenhet kan därför inte göras beroende av t.ex. hur långt den försäkrades inskrivnings- kassa kommit med en prövning av en ansökan om förtidspension eller en prövning enligt 16 kap. 1 § andra stycket AFL (utbyte av sjukpenning mot förtidspension eller sjukbidrag). Eftersom olika ersättningsbeslut därmed kanske inte kommer att ligga i fas med varandra är det viktigt att samarbetet och informationsflödet mellan inskrivningskassorna och arbetsskadeenheterna fungerar väl. En försäkringskassas beslut i ett ersättningsärende är normalt inte styrande för en arbetsskadeenhets beslut som rör ett annat ersättningsslag, och vise versa. Ett avslag på en ansökan om t.ex. förtidspension (sjukersättning) innebär inte ett hinder att bevilja den försäkrade livränta för ett helt inkomstbortfall. Vid beslut om tidsbegränsade ersättningar bör arbetsskadeenheter och kassor i möjligaste mån besluta om samma sluttidpunkt. En sådan sam- ordning av beslut underlättar givetvis för den försäkrade. Jag vill dock poängtera att en arbetsskadeenhet är oförhindrad att fatta beslut om att en livränta ska löpa tillsvidare även om kassan beslu- tat om tidsbegränsad sjukersättning. Den försäkrade uppbär sjukpenning Uppbär en försäkrad sjukpenning finns det oftast skäl att ansöka om arbetsskadelivränta om hon eller han anser sig vara arbets- skadad. Om arbetsskadeenheten beviljar den försäkrade livränta för att han eller hon deltar i en arbetslivsinriktad rehabilitering, genomgår Samverkan med övriga försäkringskassor en medicinsk behandling eller en medicinsk rehabilitering i före- byggande syfte ska den försäkrades inskrivningskassa underrättas så att kassan kan fastställa en s.k. livräntesjukpenning- grundande inkomst (jfr 3 kap. 5 § femte stycket AFL). Denna sjukpenninggrundande inkomst beräknas enbart på den inkomst av eget arbete som den försäkrade kan antas få . Om arbetsskadeenheten beviljar den försäkrade livränta, i annat fall än enligt stycket ovan, för hela eller delar av den nedsatta arbetsförmågan ska den försäkrades inskrivningskassa omdelbart meddelas, så att en ny sjukpenninggrundande inkomst kan fast- ställas på grundval den försäkrades arbetsinkomst (3 kap. 5 § a AFL). Om beslut om livränta även avser retroaktiv tid ska samordning ske så att sjukpenning som avser som livräntan ska minska den retroaktivt utbetalade livräntan (17 kap. 1 § AFL). Sådan samordning görs enklast av arbetsskadeenheten. Inskrivningskassan beslutar om sjuk- eller aktivitetsersättning när livränta är beviljad I en situation där en inskrivningskassa beviljar sjuk- eller aktivitets- ersättning, på grund av en nedsättning av arbetsförmågan som inte är arbetsrelaterad, till en försäkrad som redan är beviljad arbets- skadelivränta bör kassan även besluta om hur samordning av för- månerna ska ske. Eftersom livräntan ska minskas med samma andel av sjuk- eller aktivitetsersättningen som vid livräntebeslutet mot- svarade graden av nedsättningen av den försäkrades förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete. Kassan har därvid bara att följa det beslut om livränta som arbetsskadeenheten har fattat. Exempel: Livränteunderlaget för en arbetsskadad fastsälls till och förmågan att skaffa inkomst trots skadan bedöms till . Nedsättningen av arbetsförmågan till följd av arbetsskadan är alltså . När den försäkrade senare beviljas sjuk- eller aktivitetsersättning till följd av en icke arbetsrelaterad nedsättning av arbetsförmågan ska av den ersättningen samordnas med den tidigare beviljade livräntan. Samverkan med övriga försäkringskassor Arbetsskadeenheten beviljar livränta när den försäkrade redan uppbär sjuk- eller aktivitetsersättning Om en arbetsskadeenhet beviljar livränta till en försäkrad som uppbär sjuk- eller aktivitetsersättning bör arbets- skadeenheten också fastställa till vilken del samordning ska ske. Enligt 4 kap. 12 § LAF ska ett beslut om vilandeförklaring av en förtidspension även omfatta en livränta om livräntan är samordnad med förtidspensionen. för vilken en sådan vilandeförklaring gäller ska beslut fattas om livränta beräknad efter dels det livränteunderlag som legat till grund för bestämmande av livräntan före vilandeför- klaringen, dels de inkomstförhållanden som råder med vilandeförklaringen. Eftersom beslut om vilande förtidspension, som inte är samord- nad med livränta, fattas av tjänsteman vid bör arbetsskadenämnd fatta beslut i fråga om vilande livränta. Där- med avlastas socialförsäkringsnämnden beslut som endast är hän- förligt till arbetsskadeförsäkringen. Om en försäkrad avlider till följd av en arbetsskada, kan hans eller hennes efterlevande ha rätt till livränta i form av barnlivränta eller omställningslivränta från lagen om arbetsskadeförsäkring. Beslut om rätt till livränta till efterlevande kan fattas först sedan det kon- staterats att ett dödsfall beror på en arbetsskada. Det innebär nor- malt att beslut om livränta till efterlevande fattas långt efter det att beslut fattats om efterlevandepension. Livränta ska betalas ut till den del den överstiger efterlevandepensionen. Enligt min mening bör beslut om samordning av dessa förmåner fattas vid en arbets- skadeenhet. Samverkan med övriga försäkringskassor Arbetet med de långa sjukfallen och den arbetslivsinriktade rehabi- litering är den utan jämförelse mest angelägna verk- samheten inom försäkringskassorna. Antalet förtidspensionärer har varit så högt, som de långa sjukfallen ligger på en hög nivå. Sjukfrånvaron, dess orsaker och hur man kommer tillrätta med densamma, har varit föremål för omfattande utred- ningar . arbete med att samordna de insatser som är erforderliga för en framgångsrik arbetslivsinriktad rehabilitering är inte sällan komplicerat och involverar en rad olika intressenter. Närhet kan väl sägas vara ett av nyckelorden för att nå goda resul- tat. Närhet till den försäkrade för att lättare kunna motivera och stötta honom eller henne i den utsatta situationen. Närhet till den försäkrades arbetsplats, behandlande läkare och företagshälsovård för att kunna diskutera alternativa arbeten där den försäkrades för- ändrade arbetsförmåga kan tas tillvara. Närhet till arbetsförmedling för att, i de fall den försäkrade saknar arbete eller inte kan återgå till sitt tidigare, kunna utreda vilka åtgärder som krävs för att den för- säkrade ska kunna erhålla ett arbete. Fördelarna med den lokala anknytningen i rehabiliteringsarbetet är sådana att det inte finns någon anledning att förorda en annan ordning än den som råder . Ansvaret för att samordna åtgärder som syftar till en arbetslivsinriktad rehabilitering bör alltså även i fortsättningen åvila den försäkringskassa där den försäkrade är bosatt, även om den försäkrade har drabbats av en arbetsskada. Arbetslivsinriktad rehabilitering vid arbetsskada Det är viktigt att det ofta komplicerade arbetet med att rehabilitera en försäkrad löper utan störningar. Det förhåller i vissa fall sig så att väntan på ett beslut huruvida arbetsskada föreligger dels kan påverka den försäkrades motivation för rehabilitering, dels kan skapa osäkerhet om rehabiliteringsmålet i det enskilda fallet. Samverkan med övriga försäkringskassor för vill jag starkt betona vikten av att arbetsskadeenheterna med förtur prövar de ärenden där försäkrade ansökt om arbetsskade- ersättning och där det föreligger ett behov av arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder. Den tjänsteman som handlägger ett rehabiliteringsärende bör alltså i ett mycket tidigt skede kontrollera om den försäkrade har ansökt om arbetsskadeersättning. Om så är fallet ska den arbets- skadeenhet som handlägger den försäkrades ansökan om arbets- skadeersättning meddelas att arbetet med arbetslivsinriktad rehabi- litering har inletts. Inom arbetsskadeenheten ska utredningen av ett sådant ärende prioriteras och handläggaren av rehabiliteringsärendet ska ges besked om beslut i fråga om arbetsskada, och eventuell ersättning från lagen om arbetsskadeförsäkring, kan förväntas. Om det förslag som föreläggs arbetsskadenämnden är positivt för den försäkrade ska i beslutsunderlaget även ingå en rehabili- teringsplan så att nämnden, vid ett eventuellt godkännande av rät- ten till ersättning, kan ta ställning till för vilken tid liv- ränta kan lämnas. Rehabiliteringsplanen bör upprättas i samråd med arbetsskadeenheten så att rehabiliteringens inriktning och mål stämmer överens med arbetsskadeförsäkringens ekonomiska ska- debegrepp. Efter ett positivt beslut om livränta under en arbetslivsinriktad rehabilitering har inskrivningskassan ansvaret för rehabiliteringen på samma sätt som enligt lagen om allmän försäkring. Målet för arbetslivsinriktad rehabilitering vid arbetsskada Eftersom den arbetslivsinriktade rehabiliteringen vid arbetsskada, enligt mitt förslag, ska skötas av handläggare som normalt inte arbetar med arbetsskadeförsäkringen anser jag att målet för en sådan rehabilitering bör tydliggöras. I annat fall kan rättsförluster uppkomma för enskilda försäkrade och likformigheten i bedöm- ningarna kan äventyras. Vidare kan för lågt satta rehabiliteringsmål orsaka onödiga framtida kostnader för försäkringen. Enligt min mening ger vägledningar avseende arbets- skadeförsäkringen (2001:4) respektive rehabilitering (2002:8) uttryck för att viss oklarhet råder beträffande målet för arbetslivs- inriktad rehabilitering av arbetsskadade. För att undanröja tvek- Samverkan med övriga försäkringskassor samheter som kan påverka tillämpning bör reglerna om möjligt göras otvetydiga. I syfte att åstadkomma detta lämnar jag ett för- slag till ändring av reglerna i 6 kap. 5 § LAF. Bakom det särskilda försäkringsskyddet vid arbetsskada finns en rad olika motiv. Ett av dessa är försäkringens reparativa funktion. I fråga om den reparativa funktionen fokuseras intresset ofta till frå- gor om ersättningsnivåer, men försäkringens möjligheter att lämna ersättning under rehabilitering är ofta av minst lika stor betydelse. Arbetsskadeförsäkringen har ett renodlat ekonomiskt invalidi- tetsbegrepp. Ersättning i form av livränta ska utges för att kompen- sera det bestående bortfall i förmågan att skaffa inkomst som en arbetsskada har givit upphov till. För en försäkring med ett eko- nomiskt invaliditetsbegrepp är det alltså av särskild vikt att de för- värvsmässiga konsekvenserna av en skada minimeras. Vid sidan av den medicinska rehabiliteringen är därför den arbetslivsinriktade rehabiliteringen särskilt betydelsefull. Reglerna i en försäkring som har att lämna ersättning för inkomstförlust fram till dess att den skadade går i ålderspension bör av den anledningen vara utformade på ett sådant sätt att den skadades intresse för rehabilitering sti- muleras. Målet för en arbetslivsinriktad rehabilitering bör också vara att den skadade ska kunna återgå i arbete utan att någon inkomstförlust uppkommer. I sammanhanget kan man också understryka de mänskliga vinster för de försäkrade som ligger i en försäkring som har sådana målsättningar. vägledning 2001:4 Ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring ger uttryck för att en viss oklarhet råder beträffande hur långt den reparativa funktionen i lagen om arbetsskadeförsäkring sträcker sig. I vägledningen (s. 69) anges: Det finns inga särskilda regler för rehabilitering i LAF. Det anges endast att den som genomgår rehabilitering som avses i AFL ska anses ha sin förmåga att skaffa inkomst genom arbete nedsatt även i den mån åtgärden hindrar honom eller henne att arbeta. Förutsättningarna för rehabiliteringsarbetet och målet med detta finns enbart i 22 kap. AFL. Det innebär att bedömningen av förutsättningarna för rehabilitering och vilken åtgärd som är lämplig görs enligt reglerna i AFL. Målet för rehabiliteringen är att den försäkrade ska kunna återfå sin arbetsför- måga och åter kunna försörja sig genom förvärvsarbete. – – – Om den försäkrade inte kan antas kunna återgå till sitt vanliga arbete ska vid bedömningen av om arbetsförmågan är fullständigt nedsatt beaktas om han eller hon på grund av sjukdom är ur stånd att utföra sitt vanliga eller annat lämpligt arbete som arbetsgivaren tillfälligt erbjuder. Om den försäkrade inte kan antas kunna återgå till sitt vanliga arbete eller till annat arbete hos arbetsgivaren ska vid bedömningen av arbetsför- Samverkan med övriga försäkringskassor mågans nedsättning särskilt beaktas om han eller hon kan försörja sig genom sådant arbete efter rehabiliteringsåtgärder. Målsättningen för en arbetslivsinriktad rehabilitering inom lagen om allmän försäkring bestäms av reglerna om rätt till sjukpenning och förtidspension, ytterst ska den försäkrades förändrade arbets- förmåga ställas i relation till på arbetsmarknaden normalt före- kommande arbeten. Bedöms den försäkrade kunna klara ett sådant normalt förekommande arbete föreligger alltså inte längre någon rätt till ersättning från försäkringen. Kan den försäkrade inte få ett sådant arbete är hon eller han att anse som arbetslös (Riksförsäk- ringsverkets vägledning 2002:8 Sjukförsäkring och rehabilitering s. 39). I samma vägledning anges även följande: Rehabiliteringen ska syfta till att den som drabbats av sjukdom ska få tillbaka sin arbetsförmåga och sina förutsättningar att försörja sig själv genom förvärvsarbete (22 kap. 2 § AFL). Detta är definitionen av vad som avses med rehabilitering i sjukförsäkringsrättslig mening. Att en arbetsskadads förändrade arbetsförmåga ska bedömas i för- hållande till alla på arbetsmarknaden normalt förekommande arbe- ten eller att målsättningen med en rehabilitering ska var att den för- säkrade ska få tillbaka sin arbetsförmåga står inte i samklang med arbetsskadeförsäkringens ekonomiska skadebegrepp och försäk- ringens reparativa funktion. I det fall ett begränsat rehabiliterings- mål leder till att en skadad inte kan återgå i arbete med minst samma inkomst som om skadan inte inträffat är han eller hon berättigad till livränta för den inkomstförlust som blir följden av skadan. Därmed kan avsevärda framtida kostnader uppkomma i arbetsskadeförsäkringen. Mot bakgrund av några domar från Regeringsrätten anger Riks- försäkringsverket följande i sin vägledning (2001:4, s. 70) om ersättning kan lämnas vid en arbetslivsinriktad rehabili- tering till följd av en arbetsskada: Om rehabiliteringen är föranledd av en arbetsskada finns det till skill- nad mot i AFL inte något hinder mot att bevilja livränta under arbets- livsinriktad rehabilitering som är längre än . En arbetsskadads möjlighet att få livränta under arbetslivsinriktad rehabilitering är alltså inte beroende av de begränsningar som finns när det gäller rätten till rehabiliteringsersättning. Det innebär bl.a. att rehabilitering med anledning av en arbetsskada till skillnad från rehabilitering enligt AFL också kan omfatta längre högskolestudier. Samverkan med övriga försäkringskassor I denna del ger vägledning, enligt min upp- fattning, en fingervisning om att rehabiliteringsmålet vid en arbets- skada kan sättas högre än då arbetsförmågan förändrats till följd av annan sjukdom. För att ytterligare klargöra att en arbetslivsinriktad rehabilitering vid inträffad arbetsskada följer andra principer än inom den allmänna försäkringen föreslår jag alltså en ändring 6 kap. 5 § LAF. 8.6Framtida kompetensbehov för övriga försäkringskassor Mot bakgrund av vad jag anfört ovan kommer handläggare i normalfallet endast att behöva kunskaper om arbets- skadeförsäkringen på s.k. broschyrnivå. Det innebär att allmän- heten via kundtjänst eller på det sätt kassan finner lämpligt ska kunna få övergripande information om försäkringen. Information ska också kunna ges om den administration som gäller för arbets- skadehandläggning och relevanta förklaringar till denna. För att stödja lokalkontoren föreslår jag att de nya arbetsskade- enheterna inrättar jourtelefoner dit handläggarna på försäkrings- kassorna kan vända sig med allmänna frågor om arbetsskadeförsäk- ringen och dess administration. Inledningsvis krävs möjligen en sådan jourtelefon per arbetsskadeenhet, men med tiden bör det sannolikt räcka med att uppgiften att bemanna en sådan telefon alternerar mellan enheterna. Erfarenheterna med kontaktpersoner på lokalkontor för arbets- skadeförsäkringen bör enligt min mening tas till vara och utvecklas. Kontaktpersonerna skulle kunna hållas ihop i form av regionala nätverk. Arbetsskadeenheterna bör i ett sådant fall ges ett ansvar för att regelbundet anordna träffar för information och diskussion kring aktuella frågor kopplade till arbetsskadeområdet. Den ersättning som kan lämnas från arbetsskadeförsäkringen är särskilt betydelsefull för försäkrade som fått sin arbetsförmåga nedsatt för . Av den anledningen bör särskilda krav på kunskap om försäkringen ställas på tjänstemän som handlägger långa sjukfall, frågor om rehabilitering och utreder rätten till sjuk- ersättning. Dessa handläggare bör kunna identifiera möjliga arbets- skador, och i sådant fall kunna informera den försäkrade om möj- ligheten att ansöka om ersättning. De bör kunna lämna en övergri- pande redogörelse för hur en arbetsskadeprövning går till, såväl Samverkan med övriga försäkringskassor administrativt som juridiskt. De bör också känna till försäkringens ersättningsregler, särskilt vid arbetslivsinriktad rehabilitering. Koncentreringen av arbetsskadeförsäkringen till tre arbetsskade- enheter innebär, som tidigare konstateras, att det geografiska avståndet till de försäkrade i många fall kommer att öka. Jag har ovan redogjort för hur försäkringskassornas lokalkontor förväntas kunna informera de försäkrade om arbetsskadeförsäkringen och hur handläggningen av ärenden går till inom en arbetsskadeenhet. Som ett stöd för detta arbete föreslår jag att arbetsskadeenheterna ska inrätta jourtelefoner dit kassornas handläggare kan vända sig med allmänna frågor. Jag anser det dock viktigt att arbetsskadeenheterna lämnar en information direkt till dem som ansöker om ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. Därför föreslår jag att en arbetsskade- enhet, när en ansökan om ersättning kommit in, ska lämna den för- säkrade en övergripande information om hur handläggningen kommer att gå till. Informationen bör inledningsvis vara utformad som en bekräf- telse på att arbetsskadeenheten mottagit ansökan. Det får väl anses som något av ett minimikrav att den försäkrade ska inte behöva sväva i tvivelsmål om ansökan har tagits emot. Givetvis bör det framgå vid vilken arbetsskadeenhet ärendet handläggs, samt enhe- tens telefonnummer och postadress. Därefter bör följa en redogörelse för hur handläggning och utredning kommer att ske. Det bör framgå att beslutsunderlaget i de flesta fall måste innehålla en beskrivning av de arbetsförhållan- den som kan ha orsakat skadan. Man bör informera om att arbets- skadeenheten kommer ta kontakt med den försäkrade för att få upplysningar om arbetsförhållanden. Man bör vidare upplysa om att information också kan komma att inhämtas från arbetsgivaren, det lokala facket (skyddsombud), företagshälsovård (om sådan finns) samt att den lokala kan komma att ges i uppdrag att besöka arbetsplatsen för att göra en beskrivning av arbetet och arbetsförhållandena. Man bör vidare informera om att medicinskt underlag, utlåtande eller journalkopior, kan komma att tas in från den behandlande läkaren eller från den sjukvårdsinrättning den försäkrade besökt. Samverkan med övriga försäkringskassor vissa fall kan arbetsskadeenheten behöva remittera den försäkrade till undersökning hos en specialist eller en yrkesmedicinsk klinik. Den försäkrade bör vidare informeras om att arbetsskadeenheten kan komma att låta en försäkringsläkare titta på ärendet. Försäk- ringsläkaren som medicinskt sakkunnig och den rådgivande rollen bör särskilt betonas. Information bör lämnas om att kommunicering kan komma att ske om ansökan inte kommer att bifallas fullt ut, och att den för- säkrade då har möjlighet att tillföra utredningen sådant som han eller hon anser saknas. Slutligen bör det även finnas en redogörelse för hur beslut kom- mer att fattas och en redogörelse för arbetsskadenämnden och dess sammansättning. För att det ärendehanteringsstöd som jag beskrivit ovan i avsnitt 8.3 ska kunna nyttjas fullt ut mellan arbetsskadeenheterna och övriga försäkringskassor krävs att den s.k. registerlagstiftningen är utformad på ett sådant sätt att en gränsöverskridande tillgång till behövliga uppgifter är möjlig. Registerlagstiftningen består av en mängd lagar som samtliga har det grundläggande syftet att skydda människor mot att deras per- sonliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter. I socialförsäkringsregisterlagen (1997:934) anges vilka särskilda bestämmelser som gäller för behandling av personregister inom socialförsäkringens administration medan personuppgiftslagen (1998:204) innehåller generella regler om hur personuppgifter får behandlas. I den mån det inte finns några särskilda regler i social- försäkringsregisterlagen ska personuppgiftslagen tillämpas.