sou · GQB398d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Punkt 5 anknyter till universalitetsprincipen (se avsnitt 2.3.7) och innebär att svensk domstol har behörighet att döma över vissa sär- skilt angivna brott oberoende av var och av vem de har begåtts. Be- stämmelsen motsvarar nuvarande 2 kap. 3 § 6 BrB. Bland de brott som omfattas av behörighet enligt universalitets- principen nämns först brotten enligt den av oss föreslagna lagen om internationella brott. Folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelse och de övriga brott som regleras i den lagen faller sålunda under svensk domstols behörighet oberoende av var och av vem de begåtts. Även försök, förberedelse och stämpling till samt underlåtenhet att avslöja folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse omfattas av behörigheten. Som framgår av 5 § gäll- er inte heller något krav på dubbel straffbarhet även om brottet be- gåtts på en främmande stats område. Däremot krävs åtalsförord- nande enligt 7 §. I de fall som en misstänkt som befinner sig i Sve- rige utlämnas eller överlämnas för lagföring till en annan stat eller till en internationell domstol skall något åtalsförordnande självfal- let inte lämnas. Om så inte sker och förutsättningar för åtal före- ligger torde förordnande regelmässigt böra lämnas. Av de brott som nämns i 2 kap. 3 § 6 BrB kvarstår kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage samt försök till sådana brott och osann eller ovarsam utsaga inför en internationell dom- stol. Folkrättsbrott har ersatts av krigsförbrytelse enligt den av oss föreslagna lagen om internationella brott. Däremot tas inte olovlig befattning med kemiska vapen och med minor upp som internationella brott i förslaget. För dessa brott föreslår vi istället ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Detta innebär att åtal för dessa brott alltid kommer att kunna väck- as med stöd av aktiva personalitetsprincipen oberoende av var brot- tet har begåtts. Och är det inte fråga om en svensk gärningsman kan svensk domstol bli behörig med stöd av principen om ställföre- trädande rättskipning. Motsvarande föreslås också gälla i fråga om den i nuvarande 2 kap. 3 § 7 upptagna behörighetsregeln för brott för vilka det lindrigaste straff som är stadgat i svensk lag är fängelse eller däröver. I dessa fall kommer även passiva personali- tetsprincipen kunna komma att utgöra en viktig behörighetsgrund. Av skäl som anförts i avsnitt 7.6 har som behörighetsgrundande brott tagits upp dels uppvigling som bestått i en omedelbar och offentlig uppmaning till att begå folkmord, dels brott som avses i art. 1 i . Vid tolkningen av vad som avses med omedelbar och offentlig uppmaning till att begå folkmord bör bestämmelserna i art. 6 i Romstadgan och i art. III i folkmordskon- ventionen samt internationell praxis (se t.ex. Rwandatribunalen i Akayesu) kunna tjäna som vägledning. Innebörden av bestämmel- sen om tortyr är att svensk domstol är behörig att döma med stöd av universalitetsprincipen om det åtalade brottet – t.ex. grov miss- handel – är sådant att det enligt art. 1 i tortyrkonventionen utgör en tortyrhandling. Som tidigare framhållits är det åklagarens påstående i stämnings- ansökan som utgör utgångspunkten för domstolens prövning. Om åtal väcks för ett internationellt brott och gärningspåståendet inne- håller en beskrivning av ett sådant brott, skall därför normalt stäm- ning utfärdas även om den misstänkte gjort invändning om att den aktuella gärningen inte har utgjort ett internationellt brott och att domstolen därför saknar behörighet (jfr 45 kap. 8 och 9 §§ RB). Skulle domstolen sedermera finna att invändningen är berättigad, måste den på nytt (senast i samband med dom i målet) ta ställning till behörighetsfrågan. Har domstolens behörighet grundats på en- dast den omständigheten att det varit fråga om ett internationellt brott, skall åtalet då avvisas. Är domstolen däremot behörig även enligt någon av de andra reglerna i förevarande paragraf, kan utfal- let bli ett annat. Frågor om behörighet enligt punkt 5 har behandlats i avsnitt 7.6 i den allmänna motiveringen. Punkt 6 anknyter till principen om ställföreträdande rättsskipning (se avsnitt 2.3.8) och avser således fall där behörigheten på något sätt härleds från en annan stat som har jurisdiktion enligt sedvanli- ga regler. Den saknar uttrycklig motsvarighet i nuvarande lag (med visst undantag för 2 kap. 3 a § BrB). Principen ligger dock till stor del till grund för den formellt långtgående behörigheten enligt 2 kap. 2 § BrB (märk särskilt första stycket 3). En allmän förutsättning för svensk domsrätt är i samtliga fall att gärningsmannen befinner sig här i . Det är således inte möj- ligt att i en utlämningsframställan åberopa denna punkt som grund för behörigheten. Även om den misstänkte befinner sig här kan behörighet vara utesluten om han förts hit mot sin vilja (NJA 1987 s. 771). Härutöver krävs att någon av tre särskilt angivna förutsättningar föreligger. Den första är att en främmande stat har begärt att lagfö- ringen för brottet skall överföras till . Sådan överföring sker ofta mellan de nordiska staterna i överensstämmelse med ett sär- skilt samarbetsavtal mellan de högsta åklagarmyndigheterna i Nor- den. Något åtalsförordnande krävs inte i sådana fall eftersom brott som begåtts i de nordiska länderna är undantagna från krav på åtalsförordnande (se 7 § 2 e i vårt förslag). Beslut om överförande får fattas av allmän åklagare. Överföring kan också ske med stöd av lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. I lagen finns bestämmelser om under vilka förutsättningar lagföring kan överföras. Om överföring beviljas krävs inte något särskilt åtalsförordnande (se 13 § lagföringslagen i vårt förslag). Lagföring kan också överföras utan att det finns något särskilt så- dant stöd som berörts. I dessa fall krävs normalt beslut om åtalsförordnande. Om svensk domsrätt endast föreligger med stöd av den här aktuella punkten torde det knappast kunna bli aktuellt att meddela åtalsförordnande i andra fall än sådana som motsvarar de i lagföringslagen nämnda. Det andra förutsättningen är att en begäran om utlämning för brottet har lämnats utan bifall. Även i sådana fall krävs i princip åtalsförordnande. Att den begärande statens intresse är av stor be- tydelse vid den prövningen är självklart. Även andra faktorer är dock av betydelse. Har utlämning vägrats på den grunden att miss- tankegrunden bedömts vara för låg är ett åtalsförordnande regel- mässigt uteslutet. Detsamma gäller om den gärning som framstäl- lan avser inte motsvarar brott för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse . Här bör också anmärkas att medan bedöm- ningen enligt utlämningslagen, om en gärning motsvarar brott en- ligt svensk lag, avser straffbarhet in abstracto så krävs straffbarhet in concreto för en fällande dom vid svensk domstol. Den tredje förutsättningen är att brottet omfattas av en interna- tionell överenskommelse som är bindande för och enligt vilken det föreligger skyldighet att utan undantag pröva frågan om åtal om den misstänkte inte utlämnas. Också i sådana fall krävs i princip åtalsförordnande. Anmärkas bör dock att det enligt de ak- tuella internationella överenskommelserna i allmänhet föreligger en skyldighet att fatta beslut enligt samma regler som gäller i fråga om varje vanligt brott av allvarligt art enligt lagen i den staten. För svensk del innebär det att beslut om åtal skall fattas i överensstäm- melse med reglerna om allmänt åtal i 20 kap. RB. Något utrymme för att underlåta att meddela åtalsförordnande utöver vad som ryms under dessa bestämmelser kan inte anses föreligga. Som huvudregel krävs dubbel straffbarhet för att behörighet skall föreligga enligt denna punkt. Av 5 § andra stycket framgår emellertid att undantag från detta gäller för bl.a. en rad brott som grundas på internationella överenskommelser liksom också för brott för vilka det lindrigaste straff som är förskrivet enligt svensk lag är . Frågor om behörighet enligt punkt 6 har behandlats i avsnitt 7.7 i den allmänna motiveringen. 4 § Särskilda bestämmelser om svensk domstols behörighet att döma för vissa brott som har begåtts utanför finns i 1.29 kap. 13 § , 2.13 kap. 5 § luftfartslagen (1957:297), 3.14 § lagen (1966:314) om kontinentalsockeln, 4.6 § lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagfö- ring för brott, 5.10 kap. 10 § lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg, 6.51 a § jaktlagen (1987:259), 7.17 § lagen (1992:1140) om ekonomiska zon, 8.49 § fiskelagen (1993:787), 9.5 § lagen (1995:732) om skydd för gravfriden vid passagerarfarty- get Estonia och 10.10 kap. 2 § radio- och TV-lagen (1996:844). Vår strävan har varit att samla bestämmelserna om svensk domstols behörighet i 2 kap. BrB. I vissa fall har vi dock inte funnit detta möjligt eller lämpligt. Dessa bestämmelser förtecknas i denna para- graf. Paragrafen är ett rent hänvisningsstadgande och saknar själv- ständig betydelse. De bestämmelser som det hänvisas till är sådana som avser behörighet att döma över vissa särskilt angivna brott som begås utanför svenskt territorium. Krav på dubbel straffbarhet 5 § Har brottet begåtts på en främmande stats område är i fall som avses i 3 § 2, 3 och 6 svensk domstol behörig endast om gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten (dubbel straffbarhet). I så- dana fall får inte dömas till påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten. Första stycket gäller inte 1.brott som någon som tillhör Försvarsmakten har begått på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, 2.brott som någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en internationell fredsfrämjande insats eller i internationell civil krishantering har begått vid tjänstgöringen, 3.brott för vilka det lindrigaste straffet som är föreskrivet enligt svensk lag är fängelse samt 4.brott som avses i a)4 kap. 1 a § (människohandel för sexuella ändamål) samt för- sök, förberedelse eller stämpling till eller underlåtenhet att avslöja sådant brott b)14 kap. 6 § (penningförfalskning) samt försök till sådant brott c)22 kap 6 a § (olovlig befattning med kemiska vapen) d)22 kap. 6 b § (olovlig befattning med minor) e)2 § lagen (1982:316) om könsstympning av kvinnor f)5 § lagen (1982:963) om rymdverksamhet g)8 § lagen (1996:96) om vissa internationella sanktioner, samt h)3-5 §§ lagen (2002:444) om finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. I paragrafen har bestämmelser om dubbel straffbarhet som förut- sättning för svensk domstols behörighet samlats. Med dubbel straffbarhet avses att en gärning som har begåtts på främmande stats område är straffbar inte bara enligt svensk lag utan även enligt lagen på gärningsorten. Av första stycket första meningen framgår att krav på dubbel straffbarhet gäller endast i de fall då behörigheten för svensk dom- stol grundas på bestämmelserna i 3 § 2, 3 och 6, dvs. på den aktiva eller passiva personalitetsprincipen eller på principen om ställföre- trädande straffrättskipning. Om behörighet föreligger med stöd av någon av de övriga bestämmelserna i 3 § gäller således inget krav på dubbel straffbarhet. Om exempelvis en svensk medborgare utom- lands begår ett internationellt brott eller ett brott mot svenskt all- mänt intresse, är svensk domstol behörig oberoende av lagen på gärningsorten. Frågan om gärningens straffbarhet enligt lagen på gärningsorten skall, liksom enligt nu gällande rätt, bedömas enligt de bestämmel- ser som gäller enligt gärningsortens lag när domen meddelas (jfr. lagtextens uttryck är straffbar). Den ordningen infördes genom lagstiftning som hade samband med tillträde till den europeiska brottmålsdomskonventionen (prop. Den innebär bl.a. att de preskriptionsregler som gäller enligt gärningsor- tens lag måste beaktas. Om preskription inträder enligt lagen på gärningsorten innan en svensk dom har meddelats kommer dom- stolen att sakna behörighet även om åtalet har väckts före preskrip- tionstidens utgång. Detta gäller även i fall då preskription inträder medan målet är under behandling i högre instans (a. prop. s. 212). Dock skall den utländska lagens innehåll för gär- ningen självfallet beaktas på det sättet, att svensk domstol inte får döma till ansvar om gärningen inte var straffbar enligt den lagen (a. prop. s. 215). I första stycket andra meningen föreskrivs att i de fall då dubbel straffbarhet är en förutsättning för behörighet så får svensk dom- stol inte döma till påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten (den s.k. lex mitior-grundsatsen). Det är således straffskalan, inte brot- tets konkreta straffvärde, enligt den utländska lagen som sätter gränsen för hur svår påföljd en svensk domstol får döma till. Det hindrar dock inte att den svenska domstolen, om särskilda skäl fö- religger, ändå kan beakta praxis i gärningsstaten om den innebär att brottet har ett betydligt lägre straffvärde än enligt svensk praxis (NJA 1983 s. 425). I andra stycket räknas upp ett antal situationer då reglerna i första stycket inte skall tillämpas. De motsvaras dels av bestämmel- ser i 2 kap. 3 § punkterna 2, 3 och 7 BrB, dels av viss specialstraff- rättslig lagstiftning. De nuvarande reglerna är, som vi har konstate- rat i den allmänna motiveringen, emellertid inte alltid uttryckta som undantag från kravet på dubbel straffbarhet utan som särskilda behörighetsregler som ger svensk domstol universell jurisdiktion över de aktuella brotten. För att svensk domstol skall vara behörig att döma över brott som avses i andra stycket krävs således inte att den aktuella gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsor- ten. Däremot krävs - till skillnad mot vad som är fallet enligt den nuvarande lagstiftningen - att det finns i vart fall någon anknytning till , dvs. villkoren enligt någon av de grundläggande behö- righetsreglerna i 3 § måste vara uppfyllda. Punkten 1 har sin direkta motsvarighet i nuvarande 2 kap. 3 § 2 BrB. Bestämmelsen i punkten 2 motsvarar delvis nuvarande 2 kap. 3 § punkten 3 men är utvidgad till att gälla generellt för brott som någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en in- ternationell fredsfrämjande insats eller i internationell civil krishan- tering har begått vid tjänstgöringen. De insatser som avses är främst sådana som har beslutats av FN, eller EU. Det skall noteras att i den mån brottet har begåtts i tjänsten är kravet på dub- bel straffbarhet uteslutet redan p.g.a. första stycket om det är fråga om brott som begås i utövningen av tjänst eller uppdrag som inne- fattar allmän ställning (jfr 3 § 4 b). Av skäl som har anförts i avsnitt 7.6 har den s.k. fyraårs-regeln - som finns i 2 kap. 3 § 7 - tagits bort som generell behörighetsre- gel och ersatts av ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet (punkten 3). Motsvarande ändring har skett beträffande de brott som anges i punkten 4. Frågan om dubbel straffbarhet behandlas i avsnitt 7.9 i den all- männa motiveringen. Se även avsnitt 7.6 och 7.12. Krav på visst straff 6 § Har brottet begåtts på ett område som inte tillhör någon stat är, utom i fall som avses i 3 § 1, svensk domstol behörig endast om fängel- se kan följa på brottet enligt svensk lag. Genom bestämmelsen i denna paragraf undantas brott för vilka en- dast böter kan följa och som har begåtts på ett område som inte tillhör någon stat från svensk domstols jurisdiktion. Ett praktiskt viktigt undantag gäller dock för brott som har begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i de andra situationer som avses i 3 § 1, där någon sådan begränsning av domsrätten inte gäller. I nu- varande lydelse av 2 kap. BrB finns inte någon direkt motsvarighet till paragrafen men den täcker in den regel som finns i 2 kap. 2 § andra stycket och som huvudsakligen gäller brott som begås av svenska medborgare eller personer med hemvist i . 7 § Brott som avses i 3 och 4 §§ får inte åtalas utan att Riksåklagaren eller den som Riksåklagaren bemyndigar därtill har meddelat åtalsför- ordnade. Åtalsförordnande får meddelas endast om åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Vid prövningen skall brottslighetens anknytning till främ- mande stat och de intressen som den staten har beaktas särskilt. Om det finns särskilda skäl, får Riksåklagaren överlämna prövningen till regeringen. Åtalsförordnande krävs inte för 1.brott som avses i 15 kap. 4 b § (osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol) samt 2.brott som har begåtts a)på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befäl- havaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg, b)i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning, c)av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, d)vid tjänstgöringen av någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en internationell fredsfrämjande in- sats eller i internationell civil krishantering, e)i , , eller eller på fartyg eller luftfartyg i reguljär trafik mellan orter belägna i eller någon av nämnda stater, eller f)av en svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot svenskt intresse. Paragrafen innehåller bestämmelser om krav på förordnande att väcka åtal för brott som begåtts utanför svenskt område. Motsva- rande bestämmelser finns i 2 kap. 5 § andra stycket BrB. Huvudregeln är enligt första stycket den omvända jämfört med bestämmelserna i 2 §, nämligen att åtal får väckas först efter särskilt förordnande. Åtalsprövningen skall göras av Riksåklagaren. Denne har dock möjlighet att delegera prövningen till annan – i praktiken lägre - åklagare. Vad som avses är inte delegation i ett enskilt fall, utan ett generellt förordnade att besluta om åtal för vissa kategorier av gärningar. I andra stycket har vissa regler till ledning för prövningen införts. Dessa överensstämmer med motsvarande regler i 2 § andra stycket. Som grundläggande förutsättning gäller alltså att åtalsförordnande får meddelas endast om det är påkallat ur allmän synpunkt. Härut- över föreskrivs att det vid prövningen särskilt skall beaktas vilken anknytning som brottsligheten har till främmande stat och de in- tressen som den staten har. Bestämmelserna skall ses mot bakgrund av att reglerna om åtals- förordnande främst har till syfte att uppnå rimliga lösningar då det föreligger konkurrerande jurisdiktion. För att skall göra jurisdiktion gällande i en sådan situation bör det, som det uttrycks i våra direktiv, finnas ett påtagligt och berättigat intresse av att lagfö- ring kommer till stånd i . Av betydelse för den bedömning- en är självfallet brottets allvar och hur nära anknutet det är till svenska intressen. Prövning av frågan om åtalsförordnande torde ibland förutsätta att kontakter tas med annan stat som har jurisdik- tion för att klarlägga dess intressen. Exempel på faktorer som kan vara att beakta vid konkurrerande jurisdiktion finns i 2 § lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott (jfr även 7 och 8 §§). Riksåklagaren får överlämna prövningen till regeringen om det finns särskilda skäl. Detta gäller främst i sådana fall som kan kräva känsliga utrikespolitiska eller folkrättsliga över- väganden (jfr 10 kap. 8 § regeringsformen). Frågan om principer för prövningen har behandlats i avsnitt 7.11 i den allmänna motiveringen. I tredje stycket anges de situationer i vilka något åtalsförordnan- de inte krävs, dvs. undantagen från huvudregeln i första stycket. Det i punkt 1 angivna undantaget gäller osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol. Såväl art. 26 i EFTA:s övervak- ningsavtal som art. 27 i stadgan för förutsätter att den som begår mened inför respektive EG- domstolen skall behandlas på samma sätt som om brottet hade be- gåtts inför svensk domstol. Det har ansetts oförenligt med denna princip att uppställa krav på åtalsförordnande (prop. 1992/93:81 s. 11). Punkt 2 a) avser brott som har begåtts på svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett svenskt fartyg. Regeln är en motsvarighet till den som enligt 2 § 1 gäller för brott som begås på utländska fartyg i och skall ses som ett uttryck för att de flesta stater i stor utsträckning överlämnar åt främmande stater att beivra brott som begås på deras egna fartyg. Omfattningen av regeln i förevarande bestämmelse, som motsvaras av nuvarande regel i 5 § andra stycket, är dock något mer omfattande än den i 2 §. Enligt punkt 2 b) behövs inget åtalsförordnande om brottet har begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning. Bestämmelsen har ingen direkt motsvarighet i nuvarande lydelse av 2 kap. 5 § andra stycket BrB men täcker in nuvarande punkten 4 som gäller brott av tjänstemän som utför gränsöverskri- dande arbetsuppgifter. Med den lydelse bestämmelsen nu får, gäller generellt att åtal kan väckas utan särskilt förordnande för brott som begås utanför i utövning av tjänst eller uppdrag som inne- fattar allmän ställning. Beträffande frågan om vad som avses med i utövning av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning kan hänvisas till kommentaren till behörighetsregeln i 3 § punkten 4. I punkterna 2 c) och 2 d) görs undantag från kravet på åtalsför- ordnande i motsvarande fall som enligt 5 § andra stycket 1 och 2 är undantagna från kravet på dubbel straffbarhet. Undantagen avser alltså fall där svenskar trots utlandsvistelse i princip är underkasta- de fullständig svensk jurisdiktion. Det gäller dels personal vid en avdelning av försvarsmakten som befinner sig utomlands, dels per- sonal som deltar i en internationell fredsfrämjande insats eller i in- ternationell civil krishantering. En motsvarighet till det förra fallet finns i 2 kap. 3 § andra stycket 2 BrB. Det senare fallet omfat- tar bl.a. de fall som finns i 2 kap. 3 § andra stycket 3. Bestäm- melsen har dock utvidgats till att avse inte endast personal i Försva- rets och Polisens utlandsstyrka utan alla som såsom anställda av svensk myndighet deltar i insatser av det aktuella slaget. Bakgrun- den till bestämmelsen är att genom avtal med FN och andra internationella avtal är förpliktat att utöva straffrättslig jurisdiktion över sådan personal, även då det är fråga om brott utanför tjänsten, och att sedvanliga regler för åtal därför bör gälla. Undantaget från kravet på åtalsförordnande i punkt 2 e) motsva- rar nuvarande 2 kap. 5 § andra stycket 5. Den punkten tillkom och motiverades av att lagstiftningen i de nordiska länderna i stor utsträckning är enhetlig och att åtalsförordnande tidigare ändå regelmässig hade meddelats när brottet hade begåtts i ett annat nordiskt land. Bestämmelsen omfattar, förutom brott som begås på annan nordisk stats territorium, brott på fartyg eller luftfartyg i reguljär trafik mellan och något av de andra nordiska län- derna eller i sådan trafik mellan delar av en och samma nordiska stat även när brottet begåtts när fartyget eller luftfartyget befann sig på internationellt område. I den mån någon behörighet inte föl- jer av annan av de i 3 § upptagna punkterna kan behörigheten grundas på en framställning om överförande av lagföring i enlighet med punkt 6 (jämför i den delen det mellan de högsta åklagarmyn- digheterna i ingångna samarbetsavtalet , varav framgår att lagföring i annat land än gärningslandet endast förutsätts ske efter en framställning om lagföring). Enligt punkt 2 f) krävs inget förordnande för att väcka åtal för brott som begås utanför av en medborgare i ett annat nor- diskt land och riktar sig mot svenskt intresse. Med svenskt intres- se avses detsamma som i 3 § 4 och 5. Motsvarande bestämmelse finns i 2 kap. 5 § andra stycket 6. Betydelsen av en tidigare utländsk dom Utländsk dom som processhinder