sou · GQB370d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Dessutom anges generellt för polishandräckningar att det är önskvärt att man så långt möjligt använder sig av personal inom den psykiatriska vården eller för att övertyga patienten om att han frivilligt skall följa med till vårdinrättningen. I 27 § LRV stadgas att 47 § andra stycket LPT gäller i tillämpliga delar i fråga om polismyndighets skyldighet att lämna biträde. När det gäller bestämmelserna om polishandräckning i LVM framgår av förarbetena (prop. 1981/82:8, motiven till 25 och 26 §§, numera 45 §) att tanken är att biträde av polisen för att genomföra en undersökning skall kunna begäras om den enskilde motsätter sig den samt att det ligger i sakens natur att befogenheten att begära polishandräckning bör utnyttjas med försiktighet. Vidare framgår att polishandräckning i vårdärenden bör användas främst när uppgiften inte går att lösa på något annat sätt och att det bör ankomma både på institutionens personal och på personal att göra ansträngningar för att förmå den enskilde att frivilligt genomföra åtgärden innan polishjälp påkallas. Om polismyndigheten ändå anlitas bör, enligt samma förarbeten, om möjligt någon företrädare för också vara närvarande när handräckningen genomförs. Beträffande bestämmelserna om polishandräckning i LVU sägs i förarbetena (prop. 1979/80:1, motiven till 17 och 18 §§, nu 43 §) att nämnden genom bestämmelsen får möjlighet att, då föräldrarna till den unge motsätter sig läkarundersökning av den unge, få biträde av polisen för att bereda läkaren tillträde till hemmet eller för att föra den unge till läkarundersökning på annan plats. Vidare slås fast att det ligger i sakens natur att nämnden endast i undantagsfall bör utnyttja en sådan befogenhet. Det sägs även att om föräldrarna eller den unge själv inte vill medverka till att ett beslut om vård eller omhändertagande genomförs har social- nämnden rätt att påkalla biträde av polis. Sammantaget kan sägas om motiven till möjligheten att begära biträde av polis enligt dessa vårdlagstiftningar är att tillförsäkra att besluten genomförs även då den enskilde, eller när det gäller ungdom dennes föräldrar, motsätter sig ett genomförande. Dessutom anges vid upprepade tillfällen att befogenheten att begära polishandräckning endast undantagsvis skall utnyttjas. Vidare har det framförts att det förutsätts att personal från vårdinrättningen eller företrädare för följer med vid utförandet av handräckningen. Utredningens förslag i enlighet med delbetänkandet var att polisen skulle ges en möjlighet att göra en materiell prövning av ansökan om handräckning förutom den formella prövning som görs . Emellertid torde en polisman normalt sett inte besitta den kunskap som kan antas krävas för att t.ex. överpröva läkares beslut om huruvida en person på grund av sitt sjukdomstillstånd kan befaras bli våldsam. Dessutom finns en risk för att beslutsfattandet hos polisen vad gäller handräckningsbegäran skulle bli mer tidsödande än det är . Det finns risk för att den tid man eventuellt sparar in på att kunna avslå de handräcknings- begäran som man bedömer saknar fog går åt till själva beslutsfattandet. Det har egentligen inte heller varit utredningens uppfattning att kraven för när handräckning får begäras skall skärpas i förhållande till nuvarande lagstiftning. Syftet med utredningens förslag var att styra upp verksamheten så att det stämmer överens med lagstiftarens intentioner då praxis tyder på att handräckningsbegäran i vissa fall görs alltmer slentrianmässigt. Det föreligger, enligt utredningens mening, ett uttalat behov av att i lagtexten klargöra vilka bestämmelser som gäller. Utredningen föreslår därför att det i lagtexten införs en bestämmelse om att en begäran om handräckning inte får göras förrän försök gjorts att genomföra åtgärden utan biträde av polismyndighet såvida inte ett sådant försök kan antas vara utsiktslöst. Ett sådant antagande kan vara befogat t.ex. då den som handräckningsbegäran avser vid tidigare tillfälle i liknande situation uppträtt våldsamt. Dessutom föreslås att den som begär handräckning skall redogöra för vilka försök som gjorts för att genomföra åtgärden genom myndighetens försorg innan biträde från polis begärs eller de omständigheter som ligger till grund för bedömningen att det kan antas att ett sådant försök är utsiktslöst. Härutöver föreslås att det införs en bestämmelse om att personal inom vården eller från skall följa med då åtgärden genomförs eftersom deras yrkeskunskaper kan behövas. Utredningens förslag innebär alltså inte att polismyndigheten skall ha möjlighet att göra en materiell prövning av handräck- ningsbegäran. Utredningen har gjort den bedömningen att det är tillräckligt att i lagtexten dels ange tydligare vad som fordras för att ha rätt att begära handräckning, dels ange att någon från den begärande inrättningen eller skall följa med vid handräckningen. Det är utredningens uppfattning att om förslaget genomförs måste en utvärdering av utvecklingen inom arbetsuppgifterna med handräckning därefter göras för att man skall kunna ta ställning till om det krävs ytterligare regleringar i frågan för att lagstiftarens intentioner avseende handräcknings- förfarandet skall följas. Utredningen vill här påpeka att det finns flera andra områden med handräckningsskyldighet för polisen där man skulle kunna tänka sig att ändringar införs på samma sätt som de föreslagna. Utredningen finner emellertid att det inte finns något behov av detta då det inte framkommit att obefogade handräckningsbegäran förekommer inom andra områden än de ovan redovisade. Det har vid våra kontakter med polismyndigheterna i landet framkommit att det förekommer att det begärs handräckning mer eller mindre slentrianmässigt när det gäller LVM, LPT, LVU och i någon mån LVR. Ett förtydligande i lagtexten enligt vårt förslag bör få till följd att antalet begäran om biträde från polisen minskar vilket i sin tur innebär ett frigörande av polisresurser. Det är mycket svårt att beräkna hur stora polisresurser som frigörs men mot bakgrund av att handräckningar alltid utförs av minst två polismän och att de ofta tar i anspråk finns det goda skäl att anta att det inte är en obetydlig polisresurs som kan ägna sig åt kärnverksamheten i stället. I de fall den begärande inrättningen inte har någon organisation eller resurs för transport, innebär förslaget att en sådan organisation måste byggas upp. Frågan om polisens insatser vid handräckning återkommer utredningen till i avsnittet om polisinsatser i glesbygd. Härutöver finner utredningen att det framlagda förslaget i övrigt inte får några sådana konsekvenser som enligt 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474) motiverar en särskild redovisning. arbetsuppgifter med och ansvar för stäm- ningsmannadelgivningar för myndigheters och enskildas räkning flyttas över till kronofogdemyndigheterna skall ansvara för förordnande av stämningsmän. skall ha rätt att, vid en prövning av den sökandes lämplighet, få ut vissa begränsade registeruppgifter. Med delgivning menas att en handling bevisligen lämnas till någon som är behörig att ta emot den. För avsändaren är det ofta av stor vikt att få vetskap om och kunna styrka att handlingen verkligen har nått adressaten och när detta har skett. Delgivning kan t.ex. vara en förutsättning för att ett rättsligt förfarande skall kunna komma till stånd eller för att ett påbörjat förfarande skall kunna fortsätta. Delgivning kan också vara en förutsättning för att en dom eller ett beslut skall kunna verkställas eller för att en tidsfrist för t.ex. överklagande skall börja löpa. Om delgivning skall ske i ett mål eller i ett ärende vid en domstol eller annan myndighet enligt föreskrift i lag eller annan författning skall delgivningen verkställas enligt delgivningslagen (1970:428), DelgL. Dock skall, om det i en författning finns bestämmelser om delgivning i ett visst slag av mål eller ärende som avviker från delgivningslagens bestämmelser, dessa avvikande bestämmelser gälla. Dessutom finns det bestämmelser i olika författningar som inskränker användningen av vissa delgivningssätt t.ex. 33 kap. 6 § som föreskriver bl.a. att surrogatdelgivning och kungörelsedelgivning inte får ske av stämning i brottmål. De allmänna reglerna om delgivning finns alltså i DelgL, men även i delgivningsförordningen (1979:101), DelgF. Bestämmelserna gäller, förutom vid domstolar och andra myndigheter, även när någon annan än en myndighet skall delge någon på grund av bestämmelse i författning. Exempel på detta är hyresvärds uppsägning av hyresgäst på grund av obetald hyra. DelgL är indelad i olika avsnitt med rubrikerna Allmänna bestämmelser, Vem som skall sökas för delgivning, Delgivning genom att handlingen lämnas till annan än den sökte, Kungörelsedelgivning m.m., När delgivning skall anses ha skett i vissa fall och Övriga bestämmelser. DelgL innehåller däremot inte några föreskrifter om i vilka fall delgivning skall ske. Sådana föreskrifter finns i stället i de lagar och andra författningar där krav på delgivning förutsätts. De olika delgivningsmetoderna finns angivna under rubriken bestämmelser och kan delas in i Av dessa delgivningsmetoder är det stämningsmannadelgiv- ningen som är intressant ur utredningens perspektiv när det gäller frågan om renodling av polisens arbetsuppgifter. Härutöver till- kommer polismyndighetens arbetsuppgifter med förordnande av stämningsmän. Om delgivning inte kan ske med ordinär delgivning, särskild postdelgivning eller telefondelgivning får delgivning ske genom stämningsman eller annan vars intyg enligt 24 § första stycket DelgL utgör fullt bevis om delgivning. Denna metod kallas stämningsmannadelgivning och omfattar, förutom delgivning genom stämningsman, delgivning genom –tjänsteman vid svensk utlandsmyndighet –exekutiv tjänsteman vid kronofogdemyndighet samt –tjänsteman vid ett antal i DelgL angivna inrättningar om delgivningen avser den som är intagen där. förordnar stämningsmän till det antal som behövs i varje polisdistrikt. Som fullt bevis att delgivning har skett fordras att intyget är utfärdat i tjänsten. Fullt bevis för att delgivning har skett tillkommer även intyg av publicus och intyg av nämndeman i tingsrätt vid delgivning för tingsrättens räkning. Vid särskild postdelgivning har även intyg av befattningshavare vid postbefordringsföretag sådant vitsord. Det är emellertid inget oeftergivligt villkor att ordinär delgivning och särskild postdelgivning har prövats och misslyckats innan stämningsmannadelgivning får ske. I vissa fall måste man utgå från att de enklare delgivningssätten redan på förhand är dömda att misslyckas. Det är emellertid angeläget att myndigheterna i möjligaste mån lägger upp sitt arbete så att man hinner pröva enklare delgivningssätt och inte onödigtvis behöver belasta stämningsmannaorganisationen. För detta talar också hänsynen till den enskilde eftersom ju stämningsmannadelgivning som regel inte kan ske lika diskret som exempelvis brevdelgivning (prop. 1978/79:11). är avgiften för att anlita polismyndigheten för ett delgivningsuppdrag för alla, även för statliga myndigheter som var befriade från ansökningsavgift. Skall annan än myndighet ombesörja delgivning, t.ex. hyresvärd som skall delge en hyresgäst uppsägning på grund av utebliven hyra eller en borgenär som skall delge en gäldenär en betalningsupp- maning enligt konkurslagen, får han anlita stämningsman enligt 25 § andra stycket DelgL. Detta innebär att ett delgivningsuppdrag från en enskild uppdragsgivare inte kan utföras av någon i den vidare personkrets som anges i 24 § första stycket DelgL. I dessa fall kan alltså, enligt lagrummets ordalydelse, inte t.ex. en polisman utföra uppdraget (jfr 1996/97:JO1 s. 98). I en promemoria från arbetsgrupp för processrättsliga frågor daterad har bl.a. framförts ett förslag om att denna bestämmel- se skall ändras på så sätt att enskild som skall delge får anlita polismyndighet för stämningsmannadelgivning vilket skulle innebära att polismyndigheten får låta uppdraget utföras av en stämningsman eller, om det är lämpligare, av en polisman. Närmare föreskrifter om polismyndighetens stämningsmanna- delgivning finns i allmänna råd om delgivnings- verksamheten, RPSFS 2001:9, FAP 611-1. Vad innebär stämningsmannadelgivning? Stämningsmannadelgivning är alltså när delgivning sker antingen genom stämningsman eller genom annan funktionär vars intyg enligt 24 § första stycket DelgL utgör fullt bevis om delgivning. Denna metod får, som beskrivits ovan, användas för de fall när enklare och billigare delgivningssätt inte kan användas. Av 6 § DelgF framgår att om stämningsmannadelgivning skall ske och det finns någon hos myndigheten som kan utföra sådan delgivning, bör denne i första hand anlitas samt att myndigheten i annat fall får anlita polismyndigheten för delgivning. Stämningsmannadelgivning kan sägas vara en variant av buddelgivning. Skillnaden inträder först då den sökte vägrar kvittera eller ta emot handlingen. Då gäller intyg från stämningsman eller intyg från annan funktionär som anges i 24 § första stycket DelgL om att handlingen överlämnats till den sökte som fullt bevis. En förutsättning är att delgivningen utförts i tjänsten samt att intyget utfärdats i tjänsten. När det gäller stämningsmannadelgivning är alltså den som utför delgivningen inte beroende av att den som söks för delgivning tar emot eller kvitterar handlingen. Om den som utför delgivningen inte är en sådan funktionär som nämns i 24 § första stycket DelgL är han beroende av att den sökte kvitterar handlingen. Visserligen kan ett sådant bud, då kvittens eller mottagningsbevis inte kan utverkas, själv eller t.ex. tillsammans med ett vittne skriva ett intyg om att handlingen överlämnats till den sökte men det är osäkert om ett sådant intyg godtas om delgivningen sedan skall prövas av domstol eller annan myndighet. Det råder fri bevisprövning i frågan och budets intyg har, som beskrivits ovan, inte det legala bevisvärdet som stämningsmans eller annan i 24 § första stycket DelgL angiven funktionärs intyg har. Enligt 23 § DelgL förordnar polismyndighet stämningsmän till det antal som behövs i varje polisdistrikt. Närmare bestämmelser om detta förfarande finns i allmänna råd om delgivningsverksamheten RPSFS 2001:9, FAP 611-1. Där anges bl.a. att till stämningsman bör endast den förordnas som med hänsyn till laglydnad och övriga omständigheter är lämplig för uppdraget och har fyllt 20 men inte . Vidare anges att polismyndigheten vid denna prövning bör göra en registerkontroll i misstankeregistret och i belastningsregistret samt kontrollera uppgifter om omhändertagande enligt lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. i körkortsregistret. Det anges dessutom att anställd vid polismyndigheten bör förordnas tills vidare medan förordnandetiden för andra stämnings- män bör begränsas till längst . De allmänna råden innehåller även en erinran om att även en av polismyndigheten anställd delgivningsman eller annan civilanställd måste ha förordnande som stämningsman för att kunna utföra en stämningsmannadelgivning. I detta sammanhang kan noteras att förs uppgifter om omhändertagande av berusade personer enligt ovan angiven lag in i vägtrafikregistrets del för körkortsregistrering (jfr 2 kap. 2 § förordning [2001:650] om vägtrafikregister samt bilaga 2 till samma förordning). Enligt 7 kap 26 § sekretsslagen (1980:100) gäller sekretess i verksamhet som avser delgivning enligt delgivningslagen för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Denna bestämmelse infördes som ändringar gjordes i 14 kap 2 § samma lag om myndigheters skyldighet att på begäran av annan myndighet lämna ut uppgifter om enskilds adress, telefonnummer och arbetsplats om uppgifterna behövs för delgivning oavsett om sekretess gäller för uppgiften hos den myndighet som innehar uppgiften. I förarbetena till lagrummet (prop. 1984/85:109) konstaterades att det är av stor betydelse ur effektivitetssynpunkt att en myndighet som behöver en uppgift om adress, telefonnummer m.m. för att genomföra delgivning kan erhålla dem från en myndighet som har tillgång till uppgifterna samt att det också är angeläget att utlämnandet av uppgifterna kan ske snabbt och utan något omständligt prövningsförfarande. Departementschefen förordade att uppgiftsskyldigheten skulle omfatta de från delgivningssynpunkt i allmänhet viktigaste uppgifterna, nämligen adressuppgifter samt uppgift om telefon- nummer och arbetsplats. Uppgifter om den söktes adress, telefonnummer och arbetsplats samt andra uppgifter om enskilds personliga förhållanden kan vara av ömtåligt slag för den sökte. Uppgifterna kan gälla t.ex. att han är intagen i en eller en kriminal- vårdsanstalt. Det kan vidare vara uppgifter av sådant slag att det framgår att den sökte står under övervakning eller är föremål för sociala stödåtgärder. Det ligger även i sakens natur att myndigheter och stämningsmän vid sitt efterforskningsarbete eller sina kontakter med den sökte kan få del av integritetskänsliga uppgifter beträffande den sökte och honom närstående personer. 9.2Utredningens förslag i delbetänkandet Utredningen kunde i delbetänkandet konstatera att uppgiften att utföra stämningsmannadelgivningar åt andra myndigheter varken kan anses kräva en polismans utbildning eller kan anses innehålla några ordnings- eller säkerhetsbedömningar. I normalfallet kan inte heller en polismans befogenhet att bruka våld antas komma till användning och när så är fallet är situationen av det slag att rätt att begära handräckning för utförandet av uppgiften finns. Utredningen fann alltså att uppgiften inte har någon polisiär relevans. Utredningen kunde vidare konstatera att det vid kronofogde- myndigheterna finns en omfattande delgivningsverksamhet i myndighetens egna ärenden, främst i den summariska processen. Enligt uppgift sköts delgivningarna dels med anställda, dels med uppdragstagare och endast de svårare delgivningarna lämnas till polisen. Utredningen ansåg att det fanns skäl att anse att stämningsmannadelgivningarna skulle kunna komma att utgöra ett naturligt led i kronofogdemyndigheternas egna verksamhet och föreslog att uppgifterna skulle flyttas över dit. Ett skäl som kunde tala däremot var enligt utredningens mening att det fanns uppgifter om att ett givande informationsutbyte mellan poliser och stämningsmän skulle upphöra om uppgiften flyttades. Utredningen kunde dock konstatera att förekomsten och omfattningen av ett sådant informationsutbyte inte är kartlagt med någon större precision och inte heller i vilken mån ett sådant utbyte gör verksamheten effektivare. Av tillgängliga uppgifter fanns, enligt utredningens mening, ingen anledning att anta annat än att det informella informationsutbytet mellan poliser och stämningsmän endast i liten utsträckning bidrar till att delgivningsuppdragen kan utföras. Ett annat skäl som framförts för att stämningsmannaverk- samheten bör ankomma på polisen är det stöd som tillgängligheten till polisens register utgör för stämningsmannen. Enligt utredning- ens mening torde dock kronofogdemyndigheten på samma sätt som polisen ha tillgång till de offentliga registren såsom centrala bilregistret, allmänna företagsregistret och vissa delar av vägtrafikregistrets del för körkortsregistrering. Dessutom har kronofogdemyndigheten när det gäller utredning i ärenden enligt skuldsaneringslagen (1994:334) viss rätt att få ut uppgifter ur både misstankeregistret och belastningsregistret. Även om stämningsmannaverksamheten skulle kräva ytterligare tillgång till vissa uppgifter i polisens register bör detta inte utgöra något hinder mot att uppgiften flyttas över till annan myndighet. Inte heller det faktum att polisen är något mer tillgänglig geografiskt sett och att vissa poliskontor har öppet dygnet runt är omständigheter som bör tillmätas någon avgörande betydelse i detta sammanhang. Utredningen menade att uppgiften att lämna biträde enligt 29 § andra stycket DelgL, även fortsättningsvis skall ankomma på polismyndigheten liksom att utföra husrannsakan enligt 28 kap 2 § . Vidare ansåg utredningen att en polisman, liksom övriga i DelgL angivna funktionärer, även i fortsättningen skall vara behörig att utföra stämningsmannadelgivningar. När det gäller finansieringen av verksamheten hos kronofogde- myndigheten kunde utredningen konstatera att polismyndighetens stämningsmannaverksamhet är avgiftsfinansierad och om uppgiften förs över till kronofogdemyndigheten skall rätten att ta ut avgift följa med. Att en väl fungerande delgivningsverksamhet är viktig anförs av både Riksåklagaren och . anför att verksamheten inte är så effektiv som det är önskvärt samt att frågan om en privatisering av verksamheten bör belysas. i län uppger att den sedan ett försök nu utvärderats beslutat att övergå till privat delgivningsföretag i egna ärenden då försöksverksamheten otvivelaktigt visar att det privata företaget är överlägset. Vidare anför att kronofogde- myndigheten sannolikt kan sköta delgivningsuppgifterna men att det bör undersökas om behov föreligger av staten som aktör i delgivningsärenden. , och kommun delar utredningens förslag. i , ST-polisväsende, , kommun och avstyrker förslaget. i anser att polisen bör fortsätta verksamheten med delgivningar då polisen har den bästa lokala kännedomen och även den bästa geografiska spridningen. pekar på att kronofogdemyndigheterna inte har någon färdig organisation för delgivningsverksamhet samt att myndigheterna använder sig av flera olika aktörer, privata företag, polisen och delgivning i egen regi, för sina egna delgivningsärenden. Enligt verket visar erfarenheterna på att denna konkurrens har kortat delgivnings- tiderna och pressat kostnaderna för delgivningen. Verket anför också att det finns risk att resurser tas från kronofogde- myndighetens kärnverksamhet, indrivning, om delgivningsverk- samheten flyttas till myndigheten. Ytterligare argument som framförs är att polisen, i förhållande till kronofogdemyndigheterna, har ett betydligt tätare kontorsnät och en unik tillgång till ett antal register som gör det möjligt att få kännedom om var och hur delgivning kan ske och med vilken säkerhetsnivå som den skall utföras. Verket uppger också att ansvaret för delgivning, när den som söks vägrar medverka, av rättssäkerhetsskäl bör ligga på en myndighet och att denna myndighet bör vara polismyndigheten. Verket menar emellertid att det finns skäl att överväga att införa ett system med auktoriserade, privata stämningsmän som har full delgivningsbehörighet. Detta skulle kunna ge organisationer och enskilda möjlighet att avropa delgivningstjänster i fall som inte är så komplicerade att de bör hanteras av polisen. verket att kronofogdemyndigheten bör kunna ges rätt att förordna andra tjänstemän inom myndigheten än de med exekutiv behörighet till delgivningsmän samt att med dessa förändringar skulle polisens delgivningsuppdrag kunna begränsas till de mest komplicerade uppdragen. ST-polisväsende anför att det dagliga informationsflödet inom en polismyndighet är av stor betydelse för att få information om personer som söks för delgivning. Förbundet uppger vidare att delgivningsuppdragen i vissa fall kan vara av den karaktären att det ur skyddssynpunkt kräver att delgivningsmannen via kommunika- tionsradio har kontakt med polisens ledningscentral. Bakgrunden till polisens ansvar för stämningsmän förordnades stämningsmän av länsstyrelserna. Avsikten var att stämningsmannadelgivningarna i stor utsträckning skulle skötas av fritidsarbetande stämningsmän som skulle arbeta på uppdragsbasis och förordnas av länsstyrelserna i sådant antal att polisväsendet eller i vart fall dess polisutbildade personal inte skulle behöva utnyttjas för delgivningsarbetet. Systemet med fritids- arbetande stämningsmän fick emellertid inte alls den omfattning som förutsattes utan täckte endast av stämnings- mannaärendena.