sou · GQB343d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Käranden i ett mål skall för det första bevisa att han eller hon har blivit sämre behandlad än en annan person. Jämförelsen kan göras med en reell eller en hypotetisk jämförelseperson. Jämförelseper- sonen behöver inte ha en annan etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse. Käranden skall för det andra bevisa också att han eller hon har befunnit sig i en jämförbar situation med den – eventuellt hypotetiska – jämförelsepersonen och att det därför är rättvisande att jämföra de båda. Om käranden lyckas med att styrka dessa två omständigheter har han eller hon fullgjort sin bevisbörda. Det finns då, som det ut- trycks i EG-direktiven, anledning att anta att diskriminering har förekommit. Bevisbördan övergår då på svaranden som skall bevisa att det inte har funnits något samband mellan missgynnandet och diskrimineringsgrunden. Svaranden kan liksom enligt lagar freda sig med påståenden om att svaranden inte känt till eller bort känna till att käranden, eller den person käranden sagt sig ha haft kontakt med, hört till en skyddad grupp. En faktor som inte nämns i bevisregeln är kärandens anknytning till diskrimineringsgrunden. Som nämnts har käranden bevisbördan för de faktiska omständigheter som läggs till grund för käromålet. Bland dessa måste det alltid ingå ett påstående om att käranden el- ler en annan person som käranden i det aktuella fallet haft kontakt med hör till någon av de skyddade grupperna. En uppgift om viss etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse får tas för god. Det- samma gäller i fråga om diskriminering på grund av kärandens an- knytning till någon annan person som påstås höra till någon av de skyddade grupperna. Svaranden kan liksom enligt lagar freda sig med påstå- enden om att svaranden inte känt till eller bort känna till att käran- den eller den person käranden sagt sig ha haft kontakt med hör till en skyddad grupp. Bestämmelsen anger lagens bevisbörderegel för tvister som rör in- direkt diskriminering. I mål om indirekt diskriminering skall den som anser sig ha blivit missgynnad visa att tillämpningen av en bestämmelse, ett kriterium eller ett förfaringssätt, som framstår som neutral, i praktiken kan missgynna personer med denna etniska tillhörighet, religion eller övertygelse. Det åligger då den som därigenom skall antas ha dis- kriminerat att visa att bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet objektivt kan motiveras av ett berättigat mål och att tillämpningen är ett lämpligt och nödvändigt medel för att uppnå målet. Käranden skall lägga fram fakta som ger anledning att anta att det har förekommit diskriminering. I detta fall görs en jämförelse mellan två grupper. Käranden skall styrka att tillämpning av den till synes neutrala bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet typiskt sett särskilt kan missgynna den grupp som han eller hon tillhör jämfört med övriga grupper. Risken för missgynnande kan men behöver inte styrkas genom att statistiskt material läggs fram. Även här gör rätten på grundval av de omständigheter och den bevisning käranden åberopat ett ställningstagande i frågan om det har gjorts antagligt att diskriminering har förekommit. Om så är fallet övergår bevisbördan på svaranden. Svarandens bevisning skall bedömas med ledning av proportiona- litetsprincipen. Om käranden har visat att kriteriet kan missgynna den grupp som han eller hon tillhör jämfört med en annan grupp skall svaranden bevisa att bestämmelsen, kriteriet eller förfarings- sättet objektivt kan motiveras av ett berättigat mål och att tillämp- ningen har varit ett lämpligt och nödvändigt medel för att uppnå målet. Bestämmelsen anger lagens bevisbörderegel för tvister som rör tra- kasserier på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse. I sådana mål skall den som anser sig ha blivit trakasserad visa att det trakasserande uppträdandet har förekommit. Det åligger då den som därigenom skall antas ha diskriminerat att styrka att något samband inte har förelegat mellan uppträdandet och den etniska tillhörigheten, religionen eller övertygelsen. Bestämmelsen anger lagens bevisbörderegel för tvister som rör mål om order eller instruktion att diskriminera någon på grund av et- nisk tillhörighet, religion eller övertygelse. I sådana mål skall den som anser sig ha blivit kränkt visa att en order eller en instruktion har förekommit. I övrigt skall bestäm- melserna om bevisning vid direkt eller indirekt diskriminering till- lämpas. Någon tvist om skadestånd uppstår inte om det inte finns någon som anser sig kränkt till följd av den påstådda ordern eller instruktionen. Den bevisprövning som gäller diskrimineringen får därför göras enligt bevisregeln för antingen direkt eller indirekt diskriminering, beroende på vad som görs gällande i målet. En direkt diskriminerande order eller instruktion som t.ex. Sälj inte mitt hus till en invandrare! eller Anställ inte en mörkhyad! får prövas som ett fall av direkt diskriminering. Den som påstår att ordern eller instruktionen getts och att den strider mot lagen skall styrka att ordern eller instruktionen har förekommit. Det skall där- efter ligga på den som utfärdat instruktionen att förklara sig och visa att ordern eller instruktionen inte haft samband med den åbe- ropade diskrimineringsgrunden. I fråga om en order om att tillämpa en bestämmelse som är till synes neutral men som i praktiken särskilt kan missgynna personer med en viss etnisk tillhörighet etc. skall bevisprövningen ske enligt vad som gäller för indirekt diskriminering. Paragrafen innehåller en särskild regel om rättegångskostnader. Den anger att domstolen kan förordna om att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad, om den part som förlorat målet hade skälig anledning att få tvisten prövad. Detta är samma regel som finns i arbetstvistlagen och lagen om likabehandling av studenter i högskolan (jfr 5 kap. 2 § arbetstvistlagen och 17 § andra stycket lagen om likabehandling av studenter i högskolan). Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 15.3. Bestämmelsen gäller för de tvister som prövas enligt rättegångsbal- kens bestämmelser för dispositiva tvistemål. Den anger en tvåårig preskriptionstid. Preskriptionsreglerna har behandlats i avsnitt 15.3. Bestämmelsen gäller för de tvister som prövas enligt arbetstvistla- gen. Den motsvarar 40 och 41 §§ lag mot etnisk diskrimi- nering och delvis 53 § jämställdhetslagen (se prop. 1993/94:101 s. 101 samt 1990/91:113 s. 122, prop. 1979/80:129 s. 27 och 1984/85:60 s. 9 ). Första strecksatsen hänvisar i uppsägnings– och avskedandefallen till anställningsskyddslagens regler om tvister om giltigheten av uppsägning och avskedande, skadestånd och preskription. Hänvisningen till anställningsskyddslagen innebär – i uppsäg- ningsfallet – att anställningen inte upphör förrän tvisten slutligt har avgjorts, att arbetstagaren har rätt till bibehållna anställningsför- måner , förbud mot avstängning (34 § andra stycket) och en möjlighet för domstolen att fatta interimistiskt beslut (34 § tredje stycket). Såvitt gäller avskedandefallet innebär hänvisningen att domstol kan meddela interimistiskt beslut om att anställningen trots avskedandet skall bestå (35 § andra stycket) förbud mot av- stängning och rätt till bibehållna anställningsförmåner så länge an- ställningen består (35 § tredje stycket). Hänvisningen till 37 § an- ställningsskyddslagen innebär ett förbud mot att avstänga en ar- betstagare från arbete på grund av de omständigheter som föranlett uppsägningen eller avskedandet sedan domstol genom lagakraft- vunnen dom ogiltigförklarat uppsägningen eller avskedandet. Såvitt gäller skadestånd innebär hänvisningen att ersättning för förlust som avser tid efter anställningens upphörande under alla förhållanden får bestämmas högst till det belopp som kan utgå när en arbetsgivare vägrar att rätta sig efter en ogiltigförklaring av en uppsägning eller ett avskedande (38 § andra stycket andra mening- en) och till den särskilda regeln om sådant skadestånd (39 §). Hänvisningarna till 40–42 §§ i anställningsskyddslagen avser den lagens preskriptionsregler. Den som avser att yrka ogiltigförklaring av en uppsägning eller ett avskedande som påstås ha sin grund i diskriminering skall underrätta arbetsgivaren om detta senast efter det att uppsägningen eller avskedandet skedde. När det gäller väckande av talan i domstol skall, om det under underrät- telsetiden påkallats förhandling av den fackliga organisationen, ta- lan väckas efter det att förhandlingen avslutats. I annat fall skall talan väckas efter det att tiden för underrättelse gick ut (40 §). När det gäller skadestånd grundat på uppsägning eller avskedan- de gäller längre frister. Den som anser sig diskriminerad skall un- derrätta arbetsgivaren om sitt anspråk efter det att uppsägningen eller avskedandet skedde. När det gäller väckande av talan i domstol skall, om det påkallats förhandling av den fackliga organisationen, talan väckas efter det att förhandlingen avslutats. I annat fall skall talan väckas efter det att tiden för underrättelse gick ut (41 §). Bestämmelsen i 43 § första stycket andra meningen anställnings- skyddslagen innebär att mål rörande uppsägning eller avskedande skall handläggas skyndsamt. Hänvisningen till andra stycket i 43 § lämnar anvisningar om hur yrkanden om interimistiska beslut skall handläggas. Andra strecksatsen motsvarar 41 § lag mot etnisk diskri- minering och 54 § första stycket jämställdhetslagen (se prop. 1990/91:113 s. 122, prop. 1979/80:129 s. 27 och 1984/85:60 s. 9 samt 1993/94:101 s. 101 f.). Den innehåller en hänvisning till med- bestämmandelagens preskriptionsregler när talan inte förs med an- ledning av en uppsägning eller ett avskedande. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 15.3. Bestämmelsen motsvarar 39 § lag mot etnisk diskrimine- ring och 55 § jämställdhetslagen (se prop. 1990/91:113 s. 122 och 1993/94:101 s. 102). Den innebär att när skadeståndstalan förs mot ett beslut om anställning som meddelats av arbetsgivare med of- fentlig ställning skall tidsfristen enligt 12 § räknas från den dag då anställningsbeslutet vann laga kraft. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 15.3. Av 14 § följer att den enskilde i vissa avseenden skall behandlas som part i mål där ombudsmannen formellt är part. Detta innebär bl.a. att den enskilde omfattas av en doms rättskraft. Det innebär också att den enskilde själv kan överklaga en tingsrättsdom om inte ombudsmannen gör det. Den innebär också att DO, som enligt 8 kap. 3 § har att avvakta arbetstagarorganisationens besked om organisationen vill föra talan, har samma förlängda frister för att väcka talan som en enskild arbetssökande eller arbetstagare. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 15.3. Lagen föreslås träda i kraft , då lagen (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet skall upphöra att gälla. De nya förbudsreglerna skall tillämpas beträffande förfaranden som ägt rum efter den nya lagens ikraftträdande. Det finns inte be- hov av några övergångsbestämmelser. 17.2Förslaget till lag om förbud mot diskriminering på grund av funktionshinder Lagen skiljer sig i fråga om uppbyggnad och innehåll från lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse respektive lagen om förbud mot diskriminering på grund av sexuell läggning i några avseenden. Ett är det självklara förhållandet att diskrimineringsgrunderna är olika. Detta har dock inte föranlett olika rättsliga eller praktiska lösningar i de frågor som lagen rör. Lagarna är således i princip identiska och för kommentar till de olika paragraferna hänvisas till vad som ovan anförts om lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse. Ett annat avseende där de tre lagarna skiljer sig åt är att endast lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörig- het, religion eller övertygelse innehåller bestämmelser om aktiva åtgärder. I lagen som rör funktionshinder finns i stället i 1 kap. 2 § en bestämmelse om samverkan mellan arbetsgivare och arbetstaga- re. Det är samma regel som i lagen om etnisk diskriminering etc. anges i 5 kap. 1 §. För ledning i frågan hur paragrafen är avsedd att tillämpas hänvisas till avsnittet 17.1 ovan. Ytterligare en skillnad mellan lagarna är att endast lagen om för- bud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse innehåller bestämmelser om förbud mot diskrimi- nering i socialförsäkringssystemet, m.m., hälso- och sjukvården, arbetslöshetsförsäkringen och statligt studiestöd. Detta kommenteras i avsnitt 5.2. Paragrafnumreringen skiljer sig något i 1 kap. där 4 och 5 §§ sva- rar mot 5 resp. 6 § i lagen om diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse. Här följer en genomgång av bestämmelser i övrigt som skiljer sig från de i föregående avsnitt redovisade bestämmelserna i lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse. Paragrafen innehåller en definition av funktionshinder. Med funktionshinder avses varaktiga fysiska, psykiska eller be- gåvningsmässiga begränsningar av en persons funktionsförmåga som till följd av en skada eller en sjukdom fanns vid födelsen, har uppstått därefter eller kan förväntas uppstå. Detta är samma definition som använts i lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funk- tionshinder. Definitionen har behandlats i avsnitt 6.3.2. Det första stycket har samma innehåll som motsvarande paragraf i lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörig- het, religion eller övertygelse. Det andra stycket avviker från lagen som gäller etnisk tillhörig- het, religion eller övertygelse. Det handlar om skyldigheten för en arbetsgivare att vidta stöd- och anpassningsåtgärder för personer med funktionshinder. Bestämmelsens tillämpningsområde har ut- vidgats i förhållande till lag och omfattar i den nya lagen samtliga situationer i vilka förbudet mot direkt diskriminering gäll- er i paragrafens första stycke. Bestämmelsen är i övrigt avsedd att tillämpas på samma sätt som motsvarande regel lag (prop. 1997/98:179 s. 50 ff.) 1 § andra stycket har behandlats i avsnitt 7.13. Bestämmelsen motsvarar 17 § i lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder. Led- ning för dess tillämpning kan hämtas i förarbetena till den lagen (prop. 1997/98:179, bet. 1998/99:AU4). Den motsvarar också i princip 7 kap. 1 § den nya lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse. Föreläggande av vite, Överklagande m.m., Handläggningen hos , Muntlig förhandling 5–9 §§ Bestämmelserna motsvarar i princip 19–23 §§ lag. I 5–8 §§ har inga ändringar gjorts i sak. Ledning för tillämpningen kan hämtas i förarbetena till lag (prop. 1997/98:179, bet. 1998/99:AU4). Till följd av den utökade uppgiftsskyldigheten har ändringar gjorts i 9 § när det gäller handläggningen hos . Bestämmelserna motsvarar 7 kap. 5 och 14 §§, 16 § första stycket samt 9–11 §§ den nya lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse (se kommen- taren avsnitt 17.1). Det första stycket motsvarar innehållet i samma paragraf i lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse. Det andra stycket handlar om bevisningen i ett mål om direkt diskriminering på grund av funktionshinder i vilket bestämmelsen om stöd- och anpassningsåtgärder i 3 kap. 1 § andra stycket tilläm- pas. I sådana mål skall den som anser sig ha blivit sämre behandlad än någon annan av skäl som har samband med funktionshindret visa att arbetsgivaren kan skapa en situation för honom eller henne som är jämförbar med den för personer utan sådant funktionshin- der. Det åligger då den som därigenom skall antas ha diskriminerat att visa att det inte skäligen kan krävas att sådana åtgärder vidtas. Det är detsamma som skall gälla enligt förarbetena till lag. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.7. Lagen föreslås träda i kraft , då lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funk- tionshinder skall upphöra att gälla. De nya förbudsreglerna skall tillämpas beträffande förfaranden som ägt rum efter den nya lagens ikraftträdande. Det finns inte be- hov av några övergångsbestämmelser. 17.3Förslaget till lag om förbud mot diskriminering på grund av sexuell läggning Lagen skiljer sig i fråga om uppbyggnad och innehåll från lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse respektive lagen om förbud mot diskriminering på grund av funktionshinder i några avseenden. Det ena avseendet är det självklara förhållandet att diskrimine- ringsgrunderna är olika. Detta har dock inte föranlett olika rättsliga eller praktiska lösningar i de frågor som lagen rör. Lagarna är såle- des i princip identiska och för kommentar till de olika paragraferna hänvisas till vad som ovan anförts om lagen med förbud mot dis- kriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion och övertygel- se. Det andra avseendet där de tre lagarna skiljer sig åt är att endast lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörig- het, religion eller övertygelse innehåller bestämmelser om aktiva åtgärder. I lagen som rör sexuell läggning finns i stället i 1 kap. 2 § en bestämmelse om samverkan mellan arbetsgivare och arbetstaga- re. Det är samma regel som i lagen om etnisk diskriminering etc. anges i 5 kap. 1 §. För ledning i frågan hur paragrafen är avsedd att tillämpas hänvisas till avsnittet 17.1 ovan. Ytterligare en skillnad mellan lagarna är att endast lagen om för- bud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse innehåller bestämmelser om förbud mot diskrimi- nering i socialförsäkringssystemet, m.m., hälso- och sjukvården, arbetslöshetsförsäkringen och statligt studiestöd. Detta kommenteras i avsnitt 5.2. Paragrafnumreringen skiljer sig något i 1 kap. där 4 och 5 §§ sva- rar mot 5 resp. 6 § i lagen om diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse. Här följer en genomgång av bestämmelser i övrigt som skiljer sig från de i avsnitt 17.1 redovisade bestämmelserna i lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse. Paragrafen innehåller en definition av sexuell läggning. Med sexuell läggning avses homosexuell, bisexuell och hetero- sexuell läggning. Detta är samma definition som använts i lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell lägg- ning. Definitionen har behandlats i avsnitt 6.3.2. Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning Bestämmelsen motsvarar 16 § i lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning. Ledning för dess tillämpning kan hämtas i förarbetena till den lagen (prop. 1997/98:180, bet. 1998/99:AU4). Den motsvarar också 7 kap. 1 § den nya lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse, med den enda skillnaden att inte nämns i paragrafen. Föreläggande av vite, Överklagande m.m., Handläggningen hos , Muntlig förhandling 5–9 §§ Bestämmelserna motsvarar i princip 18–22 §§ lag. I 5–8 §§ har det inte gjorts några ändringar i sak. Ledning för till- lämpningen kan hämtas i förarbetena till lag (prop. 1997/98:180, bet. 1998/99:AU4). Till följd av den utökade upp- giftsskyldigheten har det gjorts vissa justeringar i 9 § rörande hand- läggningen hos . Bestämmelserna motsvarar 7 kap. 5 och 14 §§, 16 § första stycket samt 9–11 §§ den nya lagen om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religion eller övertygelse (se kommen- taren avsnitt 17.1). Lagen föreslås träda i kraft , då lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell lägg- ning skall upphöra att gälla. De nya förbudsreglerna skall tillämpas beträffande förfaranden som ägt rum efter den nya lagens ikraftträdande. Det finns inte be- hov av några övergångsbestämmelser. 17.4Förslaget till lag om ändring i lagen (2001:1286) om likabehandling av studenter i högskolan 1–3 §§ Ändringarna är en följd av att förbud mot diskriminering på grund av religion eller övertygelse införs i lagen. Det föranleder en viss inskränkning av begreppet etnisk tillhörighet där tidigare även trosbekännelse ingick. Övertygelse definieras i 2 §. Vad som menas med religion preci- seras inte i lagen. De båda begreppen religion och övertygelse har dock ett nära inbördes samband. Med övertygelse avses grundläggande värderingar i livsåskåd- ningsfrågor eller andra frågor av etisk karaktär. Här innefattas kon- fessionslösa eller filosofiska uppfattningar. uppfattningar avses att inte bekänna sig till någon religion, dvs. att vara ateist eller agnostiker. Ett exempel på en fråga av etisk karaktär är djupt känt motstånd mot dödsstraff. Partipolitiska uppfattningar eller frågor av mindre central karaktär ingår inte i det skyddade be- greppet. Frågor av sådan karaktär som t.ex. motstånd mot döds- straff kan dock ibland komma till uttryck politiskt och den upp- fattningen skyddas då av diskrimineringsförbudet. Diskrimineringsgrunderna har behandlats i avsnitt 6.3.1 och 6.3.2. Av paragrafen framgår högskolans skyldigheter att förebygga och förhindra att studenter utsätts för trakasserier som har samband med de skyddade diskrimineringsgrunderna. Definitionen av tra- kasserier har betydelse för bestämmelserna om högskolans skyl- digheter att agera mot trakasserier i 5–6 §§ samt för den nya be- stämmelsen i 9 a § där det framgår att trakasserier är förbjudna och utgör diskriminering. Ändringarna i paragrafen har gjorts för att definitionen av tra- kasserier skall svara mot kraven i EG-direktiven och vara densam- ma som i de tre nya lagarna. Det skall vidare framgå att trakasserier som har samband med religion eller övertygelse skall omfattas av bestämmelsen. Enligt motiven till lagen om likabehandling av studenter i hög- skolan (prop. 2001/02:27 s. 60) ställs det inget krav på att trakasse- rierna har ägt rum i högskolans lokaler eller vid undervisning, men de måste kunna knytas till studiesituationen vid högskolan. Änd- ringarna i lagen innebär ingen skillnad i det avseendet. Trakasseribegreppet har behandlats i avsnitt 6.4.3. Även i denna bestämmelse har religion eller övertygelse införts som självständig diskrimineringsgrund. Paragrafens första stycke innehåller förbud mot direkt diskrimine- ring och en anvisning om bevisbördans placering i mål om sådan diskriminering. Paragrafen har ändrats i enlighet med vad som ovan sagts om re- ligion eller övertygelse och på grund av EG-direktivens bestämmel- se om förbud mot direkt diskriminering. Det krävs inte att den som anser sig ha blivit diskriminerad jämför sig med någon som har annan könstillhörighet, annan etnisk tillhörighet, annan sexuell läggning eller är utan funktionshinder. Vidare innebär det att jäm- förelser kan göras även med behandling i förfluten tid. Orden likar- tad situation har ersatts med orden jämförbar situation. Förbudet har även ändrats språkligt för att bestämmelsen, som är central i lagstiftningen, skall vara likalydande med de tre nya lagarna. Förbudet mot direkt diskriminering har behandlats i avsnitt 6.4.1. Undantaget i andra stycket för fall då behandlingen är berättigad av hänsyn till ett sådant särskilt intresse som uppenbarligen är vik- tigare än intresset av att förhindra diskriminering i högskolan har tagits bort, därför att det inte har ansetts förenligt med kraven i de båda EG-direktiven. Eftersom lagen, till skillnad från de tre nya lagarna, gäller diskriminering på grund av könstillhörighet, har det ansetts nödvändigt med ett undantag enligt vilket förbudet inte gäller om behandlingen är ett led i strävanden att främja jämställd- het mellan kvinnor och män. Frågan om undantag har behandlats i avsnitt 7.12. Paragrafen innehåller förbudet mot indirekt diskriminering.