sou · GQB367d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Akademikerna såg sig som uttolkare av de stora, övergripande perspektiven i industrialise- ringsprocessen och som industriminnesforskare med kompetens att hantera ett dittills obeaktat källmaterial av samma dignitet som de skriftliga källorna, nämligen de fysiska miljöerna och artefak- terna. Det fanns emellertid också två olika perspektiv i uttolkningen av industriarvet som kom till uttryck i den brittiska industri- arkeologin. Den ena huvudlinjens företrädare såg kunskapen om teknik och industri förmedlad genom föremålen som det primära, men också visualiserad i byggnader, miljöer och landskap som inte tidigare hade betraktats som arkitektur eller kultur. Industrial Architecture av var blott en av de många publikationer som i kraft av vältagna foton öppnade mångas ögon för industri- arkitekturens estetiska kvaliteter.5 Denna typ av publikationer skulle bli en egen genre i många länder. Industri- fotografer som det tyska paret doku- menterade industrianläggningar på väg att försvinna. Det var suveränt tagna foton men kliniskt rena från sammanhang och utan varje uns av socialt patos. Den andra linjens förespråkare framhöll den sociala dimensionen i arbetsmiljöernas historia och till dem hörde : To regard industrial remains as dead objects, mere and machinery, is to miss most of the point of industrial archaelogy. The objects are there to stimulate one´s historical awareness, and the more one knows about social conditions at the time, the greater and more rewarding that stimulus is likely to be.6 Det internationella samarbetet konsolideras Konferensen i blev upptakten till ett fortsatt samarbete på industriminnesvårdens område. var Berg- baumuseum i värd för den andra internationella kon- ferensen om industriminnesvården. Ett internationellt sammansatt Kuratorium hade deltagit i förberedelserna och redan under de diskussioner som då fördes, väcktes förslag om en internationell organisation på industriminnesvårdens område. TICCIM – bildades då den tredje konferensen hölls i i . Det var på förslag att knyta denna kommitté som underkommitté inom ICOMOS men motståndet var för starkt. Industriarkeologerna betraktade sig som en grupp av sanna entusiaster och ville se ett direkt internationellt utbyte med varandra. En etablerad institution som ICOMOS sade man sig skulle innebära att byråkraterna fick företräde att delta i de inter- nationella sammankomsterna inte eldsjälarna inom industriminnes- vårdens område. har det framhållits att denna, den tredje internationella konferensen kom att bli en vändpunkt och en definitiv bekräftelse på det internationella samarbetets betydelse. breddades det industriarkeologiska fältet. Om det internationella samarbetet var en väg att vinna status och legitimitet för det nya ämnesområdet var de nationella samman- slutningarna en annan. I bildades Society for Industrial Archaeology och i grundades . Båda föreningarna började snart också utge tidskrif- ter. Beteckningarna Industrial Archaeology och Industrial Monu- ments markerade den något snäva inriktning med stark knytning till artefakter, som ämnesområdet hade i många länder. Denna begränsning hade ändå många positiva drag. Efterhand utvecklades en yrkesskicklighet och kompetens att dokumentera industri- anläggningar som är värdefull ur metodisk synpunkt. Det var också nu som stegen togs mot en professionalisering och institutionalisering. Till skillnad från teknikhistorikerna som sökte sig till en akademisk miljö med vetenskapliga förtecken, knöt industriminnesvårdarna i första hand an till museernas och kultur- miljövårdens institutioner. Eftersom byggnader, miljöer och land- skap var deras främsta intresse föll det sig också naturligt att anknyta till de institutioner där målsättningen att dokumentera och bevara industriarvet var det primära. Metoderna sågs som viktigare än teorierna. inrättades den första professuren i ämnet av Humanistiskt- () och blev således först med att etablera Industriminnes- forskning som ett akademiskt ämnesområde. Ingående studier genomfördes av den fysiska miljön och gradvis ökade kunskaperna om det industriella skedets arbetsmiljöer i konkret bemärkelse. Detta skedde inom ramen för institutioner som var eller blev väl etablerade. I var det National Monuments Survey och The Royal Commissions som svarade för den metodiska utvecklingen. I byggde () upp en bas för dokumentation där ett av inslagen var de skickligt utförda ritningarna i form av uppmätningar och detaljstudier åtföljda av en beskrivande text med uppgifter ur arkiven.7 I tog Inventaire General inom landets miljöministerium hand om en kvalificerad dokumentation av industriminnen. I gjordes en viktig insats genom och Mölleutvalg men dokumentationen gällde där endast kvarnar. bedrev också Arkitektskolen i Aarhus ett fint uppmätningsarbete av industrianläggningar som ett led i sin arkitektutbildning. Från Industrial Archaeology till Industrial Heritage började emellertid industriarkeologernas arbets- fält att förändras och omformulerades arbetsuppgifterna. I internationella sammanhang ersattes begreppet Industrial Archaeology med Industrial Heritage och TICCIM blev istället TICCIH, . Detta var en tydlig markering att ämnes- området vidgats. Industriarkeologernas mer avgränsade arbetsfält med artefakter och byggnader ersattes av ett bredare verksamhets- område där industrimiljöer och industrilandskap studerades utifrån ett mångvetenskapligt perspektiv och där inte bara det materiella utan också det immateriella arvet blev viktigt att dokumentera. riktades också uppmärksamheten mot arbetarkultur i vidare bemärkelse. Flera av artiklarna i konferens- rapporten från förebådar de nya infallsvinklar som blivit alltmer aktuella. började också den nybyggnadsvåg som varit så markant i flera europeiska länder efter andra världs- kriget att mattas av. Återanvändning och ombyggnad av industri- anläggningar vann allt större gehör. Uttjänta fabriker gavs ett nytt innehåll och övergivna industriområden fick ny användning. vidgades även tidsgränserna. Till en början var det de historiska sammanhangen som studerades. I var det framförallt den industriella revolutionens anläggningar som var föremål för intresse. Bevarandeprojekt kom till stånd i en skala som man tidigare inte trodde var möjligt. Till de verkligt stora anläggningarna, som blev föremål för be- varande hörde stålindustrins byggnader, flera stora hyttanlägg- ningar i , , och , ett flertal kraft- stationer i och och vidare textilfabriker, tegelbruk, gasverk, bryggerier, järnvägsstationer, varvsbyggnader för att nu nämna några exempel. Efterhand handlade det inte längre enbart om enskilda anlägg- ningar utan om större sammanhängande stadsområden och indu- strilandskap. Till dem hörde det ambitiösa projektet att bevara industrilandskapet i Noeverem, tegelindustrins centrum i . Hamnstäder som var utsatta för stort förändringstryck. Varvsområden, dockor och hamnmaga- sin togs ur bruk och omfattande planer för nybyggnad eller åter- användning presenterades. Hamnarbetarnas forna arbetsplatser förändrades till bostadsområden för dem som kunde betala för lägenheter i attraktiva lägen. Textilstaden i presen- terade på ett tidigt stadium ett program för vidmakthållande och förnyelse av hela stadskärnan med dess textilfabriker, kraftverk, kanalsystem och bostadshus. Staden fick också status av National Park. Därmed vändes också en negativ trend med hög arbetslöshet och nedlagda företag. Nya företag etablerade sig i och nytt folk flyttade in i de ombyggda textilfabrikerna, som blivit bostads- hus. Listan över de fullbordade och de ännu pågående projekten är lång. De övergivna och öde industriområdena i städernas centra började inte enbart att ses som en belastning utan också som en möjlighet. I stadsomvandlingarnas spår lyftes industriarvet fram som ett ankarfäste för det kollektiva minnet i form av byggnader och landskap som skulle minna om industrisamhällets glansdagar. Alltmer började man tala om industribyggnader som symboler för lokal och regional identitet. Aktionsgrupper i industristäderna fann gemenskap i sina strävanden att rädda nedlagda och rivningshotade fabriker och arbetsplatser. Bryggerier, väldiga industrikomplex, hamnar, kanaler, gruvor och arbetarbostäder började bli sevärd- heter i en växande industriturism. Industrimiljöerna kunde för- medla kunskap om det förgångna. För lokala aktörer sågs de också som en möjlighet att utveckla en lönsam turism. De stora, bevarade anläggningarna vittnar också om vitt skilda museala koncept. Här finns en spännvidd mellan ett genomtänkt bevarandeprogram och åtgärder som inte har mycket med den ursprungliga anläggningen att göra. Där finns alla former, alltifrån offentlighet och icke vinstgivande tillgänglighet till utspekulerad kommersialisering. Kvaliteten på restaureringsåtgärderna borde vara utslagsgivande för ett framgångsrikt projekt men också viljan och förmågan att visa den industriella anläggningens specifika innehåll. De storskaliga byggnaderna och anläggningarna ställer proble- men på sin spets när det gäller det framtida underhållet. Ändå tycks det inte som de betraktas som oöverkomliga. Det visar t.ex. insat- serna för att rädda några riktigt stora hyttanläggningar i – hyttan i Völklingen i som också förts upp på världsarvslista och hyttan i Duisburg- Meiderich i . Beva- randeinsatser av ännu större komplexitet och svårighetsgrad möter man i industristäder och landskap, där ansträngningarna inriktas på att bevara helheter så långt det nu är möjligt. Ett av de mest intressanta exemplen på landskapsvård och regional planering är det förnyelseprogram som genomförts i inom ramen för ett tioårigt projekt som inleddes Internationale Bauaustellung Emscher Park Här handlar det om regionalplanering i stor skala. Området för projektet har en längd av och det har varit ett av de hårdast industriali- serade och exploaterade områdena i . Det har talats om som en enda stor industriöken med steril och för- orenad mark. Gruv- och stålindustrin har format landskapet. Men avveck- lingen av gruvorna och stålverken har pågått och satt sin prägel på människor, landskap och bebyggelse. Arbetslösheten har varit hög. Gruvorna har stängts och stålverken övergivits. Det är dessa problem man försökt åtgärda genom att förverkliga ett program för en genomgripande strukturförändring med syfte att skapa nya livsbetingelser för människorna i regionen och att åstad- komma nya former för arbete och produktion. Bergshanteringen och stålindustrin kommer bara att utgöra en del i den industriella strukturen i den framtida Emscherregionen, där högteknologisk verksamhet och vetenskapligt kvalificerad och forskningsinriktad industri skall spela en alltmer framträdande roll. Ett av målen är att återställa mark, bevara industribyggnader och äldre bostadsområden, men också att riva och bygga nytt där ett bevarande är möjligt. Projektet är nu avslutat. 83 stora industribyggnader och bostadsområden har restaurerats. Parkanläggningar och nya grön- områden har invigts och öppnats för allmänheten. Äldre bostads- områden har moderniserats och stora nybyggnadsföretag har för- verkligats. Internationale Bauaustellung Emscher Park har inte blott lyckats igångsätta och genomföra ett stort antal projekt. Genom att gripa tag i en hel region och dess problem och möjligheter har de projektansvariga skapat förutsättningar för att slå vakt om Ruhr- områdets industrihistoriska arv och låta det bli symbolen för en ny framtid. En lång rad gamla industriområden och städer i står inför stora förändringar av samma slag som . Förnyelsearbetet kommer att ta och det blir inte helt lätt att ömsa skal i städer som i , eller i , i eller i några av industristäderna i det . Det finns erfarenheter att bygga vidare på från väst, men hur långt räcker det när ekonomin sviktar, förfallet breder ut sig och arbetslösheten leder till svåra sociala problem? Nya perspektiv och värderingar är , men det har varit en period präglad av en dramatisk omvandling, Vi har tagit steget från det klassiska industrisamhället in i IT-åldern. På den internationella arenan har synen på industrisamhällets kulturarv förändrats – från tidigindustriella byggnader och miljöer till industrialismens städer och industrilandskap, från det materiella industriarvet i fokus till det immateriella. De stora och svåra frågorna handlar ändå om hur vi skall hantera allt det vi bär med oss från industrialismens århundrade in i en ny tid. är professor i industriminnesforskning vid KTH. Främst har hon ägnat sig åt den svenska järn- och stålindustrin men även massa- och pappersindustrin. Hon har varit internationellt verksam och var 1986-90 ordförande för . 1Huvudarrangörer var , direktör för och , universitetslektor vid Education Department. Se Cossons, N., (ed) Transactions of on the Conservation or Industrial Monuments, 1975. 2Marie Nisser, Industrins miljöer. En vård och dokumentationsuppgift, I: , , red. Teknikhistoriska uppsatser tillägnade på hans åttioårsdag , 1977. 3Den första konferensen arrangerades av 1959, vilket också bidrog till att ge det nya ämnesområdet legitimitet. 4Kenneth , Introductory Address, Wo owns Industrial Archaeology, I: , ed, SICCIM, on the Conservation of Industrial Monuments, Transactions, Deutsches Bergbaumuseum 1975, s. 28-39. 5John , Industrial Architecture, A survey of factory , Studio , 1970. 6Kenneth , A Social History of Industrial Archaeology – An Introduction. The British Experience. and Basinstoke 1981. 7HAER började sin verksamhet och inledde en stor kampanj för att dokumentera det amerikanska industriarvet och de betydelsefulla tekniska monumenten. Reservation och särskilt yttrande Jag har i flera fall avvikande uppfattning mot de förslag som dele- gationens majoritet avger. Jag vill i det följande kommentera de viktigaste grunderna för denna uppfattning utan att fördjupa mig i de enskilda förslagen. I direktiven till delegationens arbete fastläggs en arbetsinriktning som i huvudsak handlar om att stimulera intresset för industri- samhällets kulturarv, att genomföra satsningar som främjar vad som måste betraktas som en breddad syn på kulturarvsfrågornas samhälleliga betydelse. Det är en viktig och angelägen uppgift. I delegationens arbete kom naturligt en viktig och betydande del att handla om beredning av ansökningar. Koncentrationen och fokus har legat på att sprida kunskap om och delaktighet i vad delegatio- nen definierat som de viktigaste faktorerna i ett mer demokratiskt kulturarv. Jag delar delegationens uppfattning att detta arbete troligen varit både betydelsefullt och framgångsrikt. Dessvärre har inte upp- följning och utvärdering av initierade projekt och verksamheter varit möjligt i en sådan utsträckning att något riktigt säkert kan sägas om detta. De kvalitativa resultaten saknas t.ex. helt i före- liggande betänkande. Det är ett avgörande argument för att inte dra för långtgående slutsatser om vad som behöver göras . Därmed finner jag delegationens förslag om en fortsatt satsning vila på alltför lösa grunder. Därtill kommer det faktum att flera av de viktigaste områden som delegationen själv anger vara motiv för fortsatta insatser var prioriterade redan i direktiven. Det vore väl motiverat att mot bak- grund av verksamhet ha en mer utvecklad strategi för hur Reservation och särskilt yttrande dessa frågor kan hanteras än endast en förlängd kommittéverksam- het. Den andra grunden för invändningar mot delegationsmajorite- tens förslag bottnar i den i min mening illa underbyggda analysen generellt och i de förslag som utan saklig argumentation baseras härpå. Det bör här understrykas att delegationen inte haft ett ut- talat analyserande mandat, d.v.s. verksamheten har i avgörande delar skilt sig från traditionella statliga utredningar. Delegationen har inte heller haft tillgång till undersökningar, analyser eller andra kvalitativa dokument som belyst förutsättningarna för flera av de problem man lyfter fram. Ej heller har delegationen genomfört eller initierat sådana analyser att de kan intellektuellt och trovärdigt tas som grund för förslagen. I flera avseenden, det gäller bl.a. kultur- miljövårdens insatser på områden som storstadsfrågor, medborgar- dialoger och liknande, är okunskapen därför besvärande. Desamma gäller inom delar av museiområdet, där sett flera viktiga och omfattande försök inom t.ex. demokratisering av kul- turarvet och motarbetande av främlingsfientlighet och rasism. Därför får resonemangen i viktiga avseenden karaktären av person- ligt tyckande. Om detta varit fallet i ett enstaka förslag, eller i mindre omfattande frågor, hade invändningarna möjligen kunnat accepteras. Men när delegationens majoritet föreslår en total över- syn över hela kulturarvsområdets organisation, eller omfattande förändringar av gällande lagstiftning, eller avsevärt mer resurser och förändrad användning av befintliga medel, eller att en interimistisk lösning för fördelning av fortsatta medel skall genomföras – då förlorar delegationens förslag sin trovärdighet. Hur angelägna vissa förslag än kan tyckas vara bör de enligt min mening baseras på en noggrann analys, en utförlig redovisning av olika alternativ och en kritisk inställning till icke underbyggda påståenden. I inget av dessa avseenden anser jag att delegationen fullgjort sina förpliktelser och borde därför avstått från att lämna dessa omfattande förslag. Kulturarvets framtida hantering och demokratisering, däri inbe- gripet det industriella samhällets kulturarv, är så viktigt och i så stort behov av resurser och aktiva insatser att det vore värt en större saklighet. Reservation och särskilt yttrande I likhet med delegationen anser jag att den statliga satsningen på industrisamhällets kulturarv har varit bra så tillsvida att den riktat fokus mot frågorna kring det i tiden näraliggande kulturarvet och gjort detta med betoning på vissa angelägna dimensioner av kultur- arvsarbetet, såsom delaktighet och kulturell mångfald. Däremot har jag synpunkter på delegationens slutredovisning samt förslag till insatser och har valt att framföra mina synpunkter i ett särskilt ytt- rande. Delegationen har två huvudförslag i sammanfattningen i kapitel 5: dels att projektsatsningen ska fortsätta under en kommande fler- årsperiod dels att en översyn av kulturarvssektorns verksamhet och organisation med avseende på delaktighet, mångfald och inriktning mot nutidens kulturarv görs. Dessutom föreslås att fonder skapas för vård och förvaltning av storskaliga industrianläggningar, att ett centralt industriarvsråd bildas, att de ekonomiska resurserna för kunskapsuppbyggnad utökas samt att bevarandet och vården av industriarvets immateriella värden uppmärksammas och intensifie- ras. Delegationen föreslår alltså att en ny projektsatsning ska genomföras på samma sätt som tidigare under en kommande fler- årsperiod. Motiven är att projektsatsningen varit lyckad, och att de resultat och effekter som uppnåtts skulle raseras och inte tas till- vara om satsningen upphörde. Jag ifrågasätter det relevanta i detta resonemang och anser det inte rimligt att fortsätta med en liknande projektsatsning, utan att en ordentlig utvärdering av effekter och kvalitet i projekten genomförts. I rapporten saknar jag en dis- kussion om värdet i metoden att dela ut pengar till projekt som sådana. Metoden sätts heller inte i relation till eventuella andra alternativ. Delegationen konstaterar att metoden varit fram- gångsrik, för att därefter föreslå att man fortsätter på samma sätt med en förlängning av satsningen. Jag anser att en utförlig dis- kussion kring projektmetodikens fördelar och nackdelar, lång- siktiga resultat och effekter hade varit angelägen att föra i slut- rapporten. En allmängiltig synpunkt är också att det genom projektsatsningar ofta är svårt att förändra och utveckla grund- läggande strukturer, arbetsformer och synsätt hos olika aktörer. Jag anser att ytterligare en projektsatsning svårligen kan skapa de lång- siktiga strukturförändringar, t.ex. vad gäller frågor som delaktighet, jämställdhet och mångfald som delegationen avser – och som behövs inom området. Delegationens egen redovisning styrker Reservation och särskilt yttrande detta, t.ex. genom konstaterandet att de flesta projekt som tilldelats medel gått till uppbyggnad av ny kunskap, samt att de aktörer som tilldelats medel i huvudsak är de etablerade kulturarvsinstitutio- nerna (förutom bidragen till arbetslivsmuseerna). Delegationen konstaterar att frågan om industrisamhällets kulturarv är tvärsektoriell, och att kulturarvssektorns organisation inte är anpassad för att hantera frågor kring bl.a. komplexa och storskaliga lämningar, tvärvetenskapliga perspektiv och en samtid där snabba och omvälvande förändringar sker. Delegationen drar utifrån detta slutsatsen att en översyn av sektorns organisation, arbetsformer och grundsyn behövs, och föreslår att regeringen genomför en sådan. Jag anser också att frågan om industrisam- hällets kulturarv är komplex och mångfacetterad, men är av upp- fattningen att en översyn inte är det mest effektiva sättet att nå en utveckling på bred front. En sådan utveckling anser jag i huvudsak kan främjas genom en successiv förnyelse inom befintliga aktörers organisationer. Detta kan underlättas av tydliga uppdrag från regeringen samt genom utökade resurser till området. Den utökade samverkan kulturarvsinstitutioner emellan, mellan kulturarvs- institutioner och ideella organisationer samt mellan kulturarv- ssektor och näringsliv, som skett , bl.a. med anled- ning av den statliga satsningen, är en positiv kraft som har alla för- utsättningar att förstärkas genom ett fortsatt arbete. De befintliga aktörernas organisationer har både erfarenheter och kompetens för att tillsammans utveckla arbetet med industrisamhällets kulturarv i fortsättningen. Jag delar delegationens uppfattning om att frågorna om industri- samhällets kulturarv/det moderna samhällets kulturarv rymmer många dimensioner som gör att kulturarvsfrågorna är en viktig samhällsangelägenhet. Den nu genomförda statliga satsningen har syftat till att tydliggöra frågorna i ett något bredare samhälls- perspektiv än normalt, att få en fokusering inom det ordinarie kulturarvsarbetet samt att stödja och uppmuntra konkret medbor- gerligt engagemang och delaktighet i arbetet med industrisam- hällets kulturarv. En satsning – det hörs på namnet – är en tillfällig insats, där resultaten och erfarenheterna implementeras och tas om hand av lämpliga organisationer och aktörer för fortsatt utveckling. Jag ser en paradox i delegationens angreppssätt kring frågan om i vilken form en eventuell fortsättning ska genomföras. Delegatio- nen anför att avsaknaden av en huvudman/en ansvarig är ett problem, som man anför att ett av de viktigaste målen med en fortsättning är att främja mångfald och möjliggöra olika Reservation och särskilt yttrande Jag anser tvärtom, att en förutsättning för att olika perspektiv kan uppmärksammas är att många olika aktörer ges till- fälle att komma till tals. Att samla frågorna om industrisamhällets kulturarv till en aktör, skulle då motverka syftet att främja mångfald och möjliggöra olika tolkningar, medan ett utvecklat samarbete där olika aktörer och parter (kulturarvsinstitutioner, ideella organisationer och föreningar, näringsliv, fackförenings- rörelsen, universitet, media o.s.v.) samverkar främjar detta. Vidare föreslår delegationen att fonder skapas för vård och för- valtning av storskaliga industrianläggningar, att ett centralt indu- striarvsråd bildas, att de ekonomiska resurserna för kunskaps- uppbyggnad utökas samt att bevarandet och vården av industri- arvets immateriella värden uppmärksammas och intensifieras. Jag anser att delegationen pekat ut ett antal angelägna arbetsområden. I rapporten saknas emellertid skrivningar om hur insatserna ska genomföras, likaså saknas förslag på med vilka medel och av vem de ska genomföras.