sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — Detta kan tyckas utgöra ett argument mot en utvidgning av ord- ningsbotsinstitutet på det sätt som föreslagits. Vi menar att det inte är det. Om man tittar närmare på hur rapporteftergift respektive åtals- underlåtelse tillämpas i praktiken när det just gäller sådana snatteri- er som med vårt förslag kommer att omfattas av ordningsbotssy- stemet är skillnaden i tillämpningen marginell. I föreskrifter och allmänna råd om rapportef- tergift (FAP 101-2) meddelas i anslutning till föreskriften i 3 § all- männa råd om vad som avses med obetydliga brott respektive brott som bedöms uppenbart föranleda böter. Vid sådana brott skall ju rapporteftergift kunna meddelas enligt 9 § Pl. Som exempel på den kategori brott som i detta sammanhang kan betraktas som obetyd- liga nämns i de allmänna råden mycket lindriga former av bedräg- ligt beteende, egenmäktigt förfarande, och snatteri samt obetydliga överträdelser av vissa specialstraffrättsliga bestämmelser. När det således gäller mycket lindriga former av snatteri innebär RPS allmänna råd att det finns möjlighet att meddela rapportefter- gift. Den kategori av snatterier som vårt förslag riktar in sig på an- ser vi hör till denna grupp av snatterier där det är möjligt att medde- la rapporteftergift. Det kan givetvis inträffa enstaka fall där den enskilde polisman- nen gör den bedömningen att rapporteftergift inte kan meddelas men att det sannolikt finns skäl att meddela åtalsunderlåtelse. Så- dana fall får då rapporteras på sedvanligt sätt. Det blir sedan en åklagares uppgift att bedöma om åtalsunderlåtelse kan meddelas eller om t.ex. strafföreläggande skall utfärdas. Vår bedömning är dock att det inte kommer att röra sig om särskilt många fall som är aktuella för vare sig rapporteftergift eller åtalsunderlåtelse. Vi vill här också framhålla att ett beslut om rapporteftergift inte vinner laga kraft och inte har någon rättskraft. Det innebär att såväl polismyndigheten som åklagare kan inleda en förundersökning eller företa en förenklad utredning enligt , utan hän- syn till att beslut om rapporteftergift tidigare meddelats rörande brottet. 6.5.9Registerfrågor och frågan om sammanträffande av brott Förslag: En uppgift i misstankeregistret skall gallras också när den misstänkte i efterhand har godkänt ett ordningsbotsföreläggande som har utfärdats med anledning av misstanken. skall innehålla uppgifter om den som har fyllt och som enligt förundersökningsledarens bedömning är skä- ligen misstänkt för bl.a. brott mot BrB eller annat brott för vilket svårare straff än böter är föreskrivet (3 § lagen om misstankeregis- ter). Det innebär att när en person som har fyllt är skäligen misstänkt för snatteri återfinns uppgiften i misstankeregistret. Vårt förslag om att det skall införas en möjlighet att beivra vissa fall av snatterier genom ordningsbotsföreläggande innebär, för det fall ett sådant föreläggande utfärdas för godkännande i efterhand, att brottsmisstanken skall framgå av misstankeregistret. Detta fordrar inte någon författningsändring. I lagen om misstankeregister finns också bestämmelser om gall- ring av uppgifter ur registret (13 §). En uppgift i registret skall så- ledes gallras bl.a. om den misstänkte har godkänt strafföreläggande som har utfärdats i anledning av misstanken. Det finns ingen gallringsbestämmelse i den lagen som reglerar den situationen när ett föreläggande av ordningsbot godkänns i ef- terhand. På motsvarande sätt som när ett strafföreläggande har godkänts, vilket regelmässigt sker i efterhand, måste också fallet med föreläggande av ordningsbot som godkänns i efterhand regle- ras i gallringsbestämmelsen. Vi föreslår att en sådan bestämmelse tas in i 13 § 3 lagen om misstankeregister. Vårt förslag om ordningsbot fordrar inte någon ändring i lagen om belastningsregister. Där finns nämligen redan en bestämmelse enligt vilken föreläggande av ordningsbot skall registreras (3 §). Vi vill även kort kommentera bestämmelsen i 48 kap. 4 § första stycket RB som föreskriver bl.a. att bestämmelsen i 34 kap. 1 § för- sta stycket 2 BrB inte är tillämplig vid föreläggande av bötesstraff i ett strafföreläggande. Någon motsvarande bestämmelse finns inte för ordningsbotens del. Bestämmelsen i 34 kap. 1 § BrB handlar om den situationen då någon som har dömts till påföljd i en tidigare rättegång har begått nya brott. I 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB föreskrivs att det då är möjligt att döma särskilt till påföljd för det nya brottet. För ord- ningsbotens del saknas dock en motsvarande hänvisning till den aktuella bestämmelsen i BrB. Det skulle i sådant fall hindra att ord- ningsbot föreläggs om det finns en tidigare dom varigenom viss påföljd ådömts. Så torde emellertid inte vara fallet. Det har nämli- gen för strafföreläggandenas del ansetts att åklagaren, även utan den hänvisning som finns till 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB, skul- le ha kunnat besluta om böter utan hinder av en tidigare dom (se härom Fitger, , del 3, s. 48:14 a). Mot den bak- grunden finner vi inte anledning att för ordningsbotens del övervä- ga att införa en motsvarande bestämmelse som den som för straffö- reläggandenas del finns i 48 kap. 4 § första stycket RB. Under en brottsutredning finns det ofta behov av att hålla förhör med såväl misstänkta som målsägande och vittnen. Det vanligaste sätet att hålla dessa förhör är att det sker antingen genom ett per- sonligt sammanträffande mellan en företrädare för polisen och den som skall höras eller genom ett telefonsamtal. Den sistnämnda formen för förhör är särskilt vanlig när det gäller vittnen. Den som för polisens räkning sköter dessa förhör är till övervä- gande del polisutbildade personer. Det förekommer emellertid ock- så att sådana förhör hålls av andra anställda inom polisväsendet än polisutbildad personal. Det är dock möjligt att - i stället för att hålla förhör - infordra en skriftlig berättelse från t.ex. ett vittne. En bestämmelse som regle- rar detta förfarande finns i 8 § FUK. Bestämmelsen torde ha sitt största tillämpningsområde vid utredningar av olika trafikförse- elser. Den används dock även vid andra brottsutredningar, t.ex. vid utredningar om butiksstölder. Våra överväganden i detta kapitel handlar om tillämpningsområ- det för bestämmelsen i 8 § FUK. Bakgrunden till vårt uppdrag i denna del är att JO, med utgångspunkt i förarbetena till bestäm- melsen, har gjort vissa uttalanden om dess tillämpningsområde (JO:s beslut i ärendena dnr 4766-1999 och 1849-2000, se avsnitt 3.5.2). Nedan redovisas i korthet den rättsliga reglering som finns när det gäller förhör under förundersökningen och möjligheten att under en brottsutredning inhämta skriftliga berättelser (avsnitt 7.2). Därefter följer något om historiken bakom bestämmelsen om skriftliga berättelser (avsnitt 7.3). Slutligen redovisas våra övervä- ganden (avsnitt 7.4). Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § RB). Vid förhör skall såvitt möjligt ett av undersökningsledaren an- modat trovärdigt vittne närvara. Undersökningsledaren skall bestämma om någon annan än ett vittne får närvara vid förhör. Vid förhör, som enligt 23 kap. 18 § andra stycket RB hålls på den misstänktes begäran, har han och hans försvarare rätt att närvara. Även vid annat förhör får försvara- re närvara, om det kan ske utan men för utredningen . Målsägandebiträde har rätt att närvara vid förhör med målsägan- den. Detsamma gäller en stödperson, om hans närvaro inte är till men för utredningen. Är den som hörs under , bör den som har vårdnaden om honom vara närvarande vid förhöret, om det kan ske utan men för utredningen (23 kap. 10 § första –fjärde styckena RB). Är den misstänkte eller hans försvarare närvarande vid förhör, får han i den ordning undersökningsledaren bestämmer framställa frågor till den som hörs. Detsamma gäller målsägandebiträde vid förhör med målsäganden. Om någon annan är närvarande vid för- hör, får denne inte utan undersökningsledarens tillstånd vid förhö- ret meddela sig med den hörde (23 kap. 11 § RB). Förhör skall, såvida inte därigenom förundersökningens behöri- ga gång motverkas eller polisens eller åklagarens arbete avsevärt försvåras, hållas på tid och plats, som kan antas medföra minsta olägenhet för den som skall höras. Förhör skall även i övrigt an- ordnas så, att onödig tidsspillan för den hörde undviks (5 § första stycket FUK). I LUL finns särskilda bestämmelser om handläggningen hos po- lis, åklagare och domstol av mål och ärenden om brott där den misstänkte inte har fyllt . De flesta av dessa regler gäller ung- domar i åldern . Beträffande förundersökningen gäller att om någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för brott, vårdnadshavaren eller någon annan som svarar för den unges vård och fostran skall ome- delbart underrättas och kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns sär- skilda skäl mot det (5 § LUL). Vid förhör med den som inte har fyllt och som är miss- tänkt för brott på vilket fängelse kan följa skall företrädare för so- cialtjänsten närvara om det är möjligt och det kan ske utan men för utredningen (7 § LUL). I stället för att förhör hålls får skriftlig berättelse infordras (8 § FUK). Frågan om att i stället för att hålla förhör under en förundersök- ning inhämta skriftliga berättelser har övervägts vid ett flertal till- fällen. 7.3.1Promemorian med utkast till förundersökningskungörelse Den promemorian med utkast till förundersökningskungörelse m.m. som upprättades inom in- nehåller följande uttalanden i fråga om skriftliga berättelser. Den regelmässiga formen för införskaffande under förunder- sökning av uppgifter från den misstänkte är muntligt förhör. Emellertid är förfarandet ej bundet vid någon viss form. Processlagberedningen har (motiven s. 296) erinrat att i fråga om brott, för vilka åtal skall upptagas av högre rätt, den förberedande utredningen ofta sker genom skriftväxling. Beredningen har funnit denna ordning kunna utan olägenhet bibehållas, då brottet är av lindrigare art. För sådant fall kan skriftväxling ersätta förundersökning (23:22).Emellertid torde ett skriftväxlingsförfarande stundom innebära en lämplig form för utredningen även då mål skall upptas av underrätt. Därvid komma närmast mål angående vissa tjänsteförseelser i åtanke, eftersom de brottmål, vilka anhängiggöras i överrätt som första instans tillhöra denna kategori. - - - - Med hänsyn till utformningen av stadgandena i 23:22 kan, när utredningen i visst mål, som skall anhängiggöras i underrätt som första instans, verkställes i form av skriftväxling, denna skrift- växling ej ersätta förundersökningen, såvida ej första punkten av nämnda lagrums första stycke är tillämplig. Endast i där angivna fall erfordras ej förundersökning, nämligen om det gäller brott, varå icke kan följa svårare straff än böter, eller förseelser i rätte- gång eller inför rätta samt tillräckliga skäl för åtal ändock före- ligga. Äro dessa förutsättningar ej för handen, måste förunder- sökning verkställas och protokoll eller anteckningar föras. protokollet eller anteckningarna kunna skriftväxlingshandlingar fogas som bilagor. Om förfarandet när förundersökning ej er- fordras komma vissa anvisningar att lämnas nedan i samband med redogörelsen för protokoll och anteckningar. Stundom kan det finnas lämpligt att komplettera muntligt för- hör genom att den hörde lämnar uppgifter skriftligen. Vad nu sagts om skriftväxling som ersättning för eller komplettering av förhör gäller tydligen vare sig den som har att lämna uppgifter är misstänkt eller vittne eller eljest skall höras. För att undanröja eventuell tvekan om tillåtligheten av dylikt förfarande torde böra i förundersökningskungörelsen givas en anvisning om att muntligt förhör må kunna kompletteras ge- nom skriftligt yttrande samt att förhör om särskilda skäl äro därtill även kunna ersättas av skriftligt uttalande. I betänkande Polisens brottsbe- kämpande verksamhet (SOU 1961:15) behandlas den aktuella frå- gan i 12 kap. Ett förenklat utredningsförfarande i trafikmål (s. 210). Utredningen vill i detta sammanhang redovisa en metod för upptagande av vittnesförhör i trafikmål, som till- baka tillämpats bl.a. i . Förfarandet innebär i hu- vudsak att vittnen, som inte kunnat höras på olycksplatsen, till- ställs ett frågeformulär, på vilket de själva får skriva ned svaren på frågor, som polisen vill ha besvarade. Formuläret som är tryckt innehåller vissa standardfrågor. Vill polisen ha ytterligare frågor besvarade kan dessa framställas särskilt på formuläret. Vittnet underrättas om att syftet med förfarandet är att bespara honom det besvär och den tidsförlust, som följer med inställelse till förhör på polisstationen. Den här beskrivna metoden som dock inte tillämpas i fråga om mera komplicerade trafikolyckor- na, uppges ha besparat den utredande personalen mycket arbete. - Utredningen förordar, att man även här i landet bör pröva det förfarandet, som här beskrivits. Utredningens förslag i denna del tillstyrktes eller lämnades utan erinran av flertalet remissinstanser (se härom SOU 1967:59 s. 132). Förslaget ledde dock inte till någon lagstiftning. Det var efter förslag av i betänkande Förun- dersökning (SOU 1967:59) som 8 § FUK fick sin nuvarande lydel- se. Innan vi redogör för kommitténs resonemang vill vi här återge den lydelse som bestämmelsen i 8 § FUK hade vid tiden för kom- mitténs överväganden. Erfordras komplettering av uppgifter som lämnats vid förhör, må, där så finnes lämpligen kunna ske, den hörde anmanas avgi- va skriftligt yttrande. Om särskilda skäl äro därtill, må skriftligt yttrande infordras i stället för att förhör hålles. Det positiva mottagandet av förslag samt de goda erfarenheter man utomlands hade haft av skriftliga berättelser gjorde att kommittén bestämde sig för att överväga möjligheterna att i större utsträckning än vad som dittills före- kommit använda utredningsmetoden med skriftliga berättelser un- der förundersökningen i trafikmål. För att få ett underlag inför sina överväganden bedrev kommit- tén en viss försöksverksamhet med skriftliga berättelser. Man valde ut vissa försöksdistrikt som fick blanketter som var avsedda att de- las ut på trafikolycksplatser eller sändas till målsäganden eller vitt- nen efter händelsen. Kommittén fann efter en utvärdering att metoden med skriftliga berättelser från målsäganden och vittnen i trafikmål slagit väl ut. Det framhölls bl.a. att inte obetydliga tidsvinster hade redovisats från polisens sida och att utredningstiderna hade kunnat förkortas väsentligt. En särskild lättnad i polisens arbete utgjordes, framhölls det, av det förhållandet att man kunnat begära in skriftliga berättel- ser även från personer som var bosatta långt ifrån den ort där hän- delsen utreddes. Kommittén framhöll att det vid förhör med misstänkta kan vara önskvärt att ett vanligt polisförhör hölls. Väsentliga frågeställning- ar blir annars lätt förbigångna menade man. I vissa speciella fall an- sågs dock förhör kunna ersättas med skriftliga berättelser även från misstänkta. Det gällde vid överträdelser av regler av mer ordnings- mässig karaktär. Även beträffande vittnen och målsäganden ansåg kommittén att ett vanligt polisförhör i vissa situationer var att föredra. Som exem- pel angavs att vittnet är släkt med den misstänkte. Kommittén kunde inte se några direkta olägenheter med syste- met med skriftliga berättelser om det brukades med förstånd. En praktisk fråga uppmärksammades dock. Det gällde den att varje polisenhet borde ha en kopieringsapparat till sitt förfogande efter- som det var nödvändigt att kunna mångfaldiga den skriftliga berät- telsen som ju bara avgavs i ett exemplar. Om förfarandet med skriftliga berättelser kom till användning menade kommittén att den hörde skulle nedteckna sin berättelse på en särskild blankett. Något ovillkorligt krav på att blanketten skul- le undertecknas av den som nedtecknat berättelsen ansåg man inte kunde uppställas. Det framhölls dock att det ändå var naturligt att berättelsen undertecknades, bl.a. eftersom detta kunde ha betydelse från straffrättslig synpunkt. Om en person undertecknar en berät- telse med annan persons namn torde en sådan gärning vara att be- döma som urkundsförfalskning framhöll kommittén. Om den hör- de medvetet eller av oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter i den skriftliga berättelsen, kunde ansvar för falsk eller vårdslös tillvitelse bli aktuellt enligt kommitténs bedömning. När det gällde bestämmelsens tillämpning utanför trafikmålens område gjorde kommittén följande bedömning (s. 139 f). Även om svårigheterna att överföra denna förhörsform från tra- fikmål till andra brottmål ej skall underskattas, kan således sy- stemet säkerligen i viss omfattning även brukas utanför trafik- området. I de fall där polismän är direkt inblandade, t.ex. i fråga om våldsamt motstånd och våld mot tjänsteman, bör som regel polismannen vid avrapporteringar skriftligen berätta om händel- sen på ett sådant sätt, att berättelsen sedan direkt kan mångfal- digas och biläggas förundersökningsprotokollet. Vid butikssnat- terier hörs som regel en butikskontrollant som vittne. Kontrol- lanten själv skriver efter varje ingripande en skriftlig berättelse angående händelseförloppet. Berättelsen sänds därefter till po- lismyndigheten. Enligt vad kommittén inhämtat är denna rap- port i regel så utförlig, att den väl skulle kunna användas vid förundersökningen. - - - - Liksom under försöksverksamheten bör dock den här ifrågava- rande förhörsformen i allmänhet endast komma i fråga beträf- fande målsägande och vittnen. Vid utredningar av ordningsför- seelser, t.ex. vissa överträdelser av reglerna i allmänna ordnings- stadgan, torde dock den misstänktes uppfattning med fördel kunna inhämtas genom skriftlig berättelse. I grövre brottmål torde man i allmänhet ej annat än undantagsvis kunna tillämpa detta förfaringssätt. Som exempel på en sådan undantagssitua- tion kan anges när svar önskas på en viss bestämd sak. Ofta är annars frågeställningarna i dessa mål alltför invecklade. 7.3.4JO 1979/80 s. 121 I avgörandet konstaterade JO att han fann det obegripligt att i stäl- let för förhör med polismän som anmälts för brott i samband med ett ingripande infordrats skriftliga berättelser såsom i enklare fall. Bestämmelsen i 23 kap. 6 § RB om att det under en förundersök- ning får hållas förhör med var och en som antas kunna lämna upp- lysningar av betydelse för utredningen ger uttryck för en allmän regel om rätt för undersökningsledaren att låta anställa förhör un- der förundersökningen (Fitger, , del 2, s. 23:34). Det anses också vara en medborgerlig skyldighet att underkasta sig förhör under en förundersökning. Förhör under en förundersökning äger rum på de mest skilda platser. Frågan om lämplig plats för att hålla förhör är inte författ- ningsreglerad i vidare mån än att förhöret, som huvudregel, skall hållas på tid och plats som kan antas medföra minsta olägenhet för den som skall höras (5 § FUK). Det finns också bestämmelser som kan sägas uppmana till att förhör hålls på själva brottsplatsen (23 kap. 3 § tredje stycket RB om s.k. primärutredning och 3 a § FUK). Det vanligaste sättet för att hålla förhör är dock sannolikt att den som skall höras kallas att infinna sig hos polisen för förhör. När det gäller förhör med misstänkta kan det sägas vara huvudregel. Den som inte hörsammar en sådan kallelse kan under vissa förutsätt- ningar hämtas till förhöret (23 kap. 7 § första stycket RB). Det är emellertid inte helt ovanligt att förhör äger rum i den hör- des bostad. Det var t.o.m. något som rekommenderades när det gällde förhör med personer som inte var misstänkta för brott i samband med att själva förundersökningsförfarandet författnings- reglerades i svensk rätt (SOU 1926:32 s. 68 och 75). sker förhör också per telefon. Det är en vanlig form för förhör med vittnen, i vart fall vid utredningar av mindre grov brottslighet. Som framgått kan förhör även äga rum på själva brottsplatsen i anslutning till att ett brott har begåtts. Den som befinner sig på en brottsplats är dessutom i vissa fall skyldig att medfölja till ett för- hör som hålls därefter (23 kap. 8 § första stycket RB). I RB finns också regler om bl.a. vilka som får närvara vid förhör (23 kap. 10 §) och om möjlighet för de närvarande att ställa frågor till den som hörs (23 kap. 11 §). Bestämmelsernas närmare innehåll har redovisats ovan (avsnitt 7.2.1). I stället för att hålla förhör infordras dock ibland skriftliga berät- telser. Bestämmelsen som möjliggör detta finns, som framgått, i 8 § FUK. Det var efter förslag av som bestämmelsen i 8 § FUK fick sin nuvarande utformning (SOU 1967:59). hade att överväga möjligheterna att i större utsträckning än vad som dittills varit fallet använda skriftli- ga berättelser under förundersökningen i trafikmål. Bestämmelsen om skriftliga berättelser var vid tiden för Trafik- målskommitténs överväganden utformad så att, om det inte var fråga om komplettering av uppgifter som tidigare lämnats vid för- hör, det krävdes att det förelåg särskilda skäl för att en skriftlig be- rättelse skulle få inhämtas. Förfarandet med skriftliga berättelser hade då således närmast karaktären av ett undantag från det vanliga förhörsförfarandet (SOU 1967:59 s. 140). Efter vad vi har förstått genom de kontakter vi har haft med fö- reträdare för polis- och åklagarväsendena på olika nivåer är det just vid överträdelser av olika trafikförfattningar som utredningsmeto- den med skriftliga berättelser är mest förekommande än . Här kan nämnas att RPS har tagit fram blanketter som är avsedda att användas vid infordrandet av skriftliga berättelser. Blanketterna är anpassade just för trafikbrottslighet. Blanketterna benämns Begä- ran om skriftlig berättelse, RPS 411.23.1 94-11 respektive Skriftlig berättelse, RPS 411.23.2 00-04. På den sistnämnda blanketten finns ett s.k. fritextfält där det anges att fältet är tänkt att innehålla en Kort redogörelse för Era iakttagelser av händelsen (bl. a. var Ni befann Er, de inblandades handlande före olyckan; hastighet, bromsning, . . . ). Vi har emellertid inhämtat att utredningsmetoden även används när det gäller att få in vittnesberättelser från väktare. Det gäller då normalt inte berättelser om iakttagelser rörande trafikbrottslighet. Inom polisen anses väktare vara så pass vana att skriva ned iaktta- gelser att systemet med fördel kan användas beträffande denna yr- keskategori. Exempel på brott som utreds på detta sätt när det gäll- er vittnesberättelser är butikstillgrepp. Just utredningar om butikssnatterier var något som nämnde när man diskuterade möjligheten att inhämta skriftliga berättelser utanför trafikområdet. Det gällde då vittnesbe- rättelser från butikskontrollanter (som ju ofta innehar väktarför- ordnande, se avsnitt 5.1). Kommittén hade inhämtat att deras be- rättelser angående händelseförloppet i samband med ett ingripande mot en för snatteri misstänkt person i regel var så utförliga att de mycket väl skulle kunna användas vid förundersökningen (SOU 1967:59 s. 140). När det gäller utredningar av grövre brott använder sig polisen av något som benämns dörrknacknings-PM. Dessa är tänkta att användas av polismän för att dokumentera uppgifter från perso- ner lämnade i samband med dörrknackning i t.ex. ett bostadsområ- de. Om de personer som söks inte är anträffbara brukar polisen lägga en sådan PM i brevlådan för att den sökte skall kunna lämna en allmän redogörelse för sina iakttagelser eller vid visst klockslag. Uppgifterna i de PM som lämnas in till polisen ligger sedan till grund för om en person bedöms som intressant att kalla till ett förhör. De inlämnade promemoriorna kan således lik- nas vid skriftliga berättelser. De ersätter dock inte ett förhör med den som har lämnat berättelsen. 7.4.2Möjligheten att – i stället för att hålla förhör - infordra skriftliga berättelser