sou · GQB395d1 · 2003-01-01 00:00:00 — En annan aktion som väckte stor internationell uppmärk- samhet var massakern på Lodflygplatsen i . Aktio- nen genomfördes av tre japaner, men tog på sig ansvaret för den. Störst uppmärksamhet väckte Svarta Septembers aktion vid , där ett tiotal israeliska idrottsmän dödades. genomförde palestinska organisatio- ner ett 60-tal aktioner i eller mot europeiska mål. Dessa 60 aktioner utgjorde ungefär 2/3 av samtliga palestinska aktioner un- der dessa år. De aktioner som ingår i denna sammanställning utgörs i huvudsak av flygplanskapningar, attacker på flygplatser och flyg- bolag (främst El Al) samt mot diplomatiska beskickningar. Förde- lat på enskilda europeiska stater drabbades främst , 10Jureidini och Hazen (1976). 11Jureidini och Hazen (1976) hävdar att Svarta verkligen agerade oberoende från Al och att terroraktionerna upphörde när Al fick kontroll över or- ganisationen. säger att Svarta Septembers medlemmar alltid hevdet at den ikke hadde noen som helst organisert forbindelse med Al eller PLO. Jeg har kjent mange av dem, og jeg kan forsikre att de fleste tilhörte ulike fedayin- organisasjoner. (1980 s 122). Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen följt av , , , , Itali- en, och Österrike.12 och avtog de palestinska ter- roraktionerna utanför staten . vann palestinier- na stora diplomatiska framgångar (PLO tillerkändes t.ex. observa- törsstatus i och inbjöds att delta i FN:s ge- neralförsamlings debatt om Palestinafrågan) och Palestinafrågan etablerades på den politiska dagordningen. Därigenom försvann ett av de viktigaste motiven bakom palestiniernas användande av terror som politiskt medel. I följande kapitel skall vi redovisa hur den svenska utrikespolitis- ka ledningen förhöll sig till och till de pales- tinska terroraktionerna under dessa år. Den officiella svenska poli- tiken gentemot och palestinierna utgör en nödvändig bak- grundsteckning för förståelsen av övervakningsorganens hotbilder och agerande gentemot den svenska Palestinarörelsen. 12 Jureidini och Hazen (1976) samt Shadid (1981). Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen De svenska underrättelse- och säkerhetstjänsternas agerande gent- emot den svenska Palestinarörelsen kan inte studeras isolerat från den svenska utrikes- och säkerhetspolitiken gentemot konflikterna i . Den uppfattning om konflik- tens aktörer, dess hotbild och dess agerande gentemot parterna i konflikten utgör en naturlig del av den kontext vari de olika över- vakningsorganen hade att verka. I detta kapitel redovisas därför den svenska Mellanösternpolitikens utveckling , med särskilt fokus på Palestinafrågan under åren 1965-1980.13 beslöt , efter ett flertal misslyckade försök att agera på egen hand, att hänskjuta frågan om Palestina- mandatets framtid till FN. () hade efter och det Ottomanska imperiets fall överlämnat som ett s.k. mandatområde till , att förvalta tills området blev moget för självständighet. Men mandatområdet blev en börda för , som inte lyckades hantera de väx- ande stridigheterna mellan judar och araber i området. tillsatte FN en - UNS- COP () - med uppgift att bereda och ge förslag till lösning på frågan. Inga stor- makter eller arabstater blev representerade i denna kommitté. Ord- förande i UNSCOP blev en svensk, justitierådet . lade UNSCOP fram sina rekommendationer. Kommittén hade inte kunnat enas, men majoritetens förslag gick ut på att det brittiska mandatet skulle avvecklas och skulle delas i en arabisk och en judisk stat förenade i en ekonomisk union. antog FN:s general- församling en resolution baserad på UNSCOP:s förslag. Resolu- tionen stöddes av 33 stater (bl.a. , och Frankri- ke), medan 13 stater röstade emot (bl.a. de arabiska staterna). tillhörde de stater som stödde generalförsamlingens förslag, med innebörden att det brittiska mandatområdet skulle delas i en arabisk och en judisk del. Men uttalade stor tvekan över hur realistiskt förslaget egentligen var. 13 Framställningen i detta kapitel bygger i huvudsak på (1989). Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen planen förutsatte parternas samtycke, och de arabiska staterna var emot en delning av . De förordade i stället att skulle bli en odelad stat, med lika rättigheter för araber och judar. Något sådant ville den judiska sidan inte gå med på, eftersom de utgjorde en minoritet av befolkningen. Judarna ville att mandatom- rådet skulle bli det judiska folkets hemland, men kunde i det här skedet också acceptera FN:s delningslösning. Händelseutvecklingen gick emot ett regelrätt krig mellan judar och araber i området. utropade judarna den själv- ständiga staten på de delar av det forna brittiska mandatom- rådet som man då kontrollerade. Den nyutropade staten anfölls omgående av de kringliggande arabstaterna. lyckades dock försvara sin självständighet och pressas arabstaterna till bilaterala stilleståndsavtal med den judiska staten. De araber som bodde i de områden som kontrollerades av judarna flydde i mass- omfattning till de arabiska staterna. De delar av som inte kontrollerades av (främst och ) hamnade under jordansk och egyptisk kontroll. beviljades medlemskap i . I försöken att bringa fred mellan judar och araber utsåg FN en särskild medlare, svensken greve . Men greve mördades av judiska aktivister som fruktade att hans plan för fred skulle vara alltför generös gentemot den arabiska sidan. mör- dare infångades aldrig och protesterade skarpt hos den isra- regeringen. menade att av politiska skäl inte lade ned tillräcklig energi i efterspaningarna. Bernadotte-affären bi- drog till att inte erkände formellt förrän i juli 1950. Men när väl hade erkänt blev den svenska Mellan- östernpolitiken snabbt mycket Israelvänlig. Delvis hade de goda förbindelserna med sin grund i de täta banden mellan israe- lisk och svensk socialdemokrati, som ju båda var statsbärande par- tier i respektive land. hade - om än inte utan vissa betänk- ligheter - ställt sig bakom delningsresolutionen och menade nu att det var de arabiska staterna som måste göra eftergifter för att det skulle kunna skapas fred och stabilitet i regionen. Arabstaterna måste - enligt den svenska linjen - erkänna , förhandla med Is- rael och sluta fred med . betraktade konflikten som en mellanstatlig konflikt, mellan de arabiska staterna och staten . Palestinierna sågs inte som ett eget folk med egna nationella rättig- heter, utan som en arabisk flyktinggrupp vars öde man på humani- Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen tära grunder kunde beklaga. De tillskrevs ingen egen roll i den isra- elisk-arabiska konflikten. Med undantag för , då skarpt kritiserade för att tillsammans med och agera självsvåldigt gentemot , var de nära och goda förbindelser- na mellan och kännetecknande för hela . Som ett tecken på dessa goda förbindelser kan man se dåvarande statsminister tal inför Arbe- tarkommuns representantskap , endast ef- ter den israeliska attacken mot som inledde junikriget. Detta krig - som av israelerna kallades sexdagarskriget för att på- minna araberna om det förödmjukande nederlag de led i ett krig som bara varade - ledde till att ockuperade Sinai- halvön och från , från och från . Kriget inleddes med ett israeliskt anfall mot , men hade föregåtts av en ökning av palestinska gerillaattacker mot från arabiskt territorium samt en militär kraftsamling från arabiskt håll vid olika punkter vid den israeliska gränsen. Efter två dagars krig - när krigsutvecklingen ännu stod och vägde - formulerade sig så här: Under har världen med beundran följt det storartade uppbyggnadsarbetet i . Inte minst den internationella ar- betarrörelsen har på nära håll sett med vilka offer och med vil- ken entusiasm och skaparkraft ett modernt demokratiskt väl- färdssamhälle har byggts upp under ledning av den israeliska so- cialdemokratin och fackföreningsrörelsen i den demokratiska socialismens anda. Förföljda judiska flyktingar från hela världen, från öst och väst, från , , har där funnit ett hem. kämpar folk ånyo en kamp, inte bara för frihet och oberoende utan för hela sin existens. seger i kriget följdes av att samlades kring den berömda resolution 242. Enligt resolution 242 skall åter- lämna områden som ockuperades under kriget mot att arabstaterna erkänner och lovar att hålla (som blockerats strax före krigsutbrottet) öppen. Om palestinierna sägs endast att det är nödvändigt att det åstadkoms en rättvis lösning på flykting- problemet. utsågs den dåvarande svenske Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen ambassadören till FN:s generalsekreterares särskil- de representant i konflikten. innebar således att blev ockupationsmakt. Juni- kriget innebar också - som framgick av kapitel tre - ett uppsving för den palestinska rörelsen och för den palestinska nationalismen. Det blev därför allt svårare för omvärlden att betrakta palestinierna en- bart som en flyktinggrupp. Men i den svenska Mellanösternpolitiken syns det få spår av för- ändring förrän en bit in . intog en mycket tystlåten position i den internationella debat- ten om Palestinafrågan. Ett skäl - som åtminstone officiellt åbero- pades - var att inte ville försvåra verksam- het genom att ta ställning i konflikten. Tanken var att Jarring som svensk skulle uppfattas som mindre opartisk om uttalade sig till förmån för någondera av parterna.14 Det är först som officiella ställningstagande i konflikten förändras. Men då blir förändringen å andra sidan desto mer genomgripande. hade betraktat konflikten som en mellan- statlig konflikt - mellan och de arabiska staterna - och där skuldbördan i huvudsak lades på den arabiska sidan. De arabiska staterna måste erkänna , förhandla med och sluta fred med . Eftersom ställde sig bakom säkerhetsrådets re- solution 242 innebar det visserligen också att stödde kravet på att måste återlämna områden som ockuperades under ju- nikriget. Men palestinierna betraktades fortfarande som en flyk- tinggrupp. övergår i stället till att beskriva konflikten som en nationell konflikt, en konflikt mellan två folk om rätten till samma territorium. Palestinierna beskrivs inte längre som en flyktinggrupp, utan som ett folk med legitima natio- nella rättigheter. I dessa nationella rättigheter ingår rätten till en egen stat, sida vid sida med den israeliska staten. Konfliktens parter är således inte längre och de arabiska staterna utan och det palestinska folket. PLO - som inte kommenterats alls i svenska uttalanden - får nu status av det palestinska folkets mest auktoritativa talesman. I FN röstar för att PLO skall få del- ta i generalförsamlingens behandling av Palestinafrågan. Liksom ti- digare har och övriga stater i regionen rätt till existens inom säkra och erkända gränser, men vedergällningsaktioner samt bosättningar på ockuperade områden kritiseras i starka ordalag. 14 Det är dock osäkert huruvida den svenska tystnaden bottnade i en genuin omsorg om Jar- rings uppdrag eller i en ovilja att ta ställning i en politiskt känslig och ytterst svårhanterad fråga. Se t.ex. (1982) och (1992). Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen rättvis och varaktig lösning skall fortfarande basera sig på resolu- tion 242. Men dessutom måste det palestinska folkets legitima na- rättigheter erkännas och förverkligas. Flyktingarna från ju- nikriget måste också få rätt att återvända. Av förändringarna i den svenska Palestinapolitiken var det främst synen på PLO som var kontroversiell och väckte debatt. Pa- lestiniernas status av folk med legitima nationella rättigheter hade redan börjat vinna internationellt erkännande. Där- emot betraktades PLO fortfarande av många som en terrororgani- sation - även om organisationen inte ägnade sig åt sådan verksam- het. Misstanken var på flera håll stor att och trots allt bidrog till att åtminstone indirekt understödja de terror- dåd som palestinska organisationer utanför PLO ägnade sig åt. avståndstagande från alla palestinska terroraktioner var starkt - men man valde att inte ge PLO ett direkt ansvar för dem. utrikespolitiska deklaration kommenterades de palestinska terroraktionerna mycket kort: I konfliktens spår utsätts den in- ternationella flygtrafiken för ett allvarligt hot genom nya och de- sperata kampmetoder. Språkbruket skärptes och i en in- terpellationsdebatt i menade då- varande statsrådet apropå den växande terrorn att Vår inställning är att de våldshandlingar som det här är fråga om bör motarbetas oavsett i vilket syfte eller i vilken politisk situation de begås. Först i samband med erkännandet av PLO som palesti- niernas mest auktoritativa talesman kommenteras PLO:s eventuella ansvar för terrorhandlingarna. I en interpellationsdebatt i markerar en viss distans till PLO genom att påpeka att PLO har använt våldsmetoder som vi måste ta klart avstånd från, likaväl som vi tar klart avstånd från de omfattande väpnade vedergällningsaktioner som vidtagit. Vi kan här således notera att väljer att kritisera ve- dergällningsaktioner som han kritiserar PLO:s använ- dande av våldsmetoder. Begreppet våldsmetoder är vidare än be- greppet terrormetoder och syftar således på ett bredare spektrum av aktiviteter och innebär inget specifikt ställningstagande i frågan om PLO:s ansvar för terroraktionerna. förlorade socialdemokraterna i valet och en borgerlig trepartiregering tog över. Många hade förväntat sig att en sådan regering - med t.ex. den kände Israelvännen som vice statsminister - skulle försöka rulla tillbaka den svenska Mellanösternpolitiken i en mer Israelvänlig riktning. Men så blev inte fallet. Utrikesminister gjorde i en interpellations- Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen debatt i klart att den nya reger- ingen fullföljer de linjer i Mellersta Östernfrågan som gällt och så blev det.15 Det var t.o.m. så att de borgerliga reger- ingarna kritiserade fler gånger och i hårdare ordalag är vad den socialdemokratiska regeringen gjorde. Skälen till skar- pa kritik mot under de borgerliga regeringsåren hade främst sin grund i att under dessa år förde en starkt aktivistisk utri- kespolitik som i flera avseenden utmanade den internationella opi- nionen - t.ex. genom invasionerna av 1978 och 1982. Orsaken till förändringen av den svenska Mellanösternpolitiken har varit föremål för intensiv debatt. Kritiker- na av den svenska politiken har försökt förklara den som en efter- giftspolitik mot palestinska terrororganisationer eller gentemot ol- arabstater. En rimligare förklaring är att terrorn och oljan visserligen starkt bidrog till att föra upp frågan om palestiniernas situation och deras nationella rättigheter på den internationella dagordningen, men att politikförändringen hade en djupare grund än så. Den svenska politiken förändrades inte i ett vacuum, utan var ett led i en internationell process där en överväldi- gande majoritet av världens stater erkände palestinierna som ett folk med nationella rättigheter. Skälen till denna förändrade syn hade sin grund i att konflikten de facto förändrades i slutet av 1960- och . Palestinierna slog sig in i kon- flikten och den palestinska nationalismen fick ett uppsving på ett helt annat sätt . Därigenom blev det inte längre rimligt att förespråka samma strategier för att nå en rättvis och varaktig lösning som . Den svenska politikförändringen kan därför karaktäriseras som en anpassning till en förändrad situation, där det skulle ha varit mer iögonfallande om valt att hålla fast vid de gamla positionerna. 15 Små nyansförändringar går ändå att utskilja efter regeringsskiftet . T.ex. så beskrev de borgerliga regeringarna PLO som det palestinska folkets mest representativa i stället för auk- toritativa talesman. Och i en speciell röstförklaring i - i samband med att röstade ja till att PLO skulle få delta i säkerhetsrådets debatt om - betonade den borgerliga regeringen att om säkerhetsrådet beslutar att inbjuda en part som inte är en stat innebär det an expectation that that party ac- cepts the same responsibilities as a member State, that is, to respect the sovereignty and in- tegrity of member States and to refrain from the threat of use of force in international rela- tions. Riktningen på reprimanden kan inte missförstås: The Swedish delegation finds it ap- propriate to make these observations in view of certain passages in the programmes and dec- larations made by the PLO in the past (, 1989 s 71-72). Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen 5Den svenska Palestinarörelsens framväxt I takt med uppsvinget för de palestinska rörelserna i bildades också stödgrupper i för pales- tiniernas sak. Den svenska Palestinarörelsen nådde emellertid aldrig samma omfattning som t.ex. FNL-rörelsen. En enkel beräkning - baserad på uppgifter ur en av Palestinarörelsens tidskrifter Pales- tinsk - visar att antalet lokalorganisationer va- rierade mellan fyra och sex stycken. - när FNL-rörelsen ebbat ut - ökade antalet lokalorganisationer till strax under 50. Men minskade antalet lokalorganisatio- ner igen. Antalet medlemmar i de olika lokalorganisationerna blev heller aldrig särskilt stort. Palestinarörelsen arbetade också, till skillnad från FNL-rörelsen, i en stark opinionsmässig motvind. Stödet för bland såväl allmänhet som de politiska partierna var stort. Minnet av förintelsen samt palestiniernas användande av terrorvapnet försvårade för Palestinarörelsen att vinna stöd i opini- onen. I en opinionsmätning svarade t.ex. att de gillade och att de ogillade uppträdande i Mel- lanösternkonflikten, medan sade sig gilla och ogilla Al uppträdande. I en motsvarande undersökning genomförd 1973 svarade att de gillade och att de ogillade uppträdande, medan fem pro- cent sade sig gilla och ogilla Al uppträdan- de.16 Bland de politiska partierna var det en- dast - vid sidan av de små kommunistiska grupperingarna - Väns- terpartiet Kommunisterna, delar av socialdemokratin samt några enstaka folkpartister och centerpartister som stödde palestiniernas sak. - några månader efter junikrigets avslu- tande - bildades den s.k. Arabiska klubben i . 16 Mätningarna genomfördes av dåvarande försvar (nuvarande Styrelsen för psykologiskt försvar, SPF) och redovisas i (1970) och (1974). Först blir den svenska folkopinionen mer kritiskt inställd till (se 1989). Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen marna var araber boende i och klubben arrange- rade en av landets första Palestinademonstrationer. Se- nare och bildas olika Palestinagrupper i Sve- rige, var och en med sitt eget namn - t.ex. Aktionsgruppen (som gav ut , Arbetsgruppen för (som gav ut , i (ingen egen tidskrift) samt Palestinagruppen i (som gav ut . Enligt rapportering hade Aktionsgruppen mellan 30 och 40 aktiva medlemmar medan Arbetsgruppen för hade ett 15-tal medlemmar. egen organisation - i - uppges ha haft ett 40-tal med- lemmar, varav 15 aktiva. Palestinagruppen i hade endast ett tiotal medlemmar.17 Medlemmarna i de olika Palestinagrupperna var till en början svenska akademiker, författare och journalister samt enskilda pales- tinier. För texterna i Palestinsk svarade t.ex. , , , och . Men i takt med att den palestinska rörelsen splittrades uppvisar också den svenska Palestinarörelsen tecken på splittring. Den cen- trala skiljelinjen gick mellan dem som förespråkade enhetsfronts- principen (d.v.s. att man stödde de palestinska befrielserörelserna som en helhet och inte satte en organisation framför en annan) och de som förespråkade ett mer riktat stöd åt de socialistiska pales- tinska organisationerna. FNL-rörelsen splittrades aldrig på samma sätt som Palestinarö- relsen. Det viktigaste skälet var att FNL fungerande som en sam- manhållande länk för den vietnamesiska befrielserörelsen på ett sätt som PLO inte förmådde (se diskussionen i kapitel tre om de palestinska befrielserörelsernas utveckling och framväxt). hölls en kongress i för att nå organi- sationell enighet inom den svenska Palestinarörelsen. De som före- språkade enhetsfrontsprincipen vann majoritet och kongressen an- tog ett handlingsprogram med innebörden att man skulle stödja den palestinska befrielsekampen i sin helhet. Splittringen var emel- lertid så stark att det inte gick att hålla samman organisationen. Minoriteten bildade Folkfrontens arbetsgrupper (FFAG) som bedrev verksamhet på 4-5 platser i . FFAG var väl- organiserade, men hade väldigt få medlemmar. Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen ett ledande namn och FFAG stödde främst av de palestinska organisationerna. FFAG upplöstes 1975 och flera av medlemmarna sökte sig till KFML(r). Majoriteten i den svenska Palestinarörelsen organiserade sig efter splittringen 1971 i Palestinagruppen i och i andra Pales- tinagrupper runt om i landet. , , och tillhörde alla denna majoritet, vilken fortsatte att ge ut . bil- das den riksomfattande organisationen i (PGS). Politiskt låg kretsen i Palestinagrupperna/Palestinsk närmare KFML/SKP medan kretsen kring FFAG låg närmare KFML(r). Den svenska Palestinarörelsen hade svårigheter med hur man skulle förhålla sig till palestiniernas användande av terrorn som po- litiskt vapen. Å ena sidan var det helt främmande för dem att före- språka terroraktioner. Å andra sidan uppfattade man trots allt en legitimitet i att ett förtryckt och plågat folk använde sig av alla till buds stående medel i kampen för att förändra sin situation. Konse- kvensen av denna kluvenhet blev att delar av Palestinarörelsen un- der åren kring 1970 undvek såväl att fördöma som att stödja t.ex. palestinska flygplanskapningar. I tidskrifterna följs rapporter om palestinska terrordåd ofta upp med rapporter om israeliska hand- lingar, varvid det betonas att antalet personer som dödas av israe- liskt våld är mångdubbelt större än antalet människor som dödas av det palestinska våldet. Svårigheten att förhålla sig till de palestinska terrorattackerna återfanns såväl hos den minoritet som bildade FFAG som hos den majoritet som bildade PGS. Försonligheten mot ter- roraktionerna var något större hos FFAG. berät- tar i samtal med att han uppfattade de första palestinska flygplanskapningarna som motiverade, efter- som de synliggjorde det palestinska folket inför omvärlden. Där- emot tog han avstånd från angrepp mot mål utanför Mellanöstern.18 Men även hos de aktivister som i första hand inte stödde fanns det en obenägenhet att entydigt ta avstånd från den pales- tinska terrorismen. I ett uttalande av Palestinagruppen i efter den massaker på Lodflygplatsen i som tog på sig ansvaret för tog man visserligen avstånd från aktionen. Men man gjorde det med argumenten att aktion fyller en splittrande funktion, att den gynnade sionismen och USA-imperialismen och 18 samtal med . Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen att den var ett uttryck för äventyrspolitik.19 Avståndstagandet var således formulerat som att attacken borde kritiseras eftersom den inte var ändamålsenlig, d.v.s. den gynnade inte palestiniernas sak. Däremot finns det i uttalandet inga spår av avståndstagande från terroristiska handlingar, t.ex. i form av våldsdåd mot civila, i sig. Avståndstagandet utesluter inte möjligheten att det i vissa situatio- ner skulle vara ändamålsenligt att använda sig av terror som poli- tiskt vapen och att det då också skulle vara legitimt att göra det. , som stöddes av FFAG, upphörde med terrorhandlingar och var heller inte inblandat i massakern under . Därigenom blev det enklare för de svenska Palestina- aktivisterna att ta avstånd från terroraktionerna. genom- fördes sådana aktioner endast av grupper som av den svenska Pales- tinarörelsen uppfattades som splittrare och motverkare av den pa- lestinska saken (eftersom varken PLO som helhet eller Al och förespråkade terrorhandlingar). På grund av det begränsade antalet medlemmar blev den svenska Palestinarörelsens verksamhet aldrig särskilt omfattande. Inom opinionsbildningen bestod verksamheten i huvudsak av demonstra- tioner, studiecirklar, offentliga möten samt insändare i tidningar.