sou · GQB398d1 · 2003-01-01 00:00:00 — I luftfartslagen (1957:297) finns bestämmelser om på vilka villkor luftfart får äga rum i . I lagens 13 kap. finns särskilda be- stämmelser om ansvar för vissa gärningar som begås i samband med luftfart. De är huvudsakligen av ordningskaraktär. Ansvarsbestämmelserna i luftfartslagen är subsidiära till bestäm- melserna i BrB. Det framgår av 13 kap. 5 §, där det anges att det för gärning som är belagd med straff enligt BrB inte skall dömas till ansvar enligt luftfartslagen. I paragrafens andra stycke finns en sär- skild jurisdiktionsbestämmelse, som gäller gärningar som är belag- da med straff enligt luftfartslagen och som begås utomlands på ett utländskt luftfartyg som är inhyrt av en svensk brukare. Om en person, som har begått en sådan gärning, befinner sig i skall han dömas enligt svensk lag och vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig. Vidare anges att åtal får väckas utan förordnande enligt 2 kap. 5 § andra stycket BrB. Bakgrunden till införandet av den särskilda jurisdiktionsregeln i luftfartslagen var 1980 antaget tillägg (art. 83 bis.) till Chicagokonvention angående civil luftfart,24 som innebär att vissa förpliktelser enligt konventionen vid uthyrning av luftfartyg kan överföras från registreringsstaten till brukarens stat. Det gäller bl.a. förpliktelser enligt art. 12, där varje fördragsslutande stat för- binder sig att vidtaga åtgärder för att säkerställa att varje luftfar- tyg, som flyger över dess territorium eller manövrerar där, och varje luftfartyg, som för dess nationalitetsmärke, varhelst sådant fartyg än må befinna sig, iakttaga gällande bestämmelser beträffande flyg- ning och fartygs manövrering. Vidare anges att bestämmelser som har utfärdats i enlighet med konventionen skall gälla över de öppna haven och att envar fördragsslutande stat förbinder sig att låta åtala dem som bryter mot tillämpliga bestämmelser. Bestämmelsen i luftfartslagen infördes således för att skulle kunna ta ansvar för tillsynen av luftvärdigheten och för andra 24 SÖ 1946:2, tillägget i SÖ 1987:80. Behörighet enligt specialstraffrätten SOU 2002:98 förpliktelser som avsågs i det aktuella konventionstillägget.25 I pro- positionen uttalades att den brottslighet det gäller i de allra flesta fall begås av svenska medborgare, i allt fall om besättningen är svensk, och att i sådan fall befintliga regler i BrB om svensk doms- rätt är tillräckliga.26 Vidare konstaterades att, om brottet kunde an- ses vara begånget mot , svensk domsrätt skulle föreligga med stöd av 2 kap. 3 § BrB. Man ansåg emellertid att de aktuella gärningarna inte generellt kunde anses vara sådana brott och att en möjlighet därför måste skapas för lagföring enligt svensk lag och vid svensk domstol i dessa fall. Utländska luftfartyg som hyrts in av en svensk brukare skulle, såvitt gäller brott mot luftfartsförfattningarna, i straffrättsligt hän- seende betraktas som svenska. Någon åtalsprövning ansågs därför inte nödvändig.28 föreslog i sitt slutbetänkande Ny Luftfarts- lag (SOU 1999:42) bl.a. att brott som har begåtts ombord på ett luftfartyg som används av någon med ett svenskt drifttillstånd generellt skall falla under svensk jurisdiktion. Förslaget innebar att ett tillägg med denna innebörd skulle göras i 2 kap. 3 § 1 BrB. Förslaget är ännu under beredning i . Här kan också nämnas de konventioner om flygkapning och allvarliga brott mot den civila luftfartssäkerheten som ingåtts i och år 1971.29 Till dessa återkommer vi i kapitel 11. 5.3.2Lagen om förbud mot könsstympning av kvinnor Könsstympning av flickor är förbjuden och straffbar i en- ligt särskild lagstiftning . I lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor anges i 1 § att ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen i syfte att stympa eller åstadkomma andra bestående förändringar av dem inte får utföras. Förbudet gäller oavsett om samtycke till ingreppet har lämnats eller inte. Den som bryter mot förbudet mot könsstympning kan enligt lagens 2 § dömas till fängelse i högst eller, om brottet är 1984/85:212 s. 83. 27I propositionen (s. 83) avvisades den bakomliggande utredningens förslag om införande av en generell bestämmelse i luftfartslagen, som innebar att utländska luftfartyg som inhyrs av en svensk brukare skulle likställas med svenskt luftfartyg vid tillämpning av 2 kap. BrB. 29SÖ 1971:17 och 1973:48. grovt, fängelse i lägst två och högst . Även försök, förberedel- se och stämpling till brott, liksom underlåtelse att avslöja köns- stympning som är å färde är straffbara. Genom lagstiftning infördes i lagen en tredje paragraf.30 I den anges att den som har begått brott enligt lagen döms vid svensk domstol även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig. Vidare erinras om att det i 2 kap. 5 § BrB finns bestämmelser om krav på tillstånd att väcka åtal. Syftet med lagstiftningsåtgärden var att kravet på dubbel straff- barhet för brott mot lagen som begås utomlands skulle tas bort. Regeringen motiverade31 slopandet av kravet på dubbel straffbarhet särskilt med hänvisning till behovet av effektivitet. Man ansåg det otillfredsställande, bl.a. mot bakgrund av åtaganden enligt , att kriminaliseringen av könsstympning kun- de kringgås genom att vederbörande utför eller låter utföra in- greppet i en stat som tillåter kvinnlig könsstympning. Bedömningen av vilka fall av könsstympning utomlands som bör leda till åtal görs i samband med prövningen av frågan om åtals- förordnande (2 kap. 5 § BrB). Det skall enligt förarbetena föreligga ett påtagligt svenskt intresse av att lagföring kommer till stånd i Sverige.32 Regeringen menade att tillstånd bör beviljas i princip endast i sådana fall där flickor och unga kvinnor som finns i förs utomlands för att där få könsstympande ingrepp utförda. Svensk lag bör alltså inte tillämpas och svensk domstol bör inte döma för brott som helt saknar anknytning till och där det således inte finns något svenskt berättigat intresse av en utvidgad domsrätt. Den anknytning till som bör krävas för att lag- föring skall ske i bör enligt regeringen såsom huvudregel föreligga för brottet. ratificerade det s.k. rymdfördraget (SÖ 1967:7). I fördraget finns bestämmelser om staters uppträdande och ansvar vid utforskande av yttre rymden. I fråga om icke-statlig rymdverksamhet gäller enligt art. 6 i fördraget att sådan inte får bedrivas utan tillstånd. 30SFS 1999:267, prop. 1998/99:70, bet. 1998/99:SoU12, rskr. 1998/99:200. 1998/99:70 s. 9 f. Vid tiden för tillträde till rymdfördraget, ansågs några lagstiftningsåtgärder inte vara erforderliga. Sedan utvecklingen på rymdområdet tagit fart, antogs emellertid sedermera lagen (1982:963) om rymdverksamhet. Enligt 2 § i lagen får rymdverk- samhet inte utan tillstånd bedrivas från svenskt territorium av någon annan än svenska staten. Svensk fysisk eller juridisk person får inte heller bedriva rymdverksamhet någon annanstans utan tillstånd. Tillstånd meddelas av regeringen. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bedriver rymdverksam- het utan att ha erforderligt tillstånd, döms enligt 5 § första stycket till böter eller fängelse i högst . Detsamma gäller den som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter villkor som har upp- ställts som förutsättning för tillstånd. Enligt andra stycket döms den, som utom riket har begått brott som avses i första stycket, efter lagen om rymdverksamhet och samt vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig och utan hinder av 2 kap. 5 a § första och andra styckena BrB. Åtal för brott som avses i första stycket får väckas endast efter regeringens med- givande. När det gäller frågan om domsrätt anfördes i propositionen33 att det var angeläget att den som har begått ett sådant brott som avses i 5 § alltid kan dömas efter svensk lag och vid svensk domstol. Därför ansågs att man – i likhet med vad som skett i fråga om brott mot lagen (1966:78) om förbud i vissa fall mot rundradiosänd- ningar på öppna havet och brott mot tillståndsplikten enligt lagen (1966:314) om kontinentalsockeln – borde göra ett uttryckligt un- dantag från den allmänna regeln i BrB.34 Kravet på åtalsmedgivande från regeringen motiverades med de avvägningsfrågor som kan komma in vid bedömningen av om till- stånd fordras för viss verksamhet och, när det gäller åsidosättande av uppställda villkor för en viss verksamhet, att det vanligen torde komma att uppdagas genom den kontroll som utövas genom rege- ringens försorg.35 1981/82:226 s. 26. 34Någon förpliktelse att införa en sådan bestämmelse finns dock inte i fördraget. anslöt sig års Antarktisfördrag.36 I sam- band med antagandet av ett miljöskyddsprotokoll till fördraget, an- togs i lagen (1993:1614) om . I den finns bestäm- melser till skydd för miljön i och för de ekosystem som beror av eller sammanhänger med ekosystem (1 §). Redan i lagens inledande paragraf finns en särskild tillämpnings- bestämmelse, där det anges att lagen gäller för svensk medborgares och svensk juridisk persons vistelse eller verksamhet i (1 § andra stycket). Med svensk medborgare jämställs enligt be- stämmelsen utländsk medborgare med hemvist i samt annan utländsk medborgare som deltar i en expedition eller någon annan verksamhet som omfattas av tillstånd enligt lagen. Dessutom gäller enligt paragrafens tredje stycke vissa bestämmelser i lagen även utanför . Det är 5 § andra stycket som anger att, om det finns skäl att anta att mineraltillgångar har åtkommits i strid med lagens föreskrifter, även annan befattning med tillgångarna är för- bjudna. Vidare är även 7 § andra stycket, som innehåller en mot- svarande bestämmelse om insamlade växter och djur, tillämplig utanför . Den som vistas eller bedriver verksamhet i skall enligt 16 § ha tillstånd därtill. Det gäller enligt bestämmelsen dock inte utövning av sådan rätt till fri sjöfart som följer av allmänna folk- rättsliga grundsatser. Lagen innehåller därutöver fler olika bestäm- melser om tillstånd för olika former av verksamhet och om hur verksamheten skall bedrivas. I 25 § finns en straffbestämmelse som anger att den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot ett antal särskilt angivna bestämmelser i lagen kan dömas till böter eller fängelse i högst . I Antarktisfördraget art. VIII finns vissa bestämmelser om jurisdiktion över observatörer och vetenskapsmän som utväxlas enligt fördraget samt personal som följer med sådana personer.37 Dessa skall enligt bestämmelsen vara underkastade endast den fördragsslutande parts jurisdiktion, vars medborgare de är, i vad avser alla handlingar eller försummelser, som inträffar medan de är i i syfte att fullgöra sina uppdrag. I förarbetena till den svenska lagen gjordes mot den bakgrunden bedömningen att det inte behövdes någon svensk lagstiftning om strafflagens tillämplighet i rummet på grund av det förevarande lagstiftning- 37Andra jurisdiktionsfrågor berörs inte i fördraget. särendet, om straffskalan skulle innehålla strängare straff än böter.38 Vad som åsyftades var att bestämmelserna i 2 kap. 2 § BrB i sådant fall var tillräckliga för att lagföring av brott mot lagen skulle kunna ske. Av det skälet bestämdes att det i straffskalan skulle ingå även fängelse. Efter katastrofen på , som ledde till förlisningen av passagerarfartyget , ingick , och en överenskommelse om rättsligt skydd för gravfriden vid vraket efter fartyget. I samband därmed antogs i lagen (1995:732) om skydd för gravfriden vid passagerar- fartyget . Överenskommelsen kompletterades därefter med ett protokoll, som gör det möjligt för andra stater att tillträda överenskommelsen.39 Dykning och annan undervattensverksamhet är enligt 2 § i lagen – med vissa undantag – förbjuden i och kring vraket efter . Den som uppsåtligen bryter mot detta förbud döms enligt 3 § till böter eller fängelse i högst . I 5 § anges att det för brott mot Estonialagen döms vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig. Den bestämmelsen infördes mot bakgrund av att Estonia förde estnisk flagg och ligger på finländsk kontinentalsockel och i finländsk fiske- zon, dvs. På detta område, konsta- terade man i propositionen till lagen,40 har jurisdiktion när det gäller utvinning av naturtillgångar från havsbotten och dess underlag liksom när det gäller de levande resurserna i vattenpelaren. I övrigt tillhör området emellertid inte någon stat, utan där gäller de s.k. fria-havsrättigheterna. Regeringen ville genom lagstiftningen slå fast att svensk dom- stol, med hänsyn till intresset av att skydda gravfriden vid Estonia, bör vara behörig att döma vem som helst som stör gravfriden.41 Därefter konstaterade man att det i vissa situationer inte är möjligt att utöva straffrättslig kontroll över utländska fartyg, eftersom det i folkrätten finns ett principiellt förbud för en stat att utöva makt mot andra staters fartyg på det fria havet. I praktiken, säger man, 1992/93:140 s. 39. 39Överenskommelsen har på detta sätt tillträtts av , , , , och . 40Prop.1994/95:190. kan det därför i vissa fall bli svårt att få till stånd ett rättsligt förfa- rande i , om inte fartyget angör svensk hamn eller annars kommer in på svenskt inre vatten.42 5.3.6Lagen om vissa internationella sanktioner För att möjliggöra genomförandet av internationella sanktioner som har beslutats eller rekommenderats av , får rege- ringen enligt 3 § lagen (1996:96) om vissa internationella sanktio- ner förordna att i lagen närmare angivna sanktioner skall införas. Lagen får dessutom tillämpas när skall genomföra sådana internationella sanktioner som har beslutats i överensstämmelse med bestämmelserna om en gemensam utrikes- och säkerhetspoli- tik i och som syftar till att upprätthålla internationell fred och säkerhet. För att genomföra sanktioner får regeringen enligt 4 § meddela föreskrifter om förbud i förhållande till en blockerad stat i fråga om utlänningars vistelse i , in- eller utförsel av varor, pengar eller andra tillgångar, näringsverksamhet, m.m. Den som uppsåt- ligen bryter mot förbud som har meddelats enligt 4 § döms till böter eller till fängelse i högst eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst (8 §). Den som har begått gärningen av grov oaktsamhet döms till böter eller till fängelse . Även den som bryter mot vissa EG-förordningar om sanktioner mot tredje land kan dömas till ansvar. I en särskild jurisdiktionsbestämmelse (9 §) anges att en svensk medborgare som utomlands har begått brott som avses i 8 § skall dömas till ansvar enligt lagen och vid svensk domstol. Det gäller enligt bestämmelsen även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämp- lig och trots 2 kap. 5 a § första och andra styckens BrB. Åtal för brott enligt 8 § får väckas bara efter förordnande av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (10 §). Jurisdiktionsbestämmelsen i 9 § motiveras av att det krav på dub- bel straffbarhet för brott som begås utomlands, som annars gäller enligt 2 kap. 2 § BrB, innebär en begränsning av svensk straffrätts- lig behörighet som inte stämmer överens med vad som krävs för genomförande av sanktioner som har beslutats av FN:s säkerhets- 42 För en diskussion om lagens förenlighet med folkrätten, se och : Rest in Peace? New Developments Concening the Wreck of the . NJIL 69: 317–332 2000. råd eller inom EU.43 Under beredningen av lagförslaget ifrågasattes om inte undantaget från kravet på dubbel straffbarhet också borde gälla utlänningar med hemvist i . Regeringen ansåg emeller- tid inte detta, eftersom det inte krävdes i säkerhetsrådets resolutioner och för att en sådan regel skulle kunna leda till för den enskilde orimliga konsekvenser.44 En utlänning skulle med en sådan regel, sades det, kunna straffas för en gärning som han kan ha varit skyldig att utföra enligt lagen på gärningsorten. F.n. gäller tre förordningar om sanktioner mot , Förbunds- republiken () respektive (SFS 1994: 1666, 1668 och 1669) som utfärdats med stöd av den tidigare lagen (1971:176) om vissa internationella sanktioner.45 I dessa finns likalydande jurisdiktionsbestämmelser som innebär att en svensk medborgare som utomlands utför en handling som är förbjuden enligt respektive förordning döms enligt lagen om vissa internationella sanktioner och vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig och trots 2 kap. 5 a § första och andra stycket BrB. I Radio- och TV-lagen (1996:844) finns föreskrifter om sändning av ljudradio- och TV-program som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. Lagen gäller såväl tillståndspliktig verksamhet som verksamhet som inte kräver till- stånd. Bestämmelser om straff och vite m.m. finns i lagens 10 kap. Där finns bl.a. en bestämmelse enligt vilken den, som uppsåtligen eller av oaktsamhet sänder från en radioanläggning på öppna havet eller i luftrummet över det eller som upprättar eller innehar en sådan an- läggning, under vissa förutsättningar kan dömas till ansvar för detta (10 kap. 2 §). I paragrafens andra stycke anges att den som utom- lands begår ett sådant brott döms, om han eller hon finns här, efter lagen och vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte är tillämplig och trots 2 kap. 5 a § första och andra styckena BrB. Regeln i 10 kap. 2 § infördes ursprungligen i den äldre lagen (1966:78) om förbud i vissa fall mot rundradiosändningar på öppna 1995/96:35 s. 20. 45I den nya lagens ikraftträdandebestämmelser anges att den äldre lagen fortfarande gäller i fråga om före ikraftträdandet meddelade förordnanden och föreskrifter som har meddelats . havet för att uppfylla kraven enligt den tillträdda euro- peiska överenskommelsen till förhindrande av rundradiosändningar från stationer utanför nationella territorier.46 Den avser enligt för- arbetena fall där det är tveksamt om gärningen kan anses begången mot och om gärningsmannen omfattas av den svenska kompetensen enligt BrB:s bestämmelser men det är rimligt att han skall kunna dömas här, om han finns i landet.47 Ett sådant fall som angavs skulle kunna vara att en utlänning upprättar eller innehar radioanläggningar av ifrågavarande slag i land där sådan gärning inte är straffbar och avser att använda anläggningen för konventions- stridig sändning. Någon förpliktelse att införa en så vidsträckt juris- diktion finns dock inte i överenskommelsen. Art. 3 lyder nämligen: Varje fördragsslutande part förbinder sig att, i överensstämmelse med sin nationella lagstiftning, bringa i tillämpning reglerna i denna över- enskommelse i fråga om a)den fördragsslutande partens medborgare som ha företagit någon av de handlingar som avses i artikel 2 antingen på den fördrags- slutande partens territorium, eller på något av dess fartyg eller luftfartyg eller utanför nationella territorier på fartyg, luftfartyg eller varje annat flytande eller luftburet föremål; b)personer som icke äro den fördragsslutande partens medborgare och som ha företagit någon av dessa handlingar på den fördrags- slutande partens territorium eller på fartyg, luftfartyg eller varje annat flytande eller luftburet föremål som står under dess juris- diktion. I den svenska bestämmelsen finns också en särskild regel om åtals- prövning. Enligt den får åtal väckas endast efter förordnande av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer mot svenska medborgare för brott som rör sändningar som inte är avsedda att tas emot eller kan tas emot i och inte heller orsakar att radioanvändningar blir skadligt påverkade här. Detsamma gäller i fråga om åtal mot utlänningar även i andra fall än som anges i 2 kap. 5 § BrB. Några andra skäl för dessa regler, än att det är lämpligt att kräva åtalsförordnande i de angivna fallen, angavs inte i proposi- tionen. 1966:37 s. 27. 5.3.8Lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. trädde lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i kraft. Enligt 3 § i den lagen döms den till ansvar som samlar in, tillhandahåller eller tar emot pengar eller andra tillgångar i syfte att dessa skall användas eller med vetskap om att de är avsedda att användas för att begå särskilt allvarlig brottslighet. Vad som avses med särskilt allvarligt brottslighet preciseras i lagens 2 §. För försök till brott döms enligt 4 § till ansvar enligt bestämmelserna i 23 kap. 1 § BrB. I 6 § finns en bestämmelse om svensk domstols behörighet att döma för brott enligt 3 eller 4 §. Enligt bestämmelsen skall svensk medborgare eller utlänning som befinner sig här i riket och som har begått sådant brott dömas vid svensk domstol även om domsrätt enligt 2 kap. 2 eller 3 § BrB inte föreligger. Bestämmelsen i 6 § motiveras av att det enligt den bakom- liggande om bekämpande av finansiering av terrorism torde krävas att svenska domstolar skall vara behöriga att döma över brott som omfattas av konventionen och som begåtts utom riket av svenska medborgare eller av utlänningar som befinner sig här i riket oavsett om brottet är straffbart på gärningsorten.48 Avsikten har alltså, i likhet med exempelvis bestämmelsen i lagen om förbud mot könsstympning, varit att göra ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet. 2001/02:149 s. 48 f. 6Straffrättslig domsrätt i några andra länder Regler om straffrättslig domsrätt finns i 2 kap. straffeloven. Kapit- let bär rubriken betingelser for strafferetlige be- stemmelsers anvendelse. Förutom domsrättsregler innehåller ka- pitlet bestämmelser om strafflags tillämplighet i tiden. I 6 § regleras behörigheten att döma över brott begångna i Dan- mark och på danska fartyg. Vid en jämförelse med motsvarande svenska bestämmelser är behörigheten att döma över brott som begås på ett danskt fartyg när detta befinner sig på annan stats om- råde (fremmed folkeretligt anerkendt område) begränsad. Doms- rätten är i dessa fall begränsad till brott som begås av personer som hör till fartyget eller som följer med fartyget som passagerare. Behörigheten att döma enligt den aktiva personalitetsprincipen, dvs. för brott som begås utanför av landets egna med- borgare eller av personer som är fast bosatta i , har enligt 7 § samma omfattning som i och liksom här gäller som hu- vudregel ett krav på dubbel straffbarhet och att hänsyn skall tas till lagen på gärningsorten när påföljd bestäms (10 § 2 st). Även enligt danska regler jämställs medborgare i övriga nordiska länder som befinner sig i med danska medborgare. Har brottet be- gåtts inom område som inte tillhör någon stat är dansk domstol behörig endast om det på brottet kan följa högre straff än fängelse . Även regleringen av den passiva personalitetsprincipen liknar den svenska. Enligt 8 § 3 får dansk domstol döma över en gärning som begås inom område som inte tillhör någon stat och som kränker någon som är dansk medborgare eller är bosatt i , förut- satt att det för sådana gärning kan följa högre straff än fängelse . Behörigheten för danska domstolar att döma för brott som rik- tar sig mot , dvs. enligt statsskyddsprincipen, har också i Straffrättslig domsrätt i några andra länder stort sett samma omfattning som i . Reglerna (8 § 1–2) är dock något mera preciserade och gäller generellt bara handlingar hvis retsbeskyttelse i den danske stat forudsaetter en saerlig til- knytning til denne. Förfaranden som omnämns särskilt är hand- lingar som kränker den danska statens självständighet, säkerhet, författning eller offentliga myndigheter eller en ämbetsplikt mot staten. Dessutom gäller (8 § 2) att domstolarna är behöriga att döma över handlingar som kränker en förpliktelse, som gärnings- mannen enligt lag är skyldig att iaktta i utlandet eller en tjänsteplikt som åvilar honom på (over for) danskt fartyg.