sou · GQB31d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Av detta följer att regresskrav i allmänhet drabbar ansvarsförsäkringen. Försäkringsbolagen har haft tillgång till en fri regressrätt. Vår undersökning av regresspraxis ger vid handen att de använder regressmöjligheterna med viss försiktighet. Såvitt känt finns det inte uppgifter från andra sammanhang med kritik mot bolagens sätt att hantera regressverksamheten. Vår slutsats är att försäkringsbolagen i regressituationerna handlar rationellt och med omdöme. Det är svårt att i lag fastställa i vilka situationer det är önskvärt med regress och en mera detaljerad reglering av regressrätten skulle snarare leda till ett komplicerat system. Till skillnad från de kommittéer som har utrett saken menar vi att det är lämpligast att låta regressrätten omfatta den skadelidandes rätt till skadestånd utan inskränkningar. Detta innebär att det överlåts till försäkringsbolagen att från fall till fall avgöra när regress är lämplig att utföra, vilket i praktiken sker . Ansvarsförsäkringen är också så allmänt förekommande att ansvaret ändå fördelas på ett större kollektiv och risken för ruinerande regresskrav är liten. I de fall skadevållaren saknar försäkring bör denne vara tillräckligt skyddad genom den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen. Det sagda gäller skadeförsäkring och sådan olycksfalls- och sjuk- försäkring som inte är summaförsäkring. Ifråga om olycksfalls- och sjukförsäkring som är summaförsäkring gör sig andra synpunkter gällande. Vad som betalas från en summaförsäkring utgör inte er- sättning för uppkommen skada och den som får försäkringsersätt- ningen är därmed inte förhindrad att också kräva skadestånd. regressrätt för försäkringsbolaget är inte förenlig med detta synsätt. Det gäller också ersättning från en livförsäkring. Vi anser att det inte bör vara möjligt att utöva regressrätt vid sådana summaförsäkringar eller vid livförsäkringar och föreslår att detta skall framgå av en tvingande lagregel. Regress vid solidariskt ansvar När flera är skyldiga att ersätta samma skada ansvarar de i regel solidariskt gentemot den ersättningsberättigade. Skadeståndslagen reglerar inte den inbördes fördelningen av ansvaret mellan de skadeståndsskyldiga, något som ofta ansetts som en lucka i lagstift- ningen. får man i stället falla tillbaka på allmänna principer som har utbildats i doktrin och rättspraxis. Frågan om fördelningen av ansvaret mellan solidariskt skade- ståndsskyldiga står i direkt samband med reglerna om försäkrings- bolagens regressrätt. I samband med den nya reglering av regress- rätten som föreslås bör det i skadeståndslagen införas en regel om den inbördes ansvarsfördelningen, vilken blir tillämplig bl.a. vid återkrav från en ansvarsförsäkring mot en medansvarig. Enligt den regel vi föreslår skall ansvaret fördelas efter en skälig- hetsbedömning där omständigheterna i det enskilda fallet spelar en väsentlig roll. I paragrafen anges vissa speciella faktorer som i sär- skild grad bör påverka prövningen. En sådan faktor är ansvars- grunden, dvs. frågan om skadeståndsskyldigheten grundas på eget eller annans vållande eller på ett strikt ansvar. En annan faktor som nämns särskilt är graden av vållande på ömse sidor. Vi anser däremot att det saknas skäl att särskilt hänvisa till försäkringsförhållandena i lagtexten. Detta sammanhänger bl.a. med att det med den stora spridning ansvarsförsäkringen numera har inte finns anledning att ta särskild hänsyn till den som har avstått från ett sådant skydd. Uppräkningen i paragrafen avslutas emellertid med en hänvisning till omständigheterna i övrigt, vilket gör det möjligt att beakta också sådana förhållanden. Den föreslagna regeln bör föranleda att vissa specialbestämmelser i annan lagstiftning upphävs. innehåller en för- delningsregel som i sak nära överensstämmer med den regel vi före- slår i skadeståndslagen. Vi har emellertid valt att inte nu lägga fram något förslag till ändringar i . lag om ändring i skadeståndslagen Härigenom föreskrivs i fråga om skadeståndslagen (1972:207) dels att det skall införas en ny paragraf, 5 kap. 3 a §, med följande lydelse dels att 6 kap. 1 och 4 §§ skall ha följande lydelse. Om en arbetsgivare betalat sjuklön under sjukperiod enligt 7 § lagen (1991:1047) om sjuklön till en anställd som tillfogats personskada, har arbetsgivaren rätt till ersättning för vad som betalats ut samt de arbetsgivar- avgifter som avses i skatte- betalningslagen (1997:483). Skadestånd med anledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Skadestånd till förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till rattfylleri eller grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan skadestånd som avses i 5 kap. 2 § också jämkas, om den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. Skadestånd med anledning av sakskada eller ren förmögen- hetsskada kan jämkas, om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. Jämkning av skadestånd enligt första eller andra stycket sker efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. Ersättning till arbetsgivare en- ligt 5 kap. 3 a § kan jämkas om den anställde har medverkat till skadan på sätt som anges i första stycket eller om vållande på ar- betsgivarens sida har medverkat till skadan. Jämkning av skadestånd enligt första, andra eller tredje stycket sker efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. Skall två eller flera ersätta samma skada, svarar de solidariskt för skadeståndet, i den mån ej annat följer av att begränsning gäller i den skadeståndsskyldighet som åvilar någon av dem. Vad de solidariskt ansvariga har betalat i skadestånd skall slutligen fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till grunden för skadeståndsansvaret, graden av vållande på ömse sidor samt omständigheterna i övrigt. Denna lag träder i kraft den lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410) Härigenom föreskrivs i fråga om trafikskadelagen (1975:1410) att 12 § skall ha följande lydelse. Trafikskadeersättning med anledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Ersättning till förare som har gjort sig skyldig till rattfylleri eller grovt rattfylleri kan även jämkas, om fö- raren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har per- sonskada lett till döden, kan ersättning som avses i 5 kap. 2 § ska- deståndslagen (1972:207) också jämkas, om den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. Trafikskadeersättning med anledning av sakskada kan jämkas, om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. I fall som avses i 10 § andra stycket skall sådan medverkan till sakskada anses föreligga, om vållande i samband med förandet av det skadade fordonet eller det fordon varmed den skadade egendomen befordrades eller bristfällighet på fordonet har medverkat till skadan. Vidare skall i fall som avses i 11 § tredje stycket sådan medverkan till sakskada anses föreligga, om vållande i samband med spårdriften eller bristfällighet i någon anordning för denna har medverkat till skadan. Ersättning till arbetsgivare en- ligt 5 kap. 3 a § skadeståndslagen kan jämkas om den anställde har medverkat till skadan på sätt som anges i första stycket eller om vållande på arbetsgivarens sida har medverkat till skadan. Jämkning enligt första, andra andra stycket sker efter vad som eller tredje stycket sker efter vad är skäligt med hänsyn till den som är skäligt med hänsyn till den medverkan som har före- på ömse sidor och omständig- kommit på ömse sidor och heterna i övrigt. omständigheterna i övrigt. Denna lag träder i kraft den lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413) Härigenom föreskrivs i fråga om brottsskadelagen (1978:413) att 5 § skall ha följande lydelse. anledning av personskada be- anledning av personskada be- stäms enligt 5 kap. 1–5 §§ ska- deståndslagen (1972:207). ränta betalas dock endast när (1972:207). ersättningen är av väsentlig be- endast när ersättningen är av vård eller försörjning. skadelidandes framtida vård eller Livränta värdesäkras enligt lagen (1973:213) om ändring av ska- ändring av skadeståndslivräntor. Brottsskadeersättning med anledning av kränkning bestäms enligt 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen. Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen. I fråga om brottsskadeersättning tillämpas också 6 kap. 3 § ska- deståndslagen. Rätten till brottsskadeersättning faller dock inte bort, om en ansökan om ersättning före dödsfallet gjorts hos . Denna lag träder i kraft den .. lag om ändring i patientskadelagen (1996:799) Härigenom föreskrivs i fråga om patientskadelagen (1996:799) att 9 § skall ha följande lydelse. När patientskadeersättning bestäms avräknas ett belopp om en tjugondedel av det basbelopp enligt lagen (1962:381) om all- män försäkring som gäller när ersättningen bestäms. När patientskadeersättning bestäms avräknas ett belopp om en tjugondedel av det basbelopp enligt lagen (1962:381) om all- män försäkring som gäller när ersättningen bestäms. Avräkning görs i första hand från annan er- sättning än som avses i 5 kap. 3 a § skadeståndslagen (1972:207). Denna lag träder i kraft den lag om ändring i sjölagen (1994:1009) Härigenom föreskrivs i fråga om sjölagen (1994:1009) att 15 kap. 27 § skall ha följande lydelse. Krav på ersättning för per- sonskada eller försening av pas- sagerare får framställas endast av passageraren eller dennes rätts- innehavare eller, vid dödsfall, den som har rätt till skadestånd enligt 5 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207). Krav på ersättning för per- sonskada eller försening av pas- sagerare får framställas endast 1.av passageraren eller dennes rättsinnehavare 2.vid dödsfall, av den som har 5 kap. 2 § skadeståndslagen 3. av arbetsgivare som har rätt till ersättning enligt 5 kap. 3 a § skadeståndslagen. Denna lag träder i kraft den . förordning om ändring i förordningen (1991:1395) om försäkring mot kostnader för sjuklön enligt 17 § lagen (1991:1047) om sjuklön Härigenom föreskrivs i fråga om förordningen (1991:1395) om försäkring mot kostnader för sjuklön enligt 17 § lagen (1991:1047) om sjuklön att det skall införas en ny paragraf, 14 a §, med följande lydelse. Om ersättning för sjuklön betalats ut från försäkringen in- träder intill det utbetalade beloppet i arbets- givarens rätt till ersättning enligt 5 kap. 3 a § skadeståndslagen (1972:207). Denna förordning träder i kraft den lag om ändring i lagen (1927:77) om försäkrings- avtal Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1927:77) om försäk- ringsavtal att 25 § skall ha följande lydelse. Har i följd av skadeförsäkring försäkringsgivaren i den försäk- för skada utgivit belopp, som rades rätt till skadestånd med anledning av skadan, i och ersätts av försäkringsgivaren. Detsamma gäller vid olycksfalls- den andre, där denne uppsåtligen eller sjukförsäkring i fråga om eller andra utgifter och förluster ock enligt lag är skyldig att utgiva skadestånd evad han är till åtagit sig att ersätta med det skadan vållande eller icke. rätt till återkrav föreligger dock Vid personförsäkring får för- säkringsgivaren inte kräva till- 1 eller 2 § (1972:207) svarar vad som följer av första stycket uteslutande på grund av annans från den som framkallat försäk- ringsfallet eller annars är ersätt- Belopp, som utgivits i anled- ning av liv-, olycksfalls- eller sjukförsäkring, äge försäkringsgi- annan innebörd är utan verkan. varen ej återkräva av den, som eljest i anledning därav är pliktig att gälda skadestånd; dock att, där i avtal om olycksfalls- förbundit sig att för sjukvårds- kostnader eller andra utgifter och sjukdomen medfört, utgiva er- sättning med verkliga beloppet av utgifterna eller förlusterna, vad sålunda av försäkringsgivaren utgivits må återkrävas, efter ty i första stycket är stadgat. 1.Denna lag träder i kraft den . 2.I stället för 25 § första stycket i den nya lydelsen gäller äldre bestämmelser för försäkringar som har meddelats före ikraftträdandet. 3.I stället för 25 § andra stycket i den nya lydelsen gäller äldre bestämmelser om försäkringsfallet har inträffat före ikraftträdandet. 8Förslag till lag om ändring i lagen (1922:382) angående ansvarighet för skada i följd av luftfart Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1922:382) angående an- svarighet för skada i följd av luftfart att 8 § skall upphöra att gälla. Denna lag träder i kraft den . 9Förslag till lag om ändring i lagen (1933:269) om ägofred Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1933:269) om ägofred att 5 kap. 47 § skall ha följande lydelse. olovligen in å annans ägor och olovligen in å annans ägor och gör därå skada, vare djurets ägare gör därå skada, vare djurets ägare pliktig ersätta skadan, ändå att pliktig ersätta skadan, ändå att han ej är därtill vållande. han ej är därtill vållande. ägaren sålunda nödgats utgiva äger han söka åter av den, som Vad nu stadgats om ägare till hemdjur gälle ock den, som mottagit djuret till underhåll eller nyttjande. Denna lag träder i kraft den . 10Förslag till lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter att 6 § skall ha följande lydelse. Skada som orsakas av hund Skada som orsakas av hund skall ersättas av dess ägare, ändå skall ersättas av dess ägare, ändå att han ej är vållande till skadan. att han ej är vållande till skadan. Vad ägaren sålunda nödgats ut- giva äger han söka åter av den som har vållat skadan. Vad nu stadgats om ägare till hund gälle ock den som mottagit hunden till underhåll eller nyttjande. Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för skada som orsakas av en tjänstehund när en polisman använder den i tjänsten, om den skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att ingripa mot honom. Vid tillämpningen av tredje stycket skall med polisman likställas sådan vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla ordning. Denna lag träder i kraft den . 1 Kommitténs uppdrag m.m. Den som drabbas av en personskada har ofta rätt till ersättning från flera olika håll, såsom från det offentliga försäkringssystemet, från frivilliga försäkringar av olika slag och från skadevållaren i form av skadestånd. En grundläggande regel är emellertid att den skadelidande inte bör ha rätt till mer än full ersättning för en skada. Det finns därför behov av regler om hur de olika ersättningsformerna skall samordnas med varandra när den skadelidande får sin ersättning. Det krävs även regler för det fall att den som har betalat ersättning skall ha rätt att rikta återkrav mot den som har orsakat skadan. Sådana regler återfinns bl.a. i 5 kap. 3 § skadeståndslagen (SkL) och i 25 § lagen (1927:77) om försäkringsavtal. I har skadeståndet fått en förhållandevis undanskymd position när det gäller personskadeersättning. Tyngdpunkten har i stället legat på socialförsäkringssystemet och obligatoriska försäk- ringar som t.ex. trafikförsäkringen. Skadeståndets skadeförebyggande och skadebegränsande funktion har tillmätts relativt liten vikt i ersättningssystemet och det har inte setts som något huvudintresse att kostnaderna för personskador förs över till den som orsakat skadan. Detta går tillbaka till överväganden som gjordes under det re- formarbete som ledde fram till skadeståndslagen som trädde i kraft . I propositionen anförde justitieministern att regel- systemet borde tillgodose kraven på social rättvisa och trygghet som det borde leda till ett rationellt utnyttjande av sam- hällets och enskildas ekonomiska resurser. Skadeståndsrätten be- dömdes som ett ofullkomligt instrument för detta. Framför allt ansågs den inte kunna bereda enskilda skadelidande ett tillfredsställande ekonomiskt skydd vid personskador. Även skadeståndets preventiva funktion ifrågasattes.1 En viss omsvängning i synsättet har sedermera 1 Se prop. 1972:5 s. 78 ff. skett genom tillkomsten av miljöskadelagen (1986:225, numera ersatt av 32 kap. ) och produktansvarslagen (1992:18). Det är nu skadeståndslagen trädde i kraft och de nuvarande principerna för samordning mellan olika ersättningsformer vid personskada är delvis omdebatterade. har utvecklingen av olika försäkringslösningar inom det privata försäkringsområdet varit betydande. Det har också i olika sammanhang påpekats att det finns anledning att göra en mer allmän översyn av reglerna om samordning mellan å ena sidan skadestånd för personskada och å andra sidan försäkring och andra förmåner i anledning av skadan.2 Regeringen har därför tillsatt denna kommitté för att utvärdera ersättningssystemet och närmare studera dess effekter. Kommitténs huvuduppgift är att ta ställning till vem som i olika situationer slutligt skall svara för ersättningen till den som drabbas av en personskada. betonas att skyddet för enskilda ska- delidande mot ekonomiska följder av personskador inte får försämras. Det innebär enligt direktiven bl.a. att det allmänna även fort- sättningsvis skall tillförsäkra den skadelidande ekonomisk trygghet vid sjukvård och sjukfrånvaro från arbetet. Vidare får det inte bli besvärligare för den skadelidande att få ut ersättning när väl en per- sonskada har inträffat. En annan utgångspunkt är att den skadelidande fortfarande inte bör bli överkompenserad för ekonomiska skador. Andra förhållanden som vi har att ta hänsyn till är att regelsystemet bör vara någorlunda enkelt och överskådligt, som ersättningsansvaret måste fördelas på ett sätt som kan uppfattas som rimligt. Regleringen bör vidare motverka skador och skaderisker. Även rättsekonomiska aspekter skall tillmätas stor betydelse och det bör eftersträvas att ersättningssystemet är samhällsekonomiskt effektivt. I direktiven framhålls också att vi skall beakta fördelarna med dagens system där skadeståndet spelar en relativt underordnad roll. Det nuvarande systemet innebär att det ekonomiska ansvaret är spritt på olika håll och därmed är mindre betungande än ett ska- deståndsansvar annars kan bli. Detta system har även fått till följd att skaderegleringen är förknippad med förhållandevis små transak- tionskostnader och att tvisterna är få. 2 Se bl.a. bet. 1995/96:LU3 s. 6 och 1996/97:LU9 s. 5 f. vanligt förekommande vilket innebär att effekten av ett ökat skadeståndsansvar pulvriseras. Dessa omständigheter, liksom prak- tiska hänsyn och effektivitetsaspekter i övrigt, skall enligt direktiven tillmätas stor betydelse. Vad som ovan beskrivits är de övergripande utgångspunkter som vi har att ta hänsyn till enligt direktiven. I övrigt är vissa frågor särskilt angivna i direktiven. Hit hör utformningen av reglerna om samordning i 5 kap. 3 § SkL, möjligheterna för offentliga och privata försäkringsgivare och andra att rikta återkrav mot den ansvarige skadevållaren samt vissa följdfrågor. Dessa särskilt angivna frågor är närmare beskrivna i avsnitt 4.2. Vissa andra frågor är däremot uttryckligen undantagna i direktiven. Vi skall inte pröva rent socialförsäkringsrättsliga frågor, som ersättningsnivåerna inom den allmänna försäkringen, och inte heller rent skadeståndsrättsliga frågor, som grunderna för skade- ståndsansvaret eller vilka slags skador skadeståndsansvaret bör omfatta. Vi skall inte heller gå in på försäkringsrättsliga spörsmål som inte har direkt betydelse för frågorna om samordning, t.ex. möjligheten till direktkrav mot skadevållarens ansvarsförsäkring. Utöver de frågeställningar som berörs i direktiven har vi även uppmärksammat vissa problem och frågor i samband med att vi under inledningen av vårt arbete har gått igenom de enskilda ska- deområdena. Vi återkommer till detta under avsnitt 4.4 nedan. Kommitténs direktiv bifogas i sin helhet som bilaga 1. Kommittén har sammanträtt . Därutöver har ordföranden och sekretariatet haft ett stort antal sammanträden med kommitténs experter i olika samman- sättningar. Vid sammanträdena har kommittén haft besök av personer verk- samma inom olika områden som berörs av uppdraget, bl.a. företrädare för , arbetsmarknadens parter, , olika försäkringsbolag och Riksförsäk- ringsverket. Sekretariatet har också haft enskilda möten och omfattade kontakter på annat sätt med företrädare för försäkringsbolag, myndigheter, fackliga organisationer och branschorgan m.m. Vad gäller de internationella förhållandena har sekretariatet haft kontakter med justitiedepartementen och andra departement i , Upplysningar har även inhämtats från andra myndigheter och branschorgan i dessa länder. Ordföranden jämte sekretariatet har besökt justitieministeriet och Trafikförsäkrings- centralen i för att inhämta upplysningar om bl.a. den finländska trafikförsäkringen. Sekretariatet har även haft kontakter med den finländska . Något utredningsarbete som motsvarar vårt uppdrag pågår inte i något av de andra nordiska länderna. När det gäller förhållandena i vissa europeiska länder utom har kommitténs experter bistått kommittén med uppgifter. redogörelse återfinns i bilaga 2. Kommittén har särskilt haft att bedöma vad olika lösningar kan få för konsekvenser för preventionen mot skador och skaderisker, varvid speciellt rättsekonomiska aspekter varit betydelsefulla. I denna del har kommittén anlitat professorn i nationalekonomi vid som tillsammans med doktoranden utfört en undersökning om rättsekonomiska aspekter på skadeståndsrätt och regress vilken återfinns som bilaga 3. Delar av slutsatserna redovisas även i avsnitt 5 och 6. Kommittén har tillställt tio försäkringsbolag samt en enkät avseende regresspraxis. Enkäten och svaren redovisas i bilaga 4 samt i avsnitt 9. har det i liksom i andra länder pågått en dis- kussion om skadeståndsansvarets grund. I detta avsnitt skall något sägas om huvudlinjerna i debatten, främst såvitt avser personskador. Någon mer utförlig analys är det inte fråga om. Den äldre diskussionen om skadeståndsansvaret utgick från ansvaret för eget vållande enligt culparegeln. Skadeståndet uppfattades som en rättvis reaktion mot en begången orätt.1 Regler om skadestånd på grund av brott fanns strafflag, men det var först genom skadeståndslag som fick skrivna regler med giltighet för hela skadeståndsrätten. De skadeståndsrättsliga frågorna hade väsentligen varit reglerade i rättspraxis. Uppfattningen att skadeståndet borde ses i samband med försäk- ringsväsendet, inklusive socialförsäkringen, och att målet borde vara en rationell samordning av dessa ersättningar framfördes i av . Resonemang av denna typ framträdde därefter i ett utlåtande av första lagutskottet till riksdag. Enligt utskottet borde man vid en eventuell revision av skade- ståndsrätten ta stor hänsyn till försäkringsväsendets skadeutjämnande möjligheter; det var ingalunda uteslutet att skadeståndsreglerna kunde utformas så att de i likhet med viss för- säkringsverksamhet fick till huvudsaklig uppgift att skapa social trygghet. Vid en blivande översyn borde de sociala synpunkterna starkt beaktas. Möjligheten att i större eller mindre utsträckning samordna skadeståndsrätten med socialförsäkringen och den allmänna 1 Se , Skadeståndsrätt, 6 uppl. 2000 s. 45. socialpolitiken borde inte lämnas ur sikte. Det ansågs inte uteslutet att avsevärda ändringar i gällande skadeståndsrätt kunde befinnas påkallade från socialpolitisk synpunkt. Särskilt kunde ifrågasättas om den skadelidandes möjlighet till skadestånd i så hög grad borde bero av det sätt på vilket skada uppkommit. Strahl fick därefter, , i uppdrag att utföra en förberedande utredning om lagstiftning på skadeståndsrättens område.