sou · GQB343d3 · 2003-01-01 00:00:00 — När ombudsmannen för talan i en arbetstvist skall detta – som – ske vid Arbetsdomstolen. När talan gäller något av de andra samhällsområdena skall ombudsmannen väcka talan vid tingsrätten. Liksom bör det ligga i ombudsmännens händer att själva bedöma i vilka enskilda fall man skall engagera sig. Detta görs utifrån en lämplighetsprövning där ombudsmannen själv utifrån t.ex. resurser, prejudikatintresse och utsikter till framgång tar ställ- ning till om han eller hon skall driva ett mål. Denna ordning bör bestå. Vårt förslag är alltså att fackliga organisationer – i fråga om arbetstvister – och Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, och Ombudsmannen mot diskrimine- ring på grund av sexuell läggning skall ha rätt att som part för den enskildes räkning föra talan i mål om diskriminering enligt de nya lagarna. För talan i Arbetsdomstolen innebär detta att rättsläget inte änd- ras. Den fackliga organisationens primära talerätt och ombudsmän- nens subsidiära talerätt består. De regler om detta som finns lagar förs över till de nya lagarna utan ändring i sak. För de andra samhällsområdena – där talan skall föras i allmän domstol – ändras både ombudsmännens och domstolarnas roll. Ombudsmän- nen får nya ansvarsområden och domstolarna får nya typer av mål att hantera. Det skall givetvis stå den enskilde fritt att själv föra sin talan i domstol om han eller hon så önskar. Emellertid riskerar den enskilde i ett sådant fall att stå för såväl sina som motpartens rätte- gångskostnader, om han eller hon förlorar målet. Detta kan inne- bära att personer avhåller sig från att väcka talan vid domstol. När en organisation eller någon av ombudsmännen för talan är som framgått organisationen respektive ombudsmannen part i rätte- gången. Därmed kommer den enskilde inte att behöva svara för några rättegångskostnader. Rätt för föreningar m.fl. att engagera sig i rättsliga förfaranden Enligt direktiven skall medlemsstaterna se till att även föreningar, organisationer eller andra rättsliga enheter får engagera sig i rätts- liga förfaranden för att säkerställa att bestämmelserna i direktiven efterlevs. Man kan här tänka sig att t.ex. invandrarorganisationer, trossamfund, organisationer för funktionshindrade eller Riksför- bundet för sexuellt likaberättigande RFSL skall ges rätt att före- träda en enskild i domstol. Den svenska processrätten medger inte att andra organisationer än de på arbetsmarknaden intar partsställning vid sidan av den egentliga parten i en process. Organisationer kan inte heller upp- träda som ombud i rättegångar. Endast fysiska personer kan vara rättegångsombud. Man kan dock inte säga att det finns stränga krav på personer som skall företräda andra i rätten. I motsats till vad som gäller i vissa andra länder inom EU finns det inga krav i svensk rätt på att ett rättegångsombud skall vara advokat. Den företrädare för en organisation som skulle föra talan om organisationen själv var part kan därför normalt uppträda som ombud för medlemmen i rätten. Vi uppfattar inte EG-direktiven så att det obetingat fordras en egen talerätt för organisationen efter mönster av vad som gäller för de fackliga organisationerna och för de fyra ombudsmännen i Arbetsdomstolen. Enligt vår mening räcker det att det är medlem- men som är part i rättegången och att organisationen har de möj- ligheter som redan finns att engagera sig i förfarandet för att stödja sin medlem. 15.3Rättegångskostnader, preskription och andra processuella regler Huvudregeln i fråga om rättegångskostnader är att den som förlo- rar ett mål skall ersätta motparten hans eller hennes rättegångs- kostnad (jfr 18 kap. 1 § ). Den som tappar målet får dessutom stå för sina egna kostnader i målet. En strikt tillämpning av denna huvudregel kan få mindre önsk- värda konsekvenser. Exempelvis kan den ekonomiska risken göra att en person som anser sig ha blivit diskriminerad avstår från att inleda en rättegång. Det kan vara olyckligt både för den enskilde och för det allmänna intresset av vägledande avgöranden. Att behöva ersätta motpartens hans eller hennes kostnader kan också i ett enskilt fall framstå som alltför hårt mot den förlorande parten. Viktiga omständigheter kan ha varit okända för parten eller rättsläget kan ha varit svårbedömt. Det gäller inte minst när fråga är om nya regler som prövats i domstol i endast få fall. Både arbetstvistlagen och lagen om likabehandling av studenter i högskolan har mot denna bakgrund särskilda regler om rättegångs- kostnader. De innebär att domstolen kan förordna om att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad, om den part som förlorat målet hade skälig anledning att få tvisten prövad.1 Även i finns några bestämmelser om rätte- gångskostnader som i viss mån gör avsteg från huvudregeln om förlorande parts kostnadsansvar. I 18 kap. 3 § sägs att i fall då den vinnande parten har inlett en rättegång utan att motparten givit anledning därtill, eller den vinnande parten eljest uppsåtligen eller genom försummelse föranlett onödig rättegång, skall han ersätta motparten hans rättegångskostnad eller, om omständigheterna för- anleder det, vardera parten bära sin kostnad. Likaså gäller att om den omständighet varav utgången berodde inte före rättegången var känd för den tappande parten och han ej heller bort äga kännedom om den, kan domstolen förordna att vardera parten skall bära sin kostnad. I 18 kap. 4 § anges följande. Är i samma mål flera yrkanden och vinner parterna ömsom, skall vardera parten bära sin kostnad eller jämkad ersättning tilläggas endera eller ock, såvitt kostnaderna för olika delar av målet kunna särskiljas, ersätt- ningsskyldigheten därefter bestämmas. Är vad parten tappat av all- enast ringa betydelse, må han dock erhålla full ersättning för sin kostnad. Vi menar att de möjligheter till förordnanden i fråga om rätte- gångskostnader som finns i 18 kap. 3 och 4 §§ inte är tillräckliga. Vi föreslår därför att regler som medger det mer omfattande undantaget från tappande parts kostnadsansvar förs in i de nya lagarna för de mål som handläggs enligt ; en sådan regel gäller redan enligt arbetstvistlagen. Om den part som förlorat målet hade skälig anledning att få tvisten prövad skall alltså domstolen kunna bestämma att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad. Det kan tilläggas att i de fall en ombudsman med stöd av arbets- tvistlagen eller lagen om likabehandling av studenter i högskolan för den enskildes talan drabbas inte den enskilde av några rätte- gångskostnader om målet förloras. 5 kap. 2 arbetstvistlagen och 17 § andra stycket lagen om likabehandling av studenter i högskolan part svarar ombudsmannen för kostnaderna. Detsamma skall gälla även enligt de nya lagarna. Av artikel 7.3 i direktivet mot etnisk diskriminering och artikel 9.3 i arbetslivsdirektivet framgår att direktivens bestämmelser om den enskildes rätt att få sin sak prövad i domstol m.m. och om talerätt för organisationer m.m. inte påverkar tillämpningen av nationella regler om tidsfrister för att väcka talan när det gäller principen om likabehandling. Här ges alltså medlemsstaterna en möjlighet att behålla de natio- nella preskriptionsregler som finns. gäller enligt lagar följande om preskription. När det först gäller tvister om diskriminerande uppsägningar eller avskedanden hänvisar lagarna till bestämmelser i lagen (1982:80) om anställningsskydd (anställningsskyddslagen). Om någon för talan med anledning av uppsägning eller avskedande skall i fråga om preskription 40–42 §§ anställningsskyddslagen tillämpas. Dessa bestämmelser anger att en arbetstagare som avser att yrka ogiltigförklaring av en uppsägning eller ett avskedande skall underrätta arbetsgivaren om detta senast efter det att uppsägningen eller avskedandet skedde. Tiden kan utsträckas till en månad i vissa angivna fall. Den som vill kräva skadestånd eller framställa annat fordringsanspråk skall underrätta motparten om detta från den tidpunkt då den skadegörande handlingen företogs eller fordringen förföll till betalning. Talan i domstol skall sedan väckas efter det att en för- handling avslutades eller tiden för underrättelse gick ut. Om inte underrättelse lämnas eller talan väcks inom rätt tid har parten förlo- rat sin rätt att föra talan. Dessa regler gäller lika för fackligt organiserade arbetstagare och dem som inte är organiserade. De gäller också när någon av om- budsmännen för talan för den enskilde. För andra tvister än sådana som gäller uppsägning eller avske- dande hänvisar lagarna till bestämmelser i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (medbestämmandelagen). I dessa fall skall 64–66 och 68 §§ medbestämmandelagen tillämpas med den skillnaden att den tidsfrist som anges i 66 § första stycket första meningen skall vara . Detta innebär i huvudsak följande. Den som vill yrka skadestånd eller annan fullgörelse skall påkalla förhandling med motparten (arbetsgivaren) efter det att han eller hon har fått kännedom om den omständighet som yrkandet hänför sig till. Förhandlingen skall under alla om- ständigheter påkallas senast efter det att omständighe- ten har inträffat. Den som inte påkallat förhandling i rätt tid förlo- rar rätten till förhandling. Talan i domstol skall väckas efter det att förhandlingen har avslutats. Om en organisation inte iakttar den föreskrivna tiden för för- handling eller väckande av talan, får den enskilde person som är eller har varit medlem i organisationen och som berörs av tvisten vad man kan kalla en personlig tilläggsfrist. Han eller hon skall väcka talan efter det att tiden för organisationen har löpt ut. I fråga om en skadeståndstalan med anledning av ett beslut om anställning som har meddelats av en arbetsgivare med offentlig ställning, räknas tidsfristerna från den dag då anställningsbeslutet vann laga kraft. Medbestämmandelagens bestämmelser om tvisteförhandling och rättegång gäller för förhandlingsberättigade parter, dvs. såvitt nu är av intresse för arbetstagarorganisationer. Det innebär att de för- handlingsfrister som nämnts inte behöver beaktas av en enskild arbetstagare som för talan – oavsett om han eller hon är fackligt organiserad – och inte heller av ombudsmännen. I stället gäller enligt 66 § andra stycket att arbetstagaren skall väcka talan efter det att han eller hon fått kännedom om den omständighet som yrkandet hänför sig till och senast efter det att omständigheten har inträffat. Samma sak gäller för den ombudsman som för talan för den enskilde. Enligt lagen om likabehandling av studenter i högskolan skall en talan i mål om skadestånd enligt lagen väckas efter det att den påtalade handlingen företogs eller en skyldighet senast skulle ha fullgjorts. I annat fall är rätten till talan förlorad. Skillnaderna mellan det arbetsrättsliga, detaljerade systemet och den mera kortfattade ordningen enligt lagen om likabehandling av studenter i högskolan får antas hänga samman med att det arbets- rättsliga systemet som helhet är mera noggrant utmejslat. Särskilt den fackliga organisationens medverkan har betydelse för reglernas utformning. Vi tänker här särskilt på reglerna om tvisteförhandling som processförutsättning. Enligt bestämmelser i arbetstvistlagen får Arbetsdomstolen i princip inte ta upp ett mål till prövning om inte tvisteförhandling utom rätta först ägt rum. Det kan inte komma på fråga att i detta sammanhang göra ändringar i det etable- rade arbetsrättsliga regelverket. Nuvarande bestämmelser lagar bör därför utan ändring i sak föras över till de nya lagarna vad gäller relationen arbetsgivare–arbetstagare. finns det inga skäl till att på de andra samhällsområ- dena införa den rätt komplicerade ordning som gäller för arbetsli- vet. Här är det i stället naturligt att söka ledning i lagen om likabe- handling av studenter i högskolan och mer allmänna överväganden om vilken tidsfrist som är lämplig. Preskriptionsfristens längd är en fråga om en avvägning. Från rättssäkerhetssynpunkt är det å ena sidan angeläget att saken utreds och behandlas skyndsamt. Detta intresse delas i princip av den som anser sig diskriminerad och den som pekas ut som ansvarig. Vidare bör den muntliga bevisningen som kan förekomma i mål enligt lagen presenteras i någorlunda nära anslutning till de berörda för- hållandena. Den tid inom vilken en talan måste väckas får å andra sidan inte vara så snäv så att den enskilde riskerar att lida en rätts- förlust. Den enskilde måste få möjlighet att överväga om en talan skall väckas eller inte. Han eller hon måste ges tid att kontakta någon av ombudsmännen eller annan sakkunnig på området. Vidare måste en ombudsman eller annan som bistår den enskilde få till- räcklig tid på sig att utreda saken och därmed kunna ta ställning till om förutsättningar finns för att väcka talan i domstol. En rimlig tid inom vilken en talan bör väckas är enligt vår mening den tvåårsfrist som finns både som yttersta gräns lagar och som är huvudregeln i lagen om likabehandling av studen- ter i högskolan. Vi föreslår därför att en talan i andra mål enligt de nya lagarna än arbetstvister skall väckas efter det att den påtalade handlingen företogs eller en skyldighet senast skulle ha fullgjorts. I annat fall skall talerätten vara förlorad. En ombuds- man som för talan för en enskild skall väcka talan . I 49 kap. finns bestämmelser om prövningstill- stånd. De innebär följande. I tvistemål där förlikning om saken är tillåten krävs prövningstillstånd för att hovrätten skall pröva tings- rättens dom eller beslut i mål som dels handlagts av en lagfaren domare, dels där värdet av vad som yrkas i målet uppenbart inte överstiger basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäk- ring. Vid tingsrätt är huvudregeln att mål handläggs av en ensam domare om tvisteföremålet är värt högst hälften av basbeloppet. Prövningstillstånd får meddelas endast om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av högre rätt, anledning förekommer till ändring i det slut tingsrätten kommit till eller det annars finns syn- nerliga skäl att pröva överklagandet. I finns också bestämmelser som innebär att prövningsstillstånd krävs för att ett avgörande i hovrätten skall prövas av (54 kap. 9 och 10 §§). Reglerna om prövningstillstånd tillämpas även när ett tingsrättsavgörande över- klagas till Arbetsdomstolen (jfr 4 kap. 12 § arbetstvistlagen). Enligt våra förslag skall mål enligt de nya lagarna prövas i allmän domstol i stor utsträckning. Det saknas i princip vägledande avgöranden från tillämpningen av lagar och jämställdhets- lagen i dess lydelse efter . Ledning kan endast undantagsvis hämtas från jämställdhetslagens tillämpning eftersom nästan alla domar som finns speglar lagen i dess äldre lydelse, som avviker från den lydelse vi föreslår att de nya lagarna skall ha. Jäm- ställdhetslagen gäller dessutom bara i arbetslivet. kommer säkerligen lagen om likabehandling av studenter i hög- skolan och de nya lagarna att sätta sina spår i rättspraxis. Detta lär dock ta och kommer bristen på väg- ledande avgöranden att vara besvärande. I den situationen är det viktigt att bestämmelserna om pröv- ningstillstånd inte tillämpas på så sätt att de tillåts utgöra hinder för att diskrimineringsmål enligt de nya lagarna prövas i flera instanser. Det är ett faktum att domstolarnas arbetsbörda är betydande. Vi bedömer emellertid att domstolarna – oavsett vilka belopp som yrkas i målen och även om tingsrätten avgjort målen med en domare – kommer att beakta behovet av vägledande avgöranden när frågan om prövningstillstånd kommer upp. Inledningsvis kommer det enligt vår mening att vara av vikt för led- ning av rättstillämpningen att överklaganden i mål enligt de nya lagarna prövas av högre rätt. De nuvarande reglerna om prövningstillstånd får anses lämna tillräckligt utrymme för en nyanserad bedömning i det enskilda fallet. Vi föreslår därför inte några ändringar i bestämmelserna. Särskilt om allmän rättshjälp I rättshjälpslagen (1996:1619) finns bestämmelser om rättshjälp. Sådant ekonomiskt stöd för att anlita ett juridiskt biträde m.m. lämnas av staten till en enskild under vissa förutsättningar. Två av dessa förutsättningar är följande. Rättshjälp får beviljas endast om det med hänsyn till angelägenhetens art och betydelse, tvisteföre- målets värde och omständigheterna i övrigt är rimligt att staten bidrar till kostnaderna. Rättshjälp får beviljas endast när det finns särskilda skäl i en angelägenhet som i tingsrätt skall avgöras av en lagfaren domare enligt 1 kap. 3 d § . Att rättshjälp lämnas endast när det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna innebär att stor vikt fästs vid angelägenhetens art och betydelse. Vi menar att frågor om diskriminering – dvs. frågor om mänskliga rättigheter – måste ses som verkligt viktiga angelägenheter, både för den enskilde och i förlängningen för det allmänna. Det får antas att domstolarna kommer att ta fasta på detta förhållande när frågor om rättshjälp prövas. Regeln innebär vidare bl.a. att det normalt är uteslutet att bevilja rättshjälp för en angelägenhet som redan varit föremål för en rätts- lig prövning. Det som här avses är rättslig prövning i meningen tidigare rättegångar. Det är viktigt att notera att bestämmelsen inte tar sikte på den sortens rättsliga förhandsbedömning eller prövning som kan förekomma hos någon av ombudsmännen när en enskild person som anser sig ha blivit diskriminerad vänder sig dit för råd och stöd. Det lagstiftaren haft i åtanke är i första hand vårdnads- och umgängestvister som ibland inleds på nytt inom relativt korta tider utan att förhållandena har ändrats i nämnvärd utsträckning.2 Att någon av ombudsmännen väljer att inte bistå den enskilde kan dessutom ha många orsaker. Det kan vara frågan om att talans ut- sikter till framgång bedöms vara små. Men det kan också vara fråga om t.ex. bristande resurser hos ombudsmannen. De nya lagarnas vidgade tillämpningsområden kommer att innebära en påfrestning på ombudsmännens resurser. Inte minst när en preskriptionsfrist gått ut eller närmar sig sitt slut kan det antas att ombudsmännen emellanåt tvingas avstå från att ta sig an en sak trots att det materi- ellt sett finns en befogad anledning att driva saken vidare. Vi utgår från att det faktum att den enskilde inte fått stöd av någon av om- budsmännen inte kommer att åberopas som skäl för att neka honom eller henne rättshjälp. 2 Jfr t.ex. prop. 1996/97:9 s. 123 Bestämmelsen om att rättshjälp får beviljas endast när det finns särskilda skäl i en angelägenhet som i tingsrätt skall avgöras av en lagfaren domare enligt 1 kap. 3 d § avser mål där tvisteföremålets värde uppenbart inte överstiger ett halvt basbe- lopp. Denna regel skulle kunna innebära att rättshjälp nekas i mål där endast symboliska eller små skadestånd yrkas. Vi bedömer dock att risken för en sådan utveckling inte är stor. När det gäller vilka skäl som skall anses utgöra särskilda skäl bedömer vi att dom- stolarna oavsett tvisteföremålets värde kommer att ta fasta på målens principiellt sett viktiga karaktär. Typiskt sett kan antas att påståenden om diskriminering kommer att anses utgöra tillräckliga skäl för rättshjälp även om endast ett lägre skadestånd yrkas. På samma sätt som ovan angående prövningstillstånd menar vi att reglerna om rättshjälp får anses lämna tillräckligt utrymme för en nyanserad bedömning i det enskilda fallet. Vi föreslår därför inte några ändringar i bestämmelserna. Några andra viktiga processuella regler Enligt lagar skall 34 § andra och tredje styckena, 35 § andra och tredje styckena, 37 §, 38 § andra stycket andra meningen, 39–42 §§ samt 43 § första stycket andra meningen och andra stycket anställningsskyddslagen tillämpas när någon för talan med anledning av en uppsägning eller ett avskedande. Genom hänvis- ningen gäller ett antal praktiskt viktiga processuella bestämmelser i anställningsskyddslagen även i diskrimineringsmål i arbetslivet. Det är i huvudsak fråga om följande reglering. Uppkommer tvist om en uppsägnings giltighet, upphör inte anställningen till följd av uppsägningen förrän tvisten har slutligt avgjorts. Arbetstagaren får som huvudregel inte heller avstängas från arbetet och han eller hon har rätt till lön och andra förmåner så länge anställningen består. Domstolen kan dock interimistiskt – för tiden intill det slutliga av- görandet – besluta att anställningen skall upphöra vid uppsäg- ningstidens utgång eller vid den senare tidpunkt som domstolen bestämmer eller att en pågående avstängning skall upphöra. När någon avskedats kan domstolen besluta att en anställning trots avskedandet skall bestå tills tvisten har slutligt avgjorts. I så fall får arbetsgivaren inte avstänga arbetstagaren från arbetet och denne har rätt till lön och andra förmåner så länge anställningen består. Om en domstol genom lagakraftvunnen dom har ogiltig- förklarat en uppsägning eller ett avskedande, får arbetsgivaren inte avstänga arbetstagaren från arbete på grund av de omständigheter som har föranlett uppsägningen eller avskedandet. Härutöver finns lagar en bestämmelse som innebär att som arbetstagare anses också arbetssökande och som arbetsgivare också den som någon har sökt arbete hos. Arbetssökande skall vidare jämställas med arbetstagare också när reglerna om tvisteför- handling i medbestämmandelagen tillämpas i en tvist enligt de nya lagarna. Syftet med det är att säkerställa att rättegångar om diskri- minering av arbetssökande blir förberedda på samma sätt som mål som gäller arbetstagare. Även de målen skall föregås av tvisteför- handlingar om sådana föreskrivs i en avtalad förhandlingsordning eller kommer i fråga på grund av bestämmelser om tvisteförhand- lingar i medbestämmandelagen. Dessa regler bör överföras till de nya lagarna. De skall gälla i de mål som handläggs enligt arbetstvistlagen. Enligt lagar och lagen om likabehandling av studenter i högskolan skall vidare en talan som förs av någon av ombudsmän- nen behandlas som om talan hade förts av arbetstagaren eller den arbetssökande själv. Dessa regler innebär bl.a. att den person för vilken en ombudsman för talan omfattas av en doms rättskraft. Den innebär också att den enskilde själv kan överklaga en tings- rättsdom om inte ombudsmannen gör det. Även denna reglering bör överföras till de nya lagarna. Den skall gälla i alla mål – både de mål som handläggs enligt arbetstvistlagen och de där tillämpas. Både lagar och lagen om likabehandling av studenter i högskolan har vidare bestämmelser om hur den enskilde skall behandlas när någon av ombudsmännen formellt är part. Detta tar sikte på frågor om jäv, den enskildes personliga inställelse inför domstolen, att han eller hon skall höras under sanningsförsäkran och andra frågor som rör bevisningen. Handläggningen enligt arbetstvistlagen i Arbetsdomstolen skiljer sig något från handlägg- ningen i allmän domstol. Arbetsdomstolen tillämpar ibland mer informella rutiner, t.ex. i fråga om kallelser till förhandlingar, och reglerna är inte fullt ut identiskt utformade.3 Vi anser inte att hand- läggningen enligt arbetstvistlagen respektive måste vara identisk i alla avseenden; tvärtom synes det finnas skäl för att behålla nuvarande ordning. De skillnader som således före- 3 Jfr t.ex. 4 kap. 5 § första stycket arbetstvistlagen med 42 kap. 12 och 21 §§ ligger innebär dock att de nya lagarna bör ha två olika bestämmel- ser om vad som skall gälla i respektive domstol angående den enskildes roll när han eller hon formellt inte är part. I sak behålls alltså nuvarande ordning i dessa avseenden. i detta sammanhang bör nämnas följande. En talan om skadestånd som grundas på ett beslut om anställning som har med- delats av en arbetsgivare med offentlig ställning får enligt lagar inte prövas förrän anställningsbeslutet har vunnit laga kraft. Skälet till detta är att det ansetts att processen i domstol inte bör påbörjas innan det är klarlagt vem av flera arbetssökande som slut- ligen får ett arbete.