sou · GQB369d2 · 2003-01-01 00:00:00 — 5Frågor kring den rättsliga processen I det här kapitlet redogörs för aktuella utredningsproblem, vissa utredningsverktyg och tvångsmedel som står till förfogande för polis och åklagare samt de möjligheter som finns till stöd för brottsoffer. Synpunkter i fråga om utredningsproblem har kommittén fått del av bl.a. genom kontakter med polismyndigheter och åklagarmyndigheter, genom den utfrågning om människo- handel som kommittén anordnat samt vid besök på Europol (se kapitel 4). 5.1Utredningsproblem redovisade av m.fl. Utöver de utredningsbegränsningar som följer av föregående kapitel och som har att göra med framför allt brottens straffskala, finns det vissa problem som gör sig särskilt gällande vid den gränsöverskridande brottslighet kommittén haft att utreda. Det handlar framför allt om att de utlänningar som i många fall kan komma att behövas i brottsutredningen avvisas från innan utredningen har kunnat avslutas. Den stora uppmärksamhet som människohandel nu fått även i är här relativt ny, vilket gör att det inte finns någon större erfarenhet hos polismyndigheterna av att utreda sådan brottslighet. Arbetet med att förbättra utredningarna och fortbilda poliser och åklagare pågår framför allt inom RKP. I RKP:s uppgift som nationell rapportör ingår bl.a. att studera hur förundersökningarna bedrivs och att utvärdera utredningsmetoderna. RKP har redovisat sitt arbete med uppdraget som nationell rapportör i fyra lägesrapporter. I dessa har de pekat på framför allt följande utredningsproblem vilka i varierande mån gäller även i andra länder. En utlänning får avvisas om det kan antas att utlänningen inte kommer att ha tillräckliga medel för sin vistelse här eller för sin Frågor kring den rättsliga processen Avvisning kan också ske om det kan antas att utlänningen inte kommer att försörja sig på ett ärligt sätt. Den slutsatsen kan dras beträffande exempelvis de utländska kvinnor som grips i samband med prostitution. Enligt RKP avvisas utländska kvinnor som prostitueras i och som således kan ha varit föremål för människohandel på den grunden att de inte har tillräckliga medel för sin vistelse och hemresa. Bedömningen av vad som är tillräckliga medel görs med hänsyn till hur länge de avser att stanna, hur gamla de är, årstid, om det finns någon ekonomisk garant i landet etc. Att beslut fattas på den grunden trots att det egentligen kan vara fråga om att kvinnan prostitueras kan göra att polisen går miste om viktig information som rör människohandel. Det är polismyndigheten som fattar beslut om avvisning i dessa fall. Det finns ingen uttrycklig skyldighet att avvisa. Möjligheten föreligger däremot och tillämpas efter en bedömning i varje enskilt fall. Om beslutet fattas skall det verkställas . Det har ibland lett till att kvinnor som skulle kunna bidra med viktiga upplysningar i en förundersökning om koppleri inte finns i landet när brottet skall utredas. Om utredande personal måste resa till kvinnans hemland för att hålla förhör eller om kvinnorna måste resa till för att vittna inför domstol blir detta en stor kostnad. Eftersom många polismyndigheter har en synnerligen ansträngd ekonomi finns det en risk att komplicerade och kostsamma utredningar begränsas till ett minimum. I det s.k. Gyllene Ratten-ärendet (se avsnitt 6.4) förelåg sådana problem. När de misstänkta gärningsmännen identifierats och förundersökningen kunde ta fart fanns ingen av kvinnorna i . För att skaffa och säkra bevismaterial spanade polisen på fyra personer . Fysisk spaning är mycket kostsam. De utredningar om koppleri som inletts och ibland fullföljts är typiskt sett tidskrävande och brådskande, eftersom det inte är ovanligt att den eller de misstänkta är frihetsberövade. Ett annat skäl till att förundersökningarna på området är få är att olika polismyndigheter gör olika prioriteringar. Många polis- myndigheter tillämpar principen att brott som rent typiskt ger höga straff prioriteras. De flesta fall av handel med kvinnor innefattar dock våld mot kvinnor och är till sin natur en grov gränsöverskridande brottslighet, brottstyper som enligt regeringen skall prioriteras. Även om polissamverkan mellan länderna i har ökat med och inrättandet av Europol så omfattar detta Frågor kring den rättsliga processen inte de länder från vilka många av kvinnorna kommer. Ett sätt att utvidga samarbetet även till sådana länder är att förstärka den nationella utredningsgruppen med poliser från kvinnornas hemländer. Dessa poliser kan dels fungera som tolkar och snabbt förmedla information mellan de inblandade ländernas poliskårer, dels ge kvinnorna ökad trygghet då de återvänder till sina hemländer. RKP har sett flera exempel på att kvinnor som har avvisats från i samband med inresa på grund av misstänkt prostitution därefter har kunnat resa in över en annan gränsort. I de fallen har det visat sig, att den person som stått som ekonomisk garant ofta är den hallick som kommer att styra kvinnan eller är en av hallickens medhjälpare. har polisen ingen central registrering av de personer som direktavvisas i samband med gränskontroll. Det finns inte heller något register över personer som agerat ekonomiska garanter för andra i samband med inresa. Detta gör att det blir mycket svårt för polisen att ingripa tidigt mot misstänkta fall av människohandel och att samla bevis mot de personer som biträtt hallickar i samband med inresa. I många fall är det den svenska gränskontrollen som först kommer i kontakt med kvinnor som transporteras till . Gränskontrollen kan utgöra ett viktigt led i utredningen, men detta förutsätter att den personalen har getts kunskap om hur dessa fall skall identifieras och vad som initialt skall göras. I kampen mot människohandel finns ett stort behov av internationell samordning. Ansvaret för denna uppgift åvilar RKP och dess Kriminalunderrättelsetjänst. har dock inte RKP resurser att bedriva något operativt kriminalunderrättelsearbete på det här området. Genom stadganden i polisdatalagen (1998:622) finns möjlighet för polisen att upprätta tidsbegränsade särskilda undersök- ningsregister för att bekämpa den grova organiserade brottsligheten. Denna typ av register har visat sig effektiva för att systematisera information och identifiera brottsliga nätverk. Med de resurser RKP har för att bekämpa handel med kvinnor saknas förutsättningar för att på ett effektivt sätt behandla alla de underrättelseuppslag som kommer från såväl nationella som internationella kontakter. Även om materialet och uppgifterna vidarebefordras inom saknas en nationell samordning och registrering av informationen. Det finns en uppenbar risk att avsaknaden av samordning av det internationella underrättelse- arbetet försvårar det operativa arbetet. Frågor kring den rättsliga processen Ett annat problem består i kvinnornas ovilja att vittna mot gärningsmännen. Oviljan har sin grund i en rädsla för dels gärningsmännens hämnd, dels myndigheterna i destinationslandet. När vissa delar av prostitutionen flyttades inomhus efter att köp av sexuella tjänster förbjöds i försvårades spaningssituationen. Detta kunde inte kompenseras med teknisk spaning eller bruk av straffprocessuella tvångsmedel eftersom straffsatsen för koppleri är för låg. Först om skälig misstanke för grovt koppleri föreligger kan polisen använda t.ex. hemlig teleövervakning för att utreda om hallicken kontrollerar de prostituerade per mobiltelefon. Det har också blivit svårt att få kunder att vittna om eventuella hallickar och andra organisatörer, eftersom kunderna numera själva är brottslingar. RKP ger, som redogjorts för, ut lägesrapporter om handel med kvinnor. De har innehållit bl.a. följande förslag till åtgärder. Personal på ambassader och konsulat som ansvarar för och hand- lägger konsulära frågor bör utbildas för att lättare kunna upptäcka inbjudningar och viseringsansökningar som kan misstänkas vara led i människohandel. Tyngdpunkten bör läggas på utlandsmyndig- heter i de regioner som svarat för den största ökningen av kvinno- handel riktad mot . Möjligheten till tidsbegränsade uppehållstillstånd under pågående rättsprocess till de kvinnor som prostituerats samt rätt till stödperson och målsägandebiträde bör prövas. Syftet skall vara att motivera de kvinnor som prostituerats att vittna mot organisatörer och hallickar. Möjligheten till skyddat boende bör också utredas. Den kunskap som finns om vilka utredningstekniker som behövs måste spridas över hela landet och inte stanna hos de polismyndigheter som haft utredningar om människohandel. En central utbildning måste ordnas där de olika teknikerna kan jämföras och spridas. Den svenska polisen måste få möjlighet att verka lika internationellt som brottslingarna. Viss möjlighet finns genom Europol och , men det är inte tillräckligt. RKP kommer att utreda vilka lagliga möjligheter det finns för svensk polis att begära hjälp av poliser från andra länder och använda dem som konsulter i , dock utan att de ges polisiär befogenhet. Frågor kring den rättsliga processen I sin senaste rapport, nr 4 utgiven , anför RKP bl.a. följande. Det finns nu inom polisen en förhållandevis bred kunskap om handel med kvinnor. Kunskaperna ger bättre färdighet att uppmärksamma och agera på ett tidigt stadium. Det är emellertid också viktigt att det avsätts resurser för detta arbete. I samband med Schengeninträdet anställdes t.ex. ett stort antal passkontrollanter som har visat prov på god iakttagelseförmåga och rapporteringsbenägenhet. Inrättandet av de internationella åklagarkamrarna innebär att åklagarkompetensen på området koncentreras. En utbildning för landets kamrar har inletts och bör fortsättas. Kriminalunderrättelsetjänsten och gränskontrollerna bör ha ett nära samarbete och arbetet i gränsen bör vara mer underrättelsestyrt. Det betyder att man vid gränskontroll samlar in uppgifter och ställer frågor utifrån samband och trender som uppfattas av enheter med nationell överblick. Därför behövs också kunskaper om vad som krävs för att underlätta utredning och lagföring. Mot nyttan av information måste dock ställas kravet på att åtgärderna vidtas utan att någon resandegrupp diskrimineras. En särskild utbildningsinsats för gränskontrollpersonal bör därför genomföras. Dessutom är det angeläget att få en kartläggning av problematiken med människohandel liksom en uppfattning om omfattningen av handel via Internet. I de fall utredningssamarbete blir aktuellt med stöd av Östersjösamarbetet är det angeläget att kunna agera snabbt. Riktlinjer för vilket land som skall stå för kostnader för boende, resor, försäkring m.m. bör då ha utformats. RPS har för avsikt att tillsammans med utreda förutsättningarna för att upprätta ett register över alla som direktavvisas från . RPS anser det också lämpligt att regeringen låter utreda möjligheterna att inrätta ett register över personer som uppträder som ekonomiska garanter för utlänningar som besöker . Frågor kring den rättsliga processen 5.2Vissa utredningsverktyg och tvångsmedel I polisens och brottsbekämpande arbete ingår normalt att ingripa mot gärningsmannen så snart förutsättningar för detta föreligger. Inte minst i den gränsöverskridande brottsbekämp- ningen tillämpas dock i viss utsträckning vad som brukar kallas kontrollerade leveranser. Denna metod har tillämpats sedan 1960- talet av både polis och för att komma åt de personer som står bakom den organiserade narkotikahandeln. Begreppet kontrollerad leverans används när tull eller polis avsiktligt underlåter att ingripa mot ett smugglingsbrott eller annan grov brottslighet som rör narkotikahandeln. Det har blivit aktuellt att tillämpa metoden även avseende transporter av tobak eller alkohol som på ett otillåtet sätt förs in i landet eller misstänks utgöra ett skatteundandragande. Metoden har inte givits någon närmare reglering i lag, utan förfarandet har utvecklats i praxis. Av , och promemoria (RPS rapport 1994:3) angående kontrollerade leveranser av narkotika m.m. framgår följande om beslutsfunktioner och rutiner. En kontrollerad leverans förutsätter så gott som undantagslöst att det finns skälig misstanke mot någon angiven person. Ytterst är det förundersökningsledaren som avgör om metoden med kontrollerad leverans skall tillämpas i ett enskilt ärende. För att kontrollerad leverans skall genomföras krävs att de inblandade myndigheterna är överens om att så är lämpligt i det enskilda fallet. Vid en leverans som innebär ett gränsöverskridande skall både tull, polis och åklagare ge sitt samtycke. Vid en kontrollerad leverans inom landet skall polis och åklagare vara ense om att metoden skall användas. 5.2.2Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden, som befordras till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet (27 kap. 18 § första stycket , RB). Telefonsamtal, telefaxmeddelanden och telegram är alla exempel på telemeddelanden. Frågor kring den rättsliga processen Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram (27 kap. 19 § första stycket RB). Hemlig teleavlyssning får, enligt 27 kap. 18 § andra stycket RB, användas vid förundersökning angående brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är belagd med straff. Hemlig teleövervakning får, enligt 27 kap. 19 § andra stycket RB, användas vid förundersökning angående brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , brott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64) eller sådant brott enligt 6 § första eller tredje stycket lagen (2000:1225) om straff för smugg- ling, eller försök, förberedelse eller stämpling till brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , om sådan gärning är belagd med straff. Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning får dock beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Vidare får hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning ske endast om någon är skäligen misstänkt för brottet och åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Frågor om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning prövas av rätten på ansökan av åklagaren. Bestämmelser om hemlig kameraövervakning finns i lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning. Lagens giltighetstid har förlängts till utgången av (SFS 2002:16). Hemlig kameraövervakning innebär att fjärrstyrda TV-kameror, andra optisk-elekroniska instrument eller därmed jämförbara utrustningar används för optisk personövervakning vid förunder- sökning i brottmål, utan att upplysning om övervakningen lämnas. Hemlig kameraövervakning får användas vid förundersökning angående brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om sådan gärning är belagd med straff. Hemlig kameraövervakning får användas endast om någon är skäligen misstänkt för brottet, åtgärden är av synnerlig vikt för Frågor kring den rättsliga processen utredningen samt skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Frågor om hemlig kameraövervakning prövas av rätten på ansökan av åklagaren. Den som är på sannolika skäl misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller därutöver, får enligt 24 kap. 1 § RB häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållanden eller någon annan omständighet finns risk för att han eller hon avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning eller fortsätter sin brottsliga verksamhet. Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse , skall häktning ske, om det inte är uppenbart, att skäl till häktning saknas. Häktning får ske endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller det men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Enligt 24 kap. 2 § RB får den som är på sannolika skäl misstänkt för brott häktas oberoende av brottets beskaffenhet, om han eller hon är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans eller hennes uppgift om detta kan antas vara osann, eller om han eller hon saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han eller hon genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff. Även den som endast är skäligen misstänkt för brott får häktas, om förutsättningarna för häktning i övrigt är uppfyllda enligt 1 eller 2 §§ och det är av synnerlig vikt att han eller hon tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning om brottet (24 kap. 3 § RB). Beslut att häkta någon meddelas av rätten. På begäran av åklagaren kan rätten även pröva om den häktades kontakter med omvärlden skall få inskränkas. Tillstånd till sådana restriktioner får meddelas endast om det finns risk för att den misstänkte undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning (24 kap. 5 a § RB). Om det finns skäl att häkta någon, får han eller hon anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häktning, men är den misstänkte skäligen misstänkt för Frågor kring den rättsliga processen brottet, får han eller hon anhållas, om det är av synnerlig vikt att han eller hon tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning (24 kap. 6 § RB). Beslut om anhållande meddelas av åklagaren. Principen om bevisomedelbarhet innebär att bevisupptagning skall äga rum vid huvudförhandlingen (35 kap. 8 § RB). Endast i särskilt angivna fall får bevisupptagning ske utom huvudförhandling. Bestämmelsen i 23 kap. 15 § RB ger viss möjlighet till bevisupptagning redan under förundersökningen. Förutsättningen är att det föreligger en fara för att bevis som skall åberopas vid huvudförhandlingen annars går förlorat eller då endast med svårighet kan föras, t.ex. om det är anledning anta att ett vittne på grund av sjukdom, resa eller annan orsak skall vara ur stånd att inställa sig vid huvudförhandlingen. Enligt 36 kap. 19 § RB får förhör med ett vittne äga rum utom huvudförhandling, (1) om det inte är möjligt för vittnet att infinna sig vid huvudförhandlingen eller (2) om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen. Första punkten avser framför allt den situationen att den som skall höras som vittne är varaktigt så svårt sjuk att han eller hon inte kan infinna sig till en huvudförhandling. När det gäller den andra punkten skall rätten göra en avvägning mellan å ena sidan kostnaderna (som drabbar part eller staten) och olägenheterna av ett förhör direkt vid huvudförhandlingen och å andra sidan vikten av att ett sådant förhör kommer till stånd. I sistnämnda hänseende är av intresse dels målets betydelse, t.ex. om det rör ett bagatellbelopp eller ett större värde, dels vittnesberättelsens betydelse för målets utgång, dels om det är av betydelse för rättens bevisvärdering att olika vittnen förhörs vid samma förhandlingstillfälle. Vidare bör rätten alltid överväga möjligheterna att som ett alternativ till förhör utom huvudförhandling höra vittnet per telefon vid själva förhandlingen. Bestämmelsen i 36 kap. 19 § RB är tillämplig även beträffande förhör av målsägande (37 kap. 3 § RB). Vid bevisupptagning utom huvudförhandling tas beviset upp antingen vid den domstol där målet handläggs eller vid en annan Frågor kring den rättsliga processen Sådan bevisupptagning kan ske även vid utländsk domstol. Till bevisupptagningen skall åklagaren, den tilltalade och hans eller hennes försvarare kallas. Att ett bevis upptagits utom huvudförhandling utesluter inte att det måste tas upp även vid huvudförhandlingen. Enligt 35 kap. 13 § RB skall nämligen beviset tas upp på nytt, om rätten finner detta vara av betydelse i målet och det inte föreligger hinder mot att ta upp beviset. Om det inte gått rätt till vid en bevisupptagning utom huvudförhandling, måste ett förnyat upptagande anses vara av betydelse. Om beviset inte skall tas upp på nytt skall det läggas fram på lämpligt sätt, t.ex. genom uppspelning av band- eller videoupptagning från ett förhör eller uppläsning av protokoll. Utsagor som upptagits utom huvudförhandling anses rent allmänt ha ett lägre bevisvärde än utsagor som har lämnats i samband med en sådan förhandling. Enligt 35 kap. 14 § första stycket 2 RB får en uppteckning av en berättelse, som någon lämnat inför polismyndighet, åberopas som bevis i rättegång, om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten. Detta gäller också i fråga om en fonetisk eller liknande upptagning av en berättelse. Bestämmelsen tillämpas bl.a. beträffande små barn som inte kan höras vid en rättegång. Innehållet i artikel 6 av om de mänskliga rättigheterna måste beaktas i sammanhanget. I artikeln föreskrivs bl.a. att envar när det gäller anklagelse mot honom eller henne för brott skall vara berättigad till en rättvis (fair) och offentlig rättegång (punkt 1). Bland särskilt angivna minimirättigheter som därvid skall tillkomma den anklagade nämns i artikeln rätten att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom eller henne (punkt 3 d). har i en serie avgöranden belyst innebörden av denna artikel när det gäller fall då uppgifter lämnade utom rätta har åberopats mot en tilltalad utan att uppgiftslämnaren personligen har hörts vid rätten. Domstolen har därvid konstaterat att frågan om tillåtligheten av viss bevisning i första hand regleras av nationell lag och har begränsat sin bedömning till frågan huruvida processen som helhet, däribland sättet för bevisupptagningen, uppfyllt de krav som kan ställas på en rättvis rättegång. Vid denna prövning har Frågor kring den rättsliga processen uttalat att all bevisning i princip måste framläggas i den tilltalades närvaro vid en offentlig förhandling inför rätten. Detta betyder enligt domstolen dock inte att vittnesutsagor för att kunna användas som bevisning alltid måste avges vid en sådan förhandling; att som bevisning använda sådana utsagor som gjorts under förfarandet före rättegången är inte i och för sig oförenligt med punkterna 3 d och 1 i artikel 6, under förutsättning att försvarets rättigheter har respekterats. Enligt vad domstolen har uttalat kräver dessa rättigheter som regel att den tilltalade skall få en tillräcklig och adekvat möjlighet att motsäga och utfråga den som vittnat mot honom eller henne, antingen då vittnet gjorde sitt uttalande eller också i ett senare skede av förfarandet. I konsekvens med denna uppfattning har domstolen i flera av fallen funnit det stridande mot artikel 6 att lägga uppgifter lämnade hos polis- eller åklagarmyndighet till grund för en fällande dom när uppgiftslämnaren inte hörts i rättegången och den tilltalade eller företrädare för honom eller henne inte heller i annat sammanhang fått tillfälle att utfråga denne. De ifrågavarande uppgifterna synes i dessa fall ha varit den enda eller i varje fall den helt avgörande bevisningen mot den tilltalade. Genom lagen (1999:613) om försöksverksamhet med video- konferens i rättegång har det införts en möjlighet att under vissa förutsättningar använda videokonferens vid handläggning av mål och ärenden vid allmän domstol.