sou · GQB310 · 2003-01-01 00:00:00 — De planer som upprättas av länsstyrelserna i , , och skall dessutom behandla frågor om alarme- ring, utrymning, utdelning av jodtabletter och sådant bistånd som sägs i 25 §. Uppgifter om biståndet skall även behandlas i den plan som skall upprättas av i . Paragrafen motsvarar 47 och 48 §§ RäF. 18 § Till räddningsledare i räddningstjänst vid utsläpp av radioakti- va ämnen från en kärnteknisk anläggning får endast den förordnas som har behörighet att vara räddningschef och som har erfarenhet av att leda stora räddningsinsatser, eller den som har motsvarande kvalifikationer. Paragrafen motsvarar 48 a § RäF. 19 § Omkring kärnkraftverken i , Forsmark, och Simpevarp skall finnas en inre beredskapszon och en zon för strålningsmätning (indikeringszon) enligt vad som anges i bilaga till denna förordning. Paragrafen motsvarar 49 § RäF. 20 § Vid varje kärnkraftverk skall varning förberedas så att larm kan ges med signaler utomhus inom en central varningszon närmast kraftverket och att larm också genom särskild utrustning kan ges inomhus i bostäder, lokaler och andra anläggningar inom den inre beredskapszonen. Gränsen för den centrala varningszonen skall ligga på ett avstånd av minst fem och högst från kärnkraftverket. Paragrafen motsvarar 50 § RäF. Den bestämmelse som återfinns i 50 § RäF om att larm endast skall ges inom sektorer av den inre beredskapszonen är med den ändrade teknik som står till buds inte möjlig att uppfylla med rimliga insatser. Dessutom uppfyller den inte de bestämmelser som ges i 14 § andra stycket om att be- folkningen i en olyckssituation som medför risk för strålning ome- delbart skall underrättas om fakta om olyckan och om de regler som gäller för befolkningen och de hälsoskyddsåtgärder som skall vidtas. Den teknik som används innebär att alarmering kan ske via utomhusaggregat inom en central varningszon och via s.k. RDS-mottagare inom den inre beredskapszonen. 21 § De som bor inom den inre beredskapszonen skall på lämpligt sätt informeras om innehållet i den plan som avses i 17 §. Paragrafen motsvarar 51 § RäF. 22 § Inom den inre beredskapszonen skall jodtabletter delas ut till allmänheten. Dessutom skall jodtabletter hållas i lager som medger en komplettering av förhandsutdelningen och en begränsad utdel- ning inom indikeringszonen. Paragrafen motsvarar 52 § RäF. 23 § i skall i samråd med och upprätta en bered- skapsplan för den kärntekniska anläggningen i . Paragrafen motsvarar 53 § RäF. 24 § Kommunen skall biträda med beredskapsplane- ringen beträffande den inre beredskapszonen. Inom indikeringszonen skall kommunen biträda genom att ställa personal och egendom till förfogande för mätning och inrapportering av mätresultatet. Paragrafen motsvarar 54 § RäF. 25 § Inom länsstyrelserna i , , och skall organiseras en personalberedskap för räddningstjänsten enligt 4 kap. 7 § lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser. Dessa länsstyrelser och i skall bistå andra länsstyrelser i frågor om sådan räddningstjänst. Paragrafen motsvarar 55 § RäF. 26 § får efter hörande av Statens strål- skyddsinstitut meddela ytterligare föreskrifter om räddningstjäns- ten enligt 4 kap. 7 § lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser. För saneringen enligt 4 kap. 9 § nyssnämnda lag får meddela ytterligare föreskrifter i samråd med Sta- tens strålskyddsinstitut och efter hörande av andra berörda myn- digheter och organisationer. Paragrafen motsvarar 56 § RäF. 27 § skall utöva tillsynen över efterlevnaden av lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser och med stöd av lagen meddelade föreskrifter i frågor som rör planläggningen av räddningstjänsten enligt 4 kap. 7 § lagen samt planläggningen av saneringen enligt 4 kap. 9 § sam- ma lag. Paragrafen motsvarar 57 § RäF. 28 § Vid räddningstjänst enligt 4 kap. 7 § lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser skall Sta- tens strålskyddsinstitut ge råd om strålningsmätningar samt sam- ordna och biträda med strålskyddsbedömningar. Paragrafen motsvarar 58 § RäF. 29 § Om en olycka eller en överhängande fara för en olycka påkal- lar en gemensam räddningsinsats från två eller flera statliga myn- digheter med ansvar för räddningstjänst, skall räddningsledarna komma överens om vem som skall leda insatsen. Paragrafen motsvarar 59 § RäF. 30 § Om en statlig myndighet har lämpliga resurser för att delta i räddningsinsatser, är myndigheten skyldig att medverka i planlägg- ningen av räddningstjänsten och vid övningar i räddningstjänsten. Paragrafen motsvarar 60 § RäF. 31 § får meddela ytterligare föreskrifter om samordning av räddningstjänsten och saneringen efter utsläpp av radioaktiva ämnen. Paragrafen motsvarar 61 § RäF. 32 § I fråga om den statliga räddningstjänsten utövar den myndig- het som svarar för räddningstjänsten också den centrala tillsynen över efterlevnaden av lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. skall dock ut- öva tillsynen över frågor som rör samordningen mellan den statliga räddningstjänstens olika grenar. utövar tillsynen över fjällräddningsverksam- heten och verksamheten i fall som avses i 4 kap. 5 § (0000:0000) lagen om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser. Paragrafen motsvarar med visst tillägg 62 § RäF. Ersättning till kommun för medverkan i räddningstjänst m.m. 33 § Ersättning enligt 6 kap. 2 § lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser lämnas för den del av kostnaden som överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring då kostnaden uppstod. Paragrafen motsvarar 63 och 65 §§ RäF. 34 § Självrisken enligt 6 kap. 3 § lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser utgörs av ett belopp som motsvarar av det sammanlagda skatteunderlag som står till kommunens förfogande året före det år då kostnader- na uppkommit. Paragrafen motsvarar 64 § RäF. 35 § Frågor om ersättning enligt 6 kap. 2 och 3 §§ lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddnings- insatser prövas av . Paragrafen motsvarar 84 § RäF. 4 kap. Övriga bestämmelser Övertagande av ansvaret för räddningstjänst i vissa fall 1 § Fordras omfattande räddningsinsatser i räddnings- tjänst, får ta över ansvaret för räddningstjänsten i de kommuner som berörs av insatserna. Om räddningsinsatserna även innefattar statlig räddningstjänst, skall svara för att räddningsinsatserna samordnas. Om flera län berörs av räddningsinsatser som avses i första stycket får länsstyrelserna komma överens om vilken länsstyrelse som får ta över ansvaret för räddningstjänsten i kommunerna. Om räddningsinsatserna även innefattar statlig räddningstjänst skall länsstyrelserna komma överens om vilken länsstyrelse som skall svara för att räddningsinsatserna samordnas. Paragrafen motsvarar i huvudsak 34 § RäF. eller länsstyrelsernas övertagande av ansvaret vid omfattande rädd- ningsinsatser har behandlats i avsnitt 4.3.3. 2 § skall efter samråd med kommunerna i länet och berörda myndigheter upprätta de planer som behöver för att kunna utöva sitt ansvar enligt 1 §. skall informera allmänheten om innehållet i pla- nerna får meddela föreskrifter om innehållet i planerna. Paragrafen motsvarar 35 § RäF. 3 § och kommunen får meddela föreskrifter om för- bud helt eller delvis mot eldning utomhus samt om liknande före- byggande åtgärder mot brand. Paragrafen motsvarar 21 § RäF. Underrättelser om skador i miljön 4 § När en räddningsinsats är avslutad efter en olycka då miljön har blivit skadad, skall räddningsledaren underrätta den eller de kom- munala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälso- skyddsområdet eller . Paragrafen motsvarar 66 § RäF. 5 § får begära bistånd från och lämna bistånd till utländska myndigheter vid räddningsinsatser enligt överenskom- melsen om samarbete vid bekämpning av förorening av genom olja och andra skadliga ämnen och enligt konventionen om skydd av Östersjöområ- dets miljö. Paragrafen motsvarar 67 § RäF. under höjd beredskap m.m. 6 § får besluta om medverkan vid övningar enligt 7 kap. 3 § lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser. får meddela de föreskrifter som behövs för verkställigheten av 8 kap. 2 § nyssnämnda lag samt sådana före- skrifter som avses i 8 kap. 3 § samma lag. Paragrafen motsvarar 71 § RäF. 7 § Under höjd beredskap får föreskriva undantag från de utbildningskrav som gäller för personal i kommunens orga- nisation för räddningstjänst. Paragrafen motsvarar 72 § RäF. 8 § Rätt att besluta om användning av kommunala räddningstjänst- resurser för uppgifter som inte berör den egna kommunen enligt 8 kap 4 § lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranle- da räddningsinsatser tillkommer för omfördelning mellan kommunerna i länet. I 5 kap. 4 § lagen (1994:1720) om civilt försvar finns bestämmel- ser om räddningsledares rätt att ta verkskydd i anspråk för uppgif- ter inom räddningstjänsten. Paragrafen motsvarar 73 § RäF. 9 § Ersättningen till en kommun enligt 8 kap. 4 § andra stycket la- gen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda rädd- ningsinsatser bestäms av och betalas ut av . Paragrafen motsvarar 74 § RäF. 10 § För varning enligt 2 kap. 2 § lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser får den som äger eller innehar en anläggning som avses i 2 kap. 5 § samma lag efter kom- munens medgivande använda de varningsanordningar som installe- rats enligt bestämmelserna i 7 kap. 1 § lagen (1994:1720) om civilt försvar. Paragrafen motsvarar 75 § RäF. 11 § får meddela föreskrifter om varning enligt 2 kap. 2 § lagen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda räddningsinsatser. Paragrafen motsvarar 76 § RäF. Ersättning till enskilda för deltagande i räddningstjänst 12 § Ersättning för arbete och tidsspillan som avses i 6 kap. 4 § la- gen (0000:0000) om skydd mot olyckor som kan föranleda rädd- ningsinsatser lämnas enligt de grunder som senast har avtalats i frå- ga om motsvarande ersättning i kollektivavtal för sådan personal inom kommunens räddningstjänstverksamhet som inte är anställd på heltid. Ersättning för resa och uppehälle som avses i 6 kap. 4 § nyss- nämnda lag lämnas enligt de bestämmelser som Statens räddnings- verk meddelar. till eller från platsen för ett arbete som avses i 6 kap. 4 § nyssnämnda lag räknas som medverkan i räddningstjänsten eller övning i sådan verksamhet, om färden har föranletts av arbetet och stått i nära samband med detta. Paragrafen motsvarar 78 – 80 §§ RäF. Bilaga (utelämnas här) Denna förordning träder i kraft den , då räddningstjänst- förordningen (1986:1107) skall upphöra att gälla. Den som har behörighet enlig äldre bestämmelser för uppgifter som avses i 2 kap. 8 § skall anses vara behörig även enligt denna förordning. Särskilt yttrande av experten Utredningsuppdraget syftade bland annat till att minska detaljre- gleringen av den kommunala räddningstjänsten. Utredaren har på ett bra sätt redovisat principerna för den kommunala självstyrelsen. Detsamma kan sägas om synen på den moderna formen av lagstift- ning där staten styr genom ramlagstiftning medan kommunen själv bestämmer hur man bedriver och organiserar sin verksamhet. Jag är emellertid kritisk på två punkter. Målbeskrivningen i ramlagen ska självfallet utgå från den natio- nella nivå som staten anser det rimligt att garantera samhällsmed- borgarna. Detta mål tillgodoses bland annat genom att man i lag- stiftningen lägger fast vissa kvalitetskrav. Ett exempel på detta i utredningens förslag är att krav på personalens kompetens regleras. Utredaren gör emellertid därefter en logisk kullerbytta när kom- petenskravet förknippas med ett krav att personal i kommunens organisation för räddningstjänst ska var anställd av kommunen. Enligt min uppfattning utgör inte kravet på anställ- ning något som helst kvalitetsbevis relaterat till det nationella må- let. I detta avseende har utredaren återfallit till den nuvarande la- gens detaljreglering. Enligt min bestämda mening ska ansvaret för räddningstjänst på lokal nivå även fortsättningsvis vara kommunalt. Den planerande och förebyggande verksamheten och räddningsledarfunktionen, d.v.s. de delar av verksamheten som är myndighetsfunktion, ska utföras av kommunalt anställd personal. Lagen bör däremot öppna för att de skadeavhjälpande insatserna med bibehållet kommunalt ansvar ska kunna utföras av en entreprenör. Möjligheten till kon- kurrens stimulerar utvecklingen av kommunens verksamhet inom området. Något sådant förslag finns inte. Utredningen har tidigare lämnat ett delbetänkande med förslag till ett reformerat sotningsväsende som innefattar en reformering av det s.k. kommunala sotningsmonopolet (se SOU 2001:42). Särskilt yttrande av experten lagstiftning med utgångspunkt i förslaget har tyvärr inte kommit till stånd. Regleringen av sotningsväsendet ska således och tydligen enligt underhand givna direktiv utan ändring av det materiella innehållet infogas i förslaget till ny lag. Det framstår som lätt ab- surt att sotningsfrågorna i stort sett oförändrat lyfts in i lagen, som i övrigt tydliggör den enskildes ansvar och föreslår en minskad de- taljreglering. Enligt min uppfattning bör sotningen på grund av sin särart re- gleras i en särskild lag. Därigenom undviks också den ovan berörda obalansen som uppkommer genom att förslaget till ny lag i övrigt bygger på att den enskilde har det primära ansvaret för att skydda sitt liv och hälsa, sin egendom och miljön mot olyckshändelser. Särskilt yttrande av experten Jag har medverkat i rubricerad utredning som expert och finner, efter att ha tagit del av ovanstående utrednings slutrapport, anled- ning att anföra följande avvikande mening: 1.Utredningens förslag att ta bort nuvarande 3 § RäL med moti- vering att RäL utgör en undantagslag och som, vid dess tillämp- ning, åsidosätter andra lagar innebär svåröverskådliga konsekvenser och medför påtaglig risk för än otydligare gräns mellan de aktuella verksamheterna. Jag anser att konsekvenserna av den föreslagna förändringen av RäL genom borttagande 3 § är otillräckligt utredda och beskrivna i slutrapporten. 2.Vad gäller personsanering anges att detta är en åtgärd som in- faller efter själva räddningsinsatsen och innebär hälso- och sjuk- vård. Denna åtgärd anses, enl. utredningen, därmed falla inom sjuk- vårdshuvudmannens ansvarsområde. Hälso- och sjukvårdslagen kan dock, enl. min uppfattning, inte tolkas så att sanering utgör en sjukvårdande åtgärd. Med anledning av ovanstående anser jag att den på sidan 169 i slutrapporten gjorda skrivningen, innebärande att personsanering på olycksplats är hälso- och sjukvård och ett ansvar för sjukvårds- huvudmannen, är felaktig. Vidare anser jag att ansvarsförhållandena för personsanering på olycksplats inte klargjorts på ett tillfreds- ställande sätt i utredningen. Mot ovanstående bakgrund finner jag att personsanering kan an- ses vara oreglerat i nuvarande lagstiftning, och att det är angeläget att ansvaret för dessa åtgärder klargörs för att säkerställa såväl tek- niska resurser som kompetens vid denna typ av olyckor. Särskilt yttrande av experten Enligt utredningens direktiv skall utredaren analysera behovet av att förtydliga ansvaret för sjuktransporter m.m. mellan landstingen och den statliga och kommunala räddningstjänsten. Om det finns ett sådant behov skall utredaren lämna förslag till bestämmelser som reglerar ansvaret på respektive område. Enligt nu föreliggande utkast till slutrapport föreligger enligt ut- redarens överväganden inte något behov av att tydliggöra lands- tingens ansvar för sjuktransporter genom en ändring av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). En ny tolkning av lagens bestämmelser om sjuktransporter görs dock och det torde kräva en lagändring i någon form, om ett tydliggörande av ansvaret skall kunna uppnås enligt direktiven. Som utredningsförslaget nu föreligger finns det risk för det motsatta. Dessutom krävs enligt min mening ett klar- görande av den kommunala kompetensen. Jag kan därför inte an- sluta mig till utredarens förslag. Utredarens förslag innebär att landstingen får ytterligare upp- gifter. Dessa kommer att innebära betydande kostnadsökningar, särskilt i landsting med stor glesbygd och fjällterräng. Utredaren har inte anvisat någon finansieringsform för det nya ansvaret. Detta är en brist. Översyn av räddningstjänstlagen m.m. Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare tillkallas med uppgift att lämna förslag till en reformerad räddningstjänstlagstiftning. I uppdraget ingår bl.a. att föreslå hur lagstiftningen kan moder- niseras och hur detaljregleringen av den kommunala räddnings- tjänsten kan minskas. Utredaren skall vidare tydliggöra gränsdrag- ningen mellan räddningstjänstlagstiftningen och annan lagstiftning som reglerar olycks- och skadeförebyggande verksamhet. I uppdra- get ingår också att se över vissa frågor som rör utbildning av rädd- ningstjänstpersonal och miljöräddningstjänst till sjöss m.m. Slutli- gen skall utredaren se över frågan om sjö- och flygräddningstjäns- terna bör integreras, och i så fall hur detta skall ske. Räddningstjänstlagen (1986:1102) tillkom som en följd av ett omfattande utredningsarbete med syfte att ef- fektivisera räddningstjänsten och åstadkomma en sammanhållen lagstiftning för samhällets räddningstjänst. Lagen innehåller be- stämmelser om hur samhällets räddningstjänst skall organiseras och bedrivas. Med räddningstjänst avses de räddningsinsatser som sta- ten eller kommunerna skall svara för vid olyckshändelser och över- hängande fara för olyckshändelser för att hindra och begränsa ska- dor på människor, egendom eller i miljön. Lagen innehåller även bestämmelser om olycks- och skadeförebyggande åtgärder. är främst en angelägenhet. Kom- munernas ansvar inbegriper dock inte fjäll-, flyg- och sjörädd- ningstjänst, efterforskning av försvunna personer, miljöräddnings- tjänst till sjöss eller räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva äm- nen. Staten har genom polisen, , , och länsstyrelserna ansvaret för dessa slag av räddningstjänst. I kommunernas ansvarsområden ingår även att vidta förebyg- gande åtgärder mot brand. Kommunerna skall också främja annan olycks- och skadeförebyggande verksamhet. Räddningstjänstlagen innehåller vidare bestämmelser som rör enskilda. En ägare eller innehavare av en byggnad har t.ex. en skyl- dighet att i skälig omfattning hålla utrustning och vidta behövliga åtgärder för att förebygga, hindra och begränsa skador till följd av brand. Ägare eller innehavare av anläggningar där verksamheten innebär fara för att en olyckshändelse skall orsaka allvarliga skador på människor eller i miljön skall vidta de åtgärder som krävs för att hindra eller begränsa sådana skador. Vidare är var och en som är mellan arton och skyldig att medverka i räddnings- tjänst i den mån personens kunskaper, hälsa och kroppskrafter till- låter det. Tjänsteplikten fullgörs på uppmaning av räddningsleda- ren. Därutöver reglerar räddningstjänstlagstiftningen frågor rörande sanering efter radioaktiva ämnen. I varje kommun skall det finnas en eller flera nämnder för räddningstjänsten och en räddningskår. Nämnden skall se till att den verksamhet som kommunen har an- svar för genomförs och kan i egenskap av tillsynsmyndighet med- dela förelägganden och förbud. utför de rädd- ningsinsatser som kommunen ansvarar för. består av en räddningschef och en eller flera räddningsstyrkor. För varje kommun skall det finnas en räddningstjänstplan som antas av kommunfullmäktige och som innehåller uppgifter om bl.a. rädd- ningskårens organisation, insatstider och om hur allmänheten skall varnas och informeras vid allvarliga olyckshändelser. Vid en rädd- ningsinsats kan räddningsledaren bereda sig och medverkande per- sonal tillträde till andras fastigheter, använda egendom eller företa andra ingrepp i annans rätt om det behövs för att hindra fara för liv, hälsa eller egendom eller för skada i miljön. Sådana ingrepp får ock- så företas av den kommunala nämnden eller, i fråga om statlig räddningstjänst, av den myndighet som svarar för räddningstjäns- ten. Räddningstjänstlagen reglerar även hur bistånd kan begäras från respektive lämnas till utländska myndigheter. Det finns även be- stämmelser om ledning, ersättning till kommuner för medverkan i räddningstjänst, tillsyn, ansvar, räddningstjänst under krig m.m. Räddningstjänstförordningen (1986:1107) innehåller utförliga till- lämpningsbestämmelser till lagen för såväl som statlig räddningstjänst. Angående regleras även kompetenskrav och utbildningsformer m.m. för räddningstjänstens personal och för personal inom sotningsverksamheten. Sedan räddningstjänstlagens tillkomst har lagen med tillhörande förordning ändrats och kompletterats vid ett flertal tillfällen, men någon bredare översyn har inte genomförts. Behovet av en utredning Modernisering och allmän översyn överlämnade en skrivelse till regeringen där utredningen redogjorde för behovet av en översyn av räddningstjänstlagen. Utredningen överlämnade där- efter slutbetänkandet i Sveri- ge, Rädda och Skydda (SOU 1998:59). Slutbetänkandet har re- missbehandlats. Dessutom har bl.a. och skrivit till om beho- vet av en författningsöversyn. I propositionen Förändrad omvärld – omdanat försvar (prop. 1998/99:74, bet. 1998/99:FöU5, rskr. 1998/99:224) aviserade re- geringen en översyn av räddningstjänstlagen och följdförfattningar till denna. För denna översyn skulle bl.a. bedömningar och förslag i slutbetänkande i huvudsak ligga till grund. pekade bl.a. på behovet av att mo- dernisera de delar av räddningstjänstlagen som innebär en onödig detaljreglering av kommunernas verksamhet. Utredningen tog i detta sammanhang även upp möjligheterna att införa nationella mål för räddningstjänsten, liknande de mål som gäller för andra former av verksamhet. Vidare påpekades behovet av att se över bestämmelserna om brandsyn och sotning, som övertogs i stort sett oförändrade från äldre brandlagstiftning när räddningstjänstlagen utarbetades. Ut- redningen framhöll att regelverket för den kommunala räddnings- tjänsten ibland framstår som starkt traditionsbundet och att det kan ifrågasättas om inte reglerna på ett omotiverat sätt avviker från vad som gäller för annan verksamhet. Utredningen konstaterade emellertid även att räddningstjänstlagens nuvarande precisering av ansvar i samband med en räddningsinsats och re- glering av medverkan i en räddningsinsats i stort sett anses fungera bra. Det finns alltså ett behov av att bl.a. modernisera bestämmelser av tillsynskaraktär som t.ex. beträffande brandsyn och sotning. Ett annat exempel är bestämmelserna om kommunala räddningstjänst- planer som framstår som delvis föråldrade och onödigt detaljerade. Räddningstjänstlagstiftningen innehåller även bestämmelser om statliga myndigheters ansvar för räddningstjänst som i vissa avse- enden är i behov av översyn. Det gäller bl.a. ändamålsenligheten och utformningen av bestämmelserna om statligt övertagande av ledningen när det gäller räddningstjänst vid stora olyckshändelser. Det bör även tilläggas att regeringen beslutade om att departementen ska gå igenom behov av åtgärder vid svåra på- frestningar på samhället i fred och av författningsreglering av såda- na åtgärder. Räddningstjänstlagens omfattning och förhållandet till annan lagstift- ning genomför insatser för att hindra och begränsa skador vid bränder, men även vid andra typer av olyckor. Exempel på förekommande olyckor som ofta leder till räddningstjänstinsat- ser är trafikolyckor och kemikalieolyckor. Räddningstjänstlagen omfattar både bestämmelser om rädd- ningstjänst och bestämmelser om vissa förebyggande åtgärder med anknytning till räddningstjänstområdet. Bestämmelserna om före- byggande åtgärder omfattar främst brandförebyggande verksamhet, även om kommunerna även skall främja annan olycks- och skadefö- rebyggande verksamhet i kommunen.