sou · GQB387d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Det material av inri- kes natur som kommit till SSI genom eget initiativ från en upp- giftslämnare hade enligt gällande regler lämnats över till säkerhets- polisen. FUN fann att SSI varken bearbetat detta material eller fört någon form av åsikts- eller annat register på grundval av detsamma. För att i fortsättningen förebygga den typ av missförstånd och misstankar som uppkommit föreslog nämnden vissa ändringar i SSI:s arbetsformer. hade regeringen uppdragit åt JK att utreda om otillåten åsiktsregistrering hade förekommit hos säkerhetspolisen . I sitt yttrande (, dnr 2650-88-9) ansåg sig JK (Hans Stark) kunna slå fast att säkerhetspolisen utanför det om- råde som reglerades i de särskilda regeringsföreskrifterna och RPS anvisningar inte i något avseende hade ägnat sig åt registrering av personer enbart på grund av deras politiska åskådning. publicerade och bo- ken Kommunistjägarna. I boken gjordes det gällande att det social- demokratiska partiet byggt upp en arbets- platsorganisation (Sapo). Arbetsplatsombudens uppgift var dels att vara partiets talesmän på arbetsplatserna, dels att där kartlägga de skulle kartläggningen av de politiska motståndarna ha förts över till en nybildad enhet vid för- svarsstabens inrikesavdelning, grupp B, under ledning av . Denna grupp skulle efter hand ha byggt ut ett omfattande nätverk för inhämtning av uppgifter om kommunister, uppgifter som sedan registrerades. Det socialdemokratiska partiet och fack- föreningsrörelsen var de egentliga uppdragsgivarna. Gruppen sam- manslogs med den hemliga militära underrättelseorganisa- tionen T-kontoret till IB. Den inrikes verksamheten avvecklades men uppgavs ha återupptagits som ett svar på extremvänsterns aktiviteter. I betänkande (SOU 1994:11) berördes den hemliga underrättelsetjänstens, dvs. T-kontorets och grupp B:s och deras efterföljare IB:s, kontakter med utländska motsvarigheter bl.a. i flera NATO-länder. uppdrog regeringen till att undersöka de fall där personalkontroll förekommit, dock inte värnpliktsfall, - , dvs. den tid som personalkontrollkungörelsens bestämmelser reglerade personal- kontrollen. genomlyste i sin rapport kontroll (dnr Ju 98/4525) det regelverk som gällt för säkerhetspoli- sens registreringsverksamhet inom författningsskyddets område. Nämnden redovisade också vilka uppgifter som registrerats och lämnade exempel på de konsekvenser som registreringarna fått i enskilda fall. Med anledning av vad nämnden anfört i sin rapport uppdrog regeringen åt nämnden att på begäran av enskilda personer utreda om deras anställningsförhållanden påverkats på ett orimligt sätt av att uppgifter lämnats ut ur . Nämnden redo- visade uppdraget i rapporten . Ytterligare en undersökning av samma fråga, som företagit på regeringens uppdrag, redovisades i rapporten . I de båda sistnämnda rapporterna visade nämnden på ett antal fall där enskildas arbets- förhållanden till följd av personalkontroll påverkats på ett sätt som inte var rimligt. uppdrog regeringen till FUN att genomföra en utred- ning om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. I sin slutrapport (dnr FO 98/2531/EC/RC) redovisade FUN dels resul- tatet av sin granskning av den militära säkerhetstjänstens arkiv , dels uppgifter och information som FUN inhäm- tat från olika personer med kännedom om den militära underrättel- se- och säkerhetstjänsten. En av slutsatserna i rapporten var att Försvarsmakten efter strejken i malmfälten under en övergångstid återupptagit inrikesverksamheten. Säkerhetstjänsternas uppgift är att skydda landet mot verksamhet som hotar dess säkerhet. Med rikets säkerhet avses både den inre säkerheten för statsskickets bevarande och den yttre säkerheten för ett nationellt oberoende. Den polisiära säkerhetstjänsten skall fö- rebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet, bl.a. spioneri, sabo- tage och terrorism. Den militära säkerhetstjänsten har till uppgift att klarlägga säkerhetshotande verksamhet som riktas mot för- svarsmakten och att skydda denna. Säkerhetstjänsten brukar indelas i förebyggande verksamhet och utredande verksamhet. Den preventiva uppgiften är den primära. Det förebyggande arbetet bedrivs främst som säkerhetsskydds- tjänst. Säkerhetsskyddet omfattar enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627) informationssäkerhet, tillträdesbegränsning och säker- hetsprövning. Informationssäkerhet (tidigare benämnd sekretess- skydd) skall förebygga att uppgifter som omfattas av sekretess och som rör rikets säkerhet obehörigen röjs, ändras eller förstörs. Till- trädesbegränsning (tidigare tillträdesskydd) avser att förhindra att obehöriga får tillträde till platser där de kan få tillgång till uppgifter av angivet slag eller där verksamhet som har betydelse för ri- kets säkerhet bedrivs. Säkerhetsprövning (tidigare infiltrations- skydd) skall förebygga att personer som inte är pålitliga från säker- hetssynpunkt deltar i verksamhet som har betydelse för rikets sä- kerhet. Säkerhetsprövningen kan innefatta registerkontroll (tidiga- re kallad personalkontroll). Säkerhetsskyddet skall även i övrigt fö- rebygga terrorism, dvs. brott som innebär användning av våld, hot eller tvång för politiska syften, även om brotten inte hotar rikets säkerhet. För ett väl fungerande säkerhetsskydd krävs också ut- bildning och kontroll. Säkerhetsskydd skall bedrivas vid statliga och kommunala myn- digheter liksom vid offentligt ägda företag och även i viss utsträck- ning enskilda företag i den mån det behövs med hänsyn till verk- samhetens art, omfattning och övriga omständigheter. Säkerhetspolisen () har till uppgift att genom kontroll, rådgivning och upplysningar till dessa myndigheter och företag medverka till att skapa och vidmakthålla ett tillfredsställande säkerhetsskydd samt att efter framställan genomföra registerkontroll. Till säkerhetsskyddande verksamhet hör ävenMålsättningenpersonskyddetför. Försvarsmaktens säkerhetsskyddstjänst är att åstadkomma en tillfredsställande informationssäkerhet, att skydda materiel och anläggningar mot sabotage och stöld och att skydda personal, anläggningar och materiel mot terrorism. Säkerhetsskyd- det skall främst bedrivas inom linjeorganisationen. Säkerhetstjänstens andra huvudkomponent är säkerhetsunderrät- telsetjänst. Härmed avses inhämtning, bearbetning (innefattande analys) och delgivning av uppgifter som rör säkerhetshotande verk- samhet. Säkerhetsunderrättelsetjänsten syftar såväl till att förebyg- ga som att avslöja brott mot rikets säkerhet. Inhämtning kan ske genom öppna källor, genom hemliga kanaler och genom spaning, varvid tvångsmedel såsom hemlig telefonavlyssning under vissa förutsättningar kan komma till användning. Vid bearbetningen och analysen spelar bedömningar av de hot som föreligger mot rikets säkerhet en viktig roll. Sådana hotbildsbedömningar styr planering- en och inriktningen av säkerhetsunderrättelseverksamheten och påverkar naturligtvis också i hög grad inriktningen av säkerhets- skyddet. Säkerhetsunderrättelseverksamheten kan indelas i kontraspiona- ge, terrorismbekämpning och författningsskydd. Med kontraspio- nage avses främst verksamhet i syfte att förebygga och avslöja brott mot rikets yttre säkerhet, dvs. spioneri och olovlig underrättelse- verksamhet. Terrorismbekämpningen har till huvuduppgift att be- kämpa internationell terrorism. Författningsskyddet har till uppgift att förebygga och avslöja brott mot rikets inre säkerhet, dvs. olaglig verksamhet som syftar till att med våld, hot eller otillbörligt tvång ändra vårt statsskick, förmå beslutande politiska organ eller myn- digheter att fatta ett beslut i en viss riktning eller hindra den en- skilde medborgaren från att utöva sina grundlagsfästa fri- och rät- tigheter. användes i stället begreppet kontrasubversion. Med subversion avses att främmande makt utan att tillgripa öp- pet och direkt våld söker omstörta eller påverka vårt statsskick. Inom ramen för subversion kan bl.a. ingå våld eller hot om våld, desinformation och ryktesspridning, stöd till extrema politiska rö- relser m.m. Även sabotage och terrorism kan ha subversiva syften. Den militära säkerhetsunderrättelsetjänstens mål är att ständigt följa hotutvecklingen och klarlägga den säkerhetshotande verksam- het som kan komma att riktas mot försvarsmakten. Vid utredning av brott mot rikets säkerhet som avser militära förhållanden eller berör Försvarsmaktens personal kan resurser tillhörande den mili- tära säkerhetstjänsten underställas ledningen för den polisiära sä- kerhetstjänsten i samband med särskilda uppdrag. Vid brottsupp- täckande verksamhet kan samarbete i denna form vara nödvändigt. Såväl som den militära säkerhetstjänsten har traditionellt haft sin egentliga huvuduppgift under beredskapstillstånd och krig. Det är främst under sådana förhållanden som personer av ideolo- giska skäl kan tänkas biträda en främmande makt med underrättel- seinhämtning, sabotage och subversion. Mycket av verksamheten i fredstid utgör endast en förberedelse för sådana utomordentliga förhållanden. En fortlöpande kartläggning av personer och grupper som kan misstänkas vara beredda att i ett krisläge gå främmande makt till handa måste naturligen påbörjas redan i fredstid. Värdet av uppgifterna kan slutligt bedömas först under beredskap och krig. I och med Sovjetimperiets fall har krigshotet mot mins- kat. Säkerhetstjänsterna har därför delvis omorienterat sin verk- samhet. För står numera i förgrunden industrispionage, ter- rorism och sådana politiska ytterlighetsgrupper som genom våld, hot och annan kriminalitet söker påverka de demokratiska besluts- processerna, de rättsvårdande organens verksamhet eller enskildas trygghet till liv, hälsa och egendom liksom deras möjligheter att utöva laglig politisk verksamhet och/eller näringsverksamhet. 2.2.1Den allmänna säkerhetstjänsten och statspolisens tredje rotel () Den civila säkerhetstjänsten bedrevs under det inom en särskild organisation, benämnd allmänna säkerhetstjäns- ten. Denna leddes av en säkerhetschef, underståthållaren , och bestod under denne av en central del med ett antal byråer 1 Denna framställning grundas i huvudsak på : Politisk övervakning och perso- nalkontroll 1969-2002 (SOU 2002:89) samt en regional organisation med sju övervakningsområden. Den allmänna säkerhetstjänstens existens var hemlig. Till allmänna säkerhetstjänstens uppgifter hörde att övervaka po- litiska ytterlighetsriktningar. En annan huvuduppgift var en omfat- tande kommunikationskontroll innefattande censur. Sistnämnda uppgift avvecklades vid krigsslutet. efterträddes av statspolisintendenten . Antalet befattnings- havare, som under kriget uppgått till över 1 000 personer, minska- des till knappt 250, varav ca 150 var verksamma inom spaningsverk- samheten och övriga inom radiokontrollen. avvecklades den allmänna säkerhetstjänsten och ansvaret för ledningen av den regionala och lokala verksamheten för att motverka brott mot rikets säkerhet ålades den vanliga polis- organisationen, dvs. i regel landsfogden i respektive län men i vissa större städer polismästaren.2 Vid bedrivandet av det egentliga spa- ningsarbetet skulle dessa emellertid anlita hjälp av statspolisens tredje rotel.3 Ansvaret för att samordna verksamheten uppdrogs åt . Statspolisintendenten skulle också svara för det centralre- gister som tidigare förts av den allmänna säkerhetstjänsten och leda radiokontrollverksamheten över hela landet. Statspolisens organisa- tion förstärktes, särskilt då kommunistregistreringen återupptogs . De befogenheter som inrymdes i samordningsbegreppet var vaga och oklara och formellt hade statspolisintendenten en svag position gentemot landsfogdar och polismästare. I praktiken tycks emeller- tid några olägenheter till följd härav inte ha uppkommit. Ett skäl till detta var att statspolisen på många håll, exempelvis i , i praktiken svarade för allt arbete inom detta fält.4 fick statspolisintendenten till sitt förfogande en polisintendent med samordningsansvaret för och en annan för öv- riga riket. Tredje rotelns avdelning i var indelad i fem byråer. Kanslibyrån svarade bl.a. för det omfattande centralregistret och handläggningen av personalkontrollen. Första byrån svarade inled- ningsvis för bekämpningen av landsskadliga brott till förmån för och länderna inom dess närmaste intressesfär samt för övervakningen av de svenska kommunisterna. 3Statspolisens första och andra rotel ägnade sig åt ordnings- och kriminalpolisiära uppgifter. 4År 1952 delades riket in i sju övervakningsområden, vars chefer skulle biträda statspolisin- tendenten med att samordna statspolisens verksamhet men inte delta i den operativa verk- samheten. hade ursprungligen till uppgift att handlägga icke avslutade ärenden rörande illegal verksamhet för Nazitysklands och västmakternas räkning. överfördes uppgiften att bekämpa de sovjetiska satellitstaternas illegala verksamhet från första till andra byrån. Tredje byrån, ibland benämnd sabotagekommissionen, handlade misstänkta fall av sabotage och fick snart också ta över kontakterna med de krigsviktiga industrierna, en uppgift som tidi- gare ombesörjts av försvarsstabens inrikesavdelning. Radiokon- trollavdelningen hade ett riksomfattande ansvar för att bekämpa il- legal radiotrafik. omfördelades arbetsuppgifterna så att första byrån fick ansvaret för övervakningen av svenska kommunister och nazister (den inre fronten) medan andra byrån fick huvudansvaret för över- vakningen av utländsk legationspersonal som kunde misstänkas för illegal verksamhet (den yttre fronten). Antalet befattningshavare ökade snabbt, från ett femtiotal (radiokontrollroteln oräk- nad) till närmare 1950. Också lokalt skedde en snabb ut- veckling. var tredje roteln representerad i , och med totalt färre än tio poliser. I början av 1950- talet hade roteln företrädare i 18 städer. 2.2.2Den särskilda polisverksamheten () Genom en ny arbetsordning avskaffades begreppet tredje roteln och verksamheten betecknades fortsättningsvis den särskil- da polisverksamheten för uppdagande av spioneri m.m. (den sär- skilda polisverksamheten). I delades verksamheten upp i två avdelningar, avdelning II (riksavdelningen) som lydde direkt under statspolisintendenten, och avdelning III (Stockholmsavdel- ningen), som formellt var underställd polismästaren i . inordnades de lokala avdelningarna utanför i sex regioner. Organisationsförändringen var främst avsedd att ska- pa klarare ordervägar och bättre fördelning och utnyttjande av re- surserna. Inrättandet av riksavdelningen syftade särskilt till att be- främja den inre spaningen, dvs. granskning och bearbetning av öppna källor och registermaterial. Avdelning II hade till uppgift att samordna den särskilda polis- verksamheten i hela landet och utföra riksomfattande utredningar och undersökningar. Chefen för riksavdelningen var föredragande för statspolisintendenten i samordningsärenden samt ärenden som avsåg bl.a. säkerhetsskydd, viss utlänningskontroll, bearbetning, radiokontroll, utbildning, registrering, arkivering samt vissa kame- rala och personaladministrativa frågor.5 Avdelningen bestod av tre rotlar. Rotel A (registerroteln) svarade för centralregistret, perso- nalkontroll och bearbetning. Rotel B arbetade med sabotageutred- ningar, utlänningskontroll, säkerhetsskydd och tekniska spanings- hjälpmedel (fotografering, avlyssning m.m.). flyttades de- lar av rotelns verksamhet över till en nyinrättad industriskyddsde- talj vid försvarsstabens inrikesavdelning. Rotel C hade ett riksom- fattande ansvar för radiokontrollen. På avdelning III ankom utrednings- och övervakningsuppgifter i och län. Avdelningen var indelad på två rotlar. Ro- tel D verkställde utredningar, övervakade ytterlighetspartier och deras sympatisörer i syfte att avslöja illegal verksamhet samt svara- de för utlänningskontroll. Vid roteln fördes vissa specialregister. Rotel E hade till uppgift att övervaka utländsk ambassadpersonal och personer som stå i sådant förhållande till främmande makt att det kunde föranleda misstankar om illegal verksamhet. inrättades en särskild spaningsenhet, som skulle fungera som ett serviceorgan för hela avdelningen. Uppskattningsvis torde under 1950- och förra hälften av 1960- talet mer än hälften av säkerhetspolisens spaningsresurser ha av- satts för spaning mot svenska kommunister. Särskilt på lokal nivå dominerades arbetet av övervakning och registrering av svenska kommunister, senare hälft främst de framväxande vänsterextremistiska grupperingarna. Som en följd av den kritik som riktats mot den allmänna säkerhets- tjänstens verksamhet inrättades ett råd bestående av två för medborgarsinne kända personer. Med dessa skulle statspolis- intendenten kunna samråda i frågor av större vikt eller principiella frågor med betydelse utöver det enskilda fallet. Statspolisinten- denten var inte bunden av rådets rekommendationer och anord- ningen skulle heller inte rubba hans tjänstemannaansvar.6 ökades antalet ledamöter till fyra och till fem. Alla riks- dagspartier utom SKP var då representerade i nämnden. Vid sam- manträdena skulle minst två ledamöter vara närvarande då perso- nalkontrollärenden föredrogs. Ett utlämnande av uppgifter ur sä- 5SOU 1968:4 s. 23 kerhetspolisens register fick ske endast om nämnden enhälligt till- styrkte beslutet. Nämnden kom härmed att fungera som ett poli- tiskt kontrollorgan för verksamheten. Antalet protokollförda sammanträden uppgick till över 20 . fick arbetsmarknadsorganisationerna LO, SAF och TCO varsin representant i samrådsnämnden. Dessa skulle kunna kallas till sammanträden då frågor om utlämnande av registerupp- gifter som kunde resultera i avskedande eller annan förändring av anställningsförhållanden skulle diskuteras. Endast , , höll statspolisintendenten ett sammanträde med samtliga ar- betsmarknadsrepresentanter. Följande år sammanträffade han med LO:s representant för enskilda överläggningar. 2.2.4Rikspolisstyrelsens säkerhetsavdelning åren 1964- 1989 Polisväsendet förstatligades och antalet polisdi- strikt minskade från över 600 till ca 120. dessför- innan inrättades (). Ledningen för ut- övades av rikspolischefen och en styrelse i vilken in- gick bl.a. de fem parlamentarikerna från samrådsnämnden, repre- senterande socialdemokraterna och de tre borgerliga partierna. Inom RPS organiserades en avdelning med uppgift att svara för den särskilda polisverksamheten för hindrande och uppdagande av brott mot rikets säkerhet, avdelning D eller säkerhetsavdelningen (RPS/Säk). Den nya organisationen gav RPS helt andra möjligheter att ge direktiv och order om hur säkerhetspolisens verksamhet skulle bedrivas än vad statspolisintendenten haft. Förste chef för /Säk blev Per . Denne efter- träddes i tur och ordning av (1970-76), (1976-87) och (1987-89). RPS/Säk var indelad i två byråer, vilka i sin tur var indelade i rot- lar. Till avdelningschefens förfogande fanns ett kansli som vid sidan av andra uppgifter hade att föra RPS/Säk:s centralregister. Vid av- delningen fanns en militärassistent. Byrå A hade till uppgift att förebygga och hindra brott mot ri- kets säkerhet (preventiv verksamhet). Rotel A I gav råd och upp- lysningar till myndigheter och s.k. SUA-företag beträffande säker- 7 var rikspolischef fram , då han efterträddes av . Ro- efterträddes i sin tur av , vilken dock ersattes med . hetsskydd och tog över ansvaret för industriskyddet från försvarsstaben. Vid roteln fördes några specialregister. Rotel A II bearbetade genom inre spaning säkerhetsunderrättelser som stöd för planläggning av åtgärder mot illegal verksamhet och för intern- utbildning. Inom ramen för denna bearbetning följde roteln ut- vecklingen inom SKP, de kommunistiska frontorganisationerna och den internationella kommunistiska rörelsen. Man följde även nazistiska och antisemitiska rörelser liksom pacifistiska och antimi- litaristiska organisationer. Roteln utarbetade analyser av de ut- ländska underrättelsetjänsternas arbetsmetoder och översikter om svenska ytterlighetsorganisationer. I arbetet användes flera special- register. Roteln överfördes till B-byrån och kom då att be- tecknas BB. Rotel A III svarade för radiokontrollen, rotel A IV för personalkontrollen och rotel A V för utlänningskontrollen. Chefer för byrå A var (1964-70), Hans Wermdalen (1970- 75), (1975-88) och (1988-91). Uppgiften för Byrå B var att uppdaga och utreda brott mot ri- kets säkerhet. Rotel B I (benämnd svenskroteln eller kommunist- roteln) svarade för bl.a. övervakning och kontroll av svenska nazis- ter och kommunister, kontakter med försvaret och uppföljning av viss utländsk underrättelseverksamhet. Vid roteln tjänstgjorde ett 40-tal poliser med såväl spanings- som ut- redningsuppgifter. Roteln kom att be- tecknas kontrasubversionsroteln och hade då mellan tio och tjugo befattningshavare. På rotel B II ankom att följa annan utländsk un- derrättelseverksamhet. Rotel B III fungerade som central för spa- ning samt telefonkontroll och annan teknisk övervakning. Där för- des ett centralt spaningsregister. Rotel B IV ägnade sig också åt ut- ländsk underrättelseverksamhet. Rotel B V tillkom och övertog då ansvaret för den tekniska spaningen (alltså en uppgift som tidigare åvilat rotel B III). Chefer för byrå B var (1964-67), (1967-78), (1978- 85) och (1985-90). Denna organisatoriska uppdelning mellan en säkerhetsskyddsby- rå och en operativ byrå behölls i stort sett oförändrad fram , även om byråernas beteckningar ändrades. inrättades en kanslibyrå (byrå C) med ansvar för centralregistret och vissa servicefunktioner. Till följd av den ökade terrorismen under 1970- talet satsades allt större operativa resurser på terroristbekämpning- en, i huvudsak genom nyrekrytering. I samtliga län var säkerhetspolisen företrädd av åtminstone en säkerhetssektion. Antalet sektioner uppgick till 24 och fördelades på sex regioner. Säkerhetsavdelningen i liksom sektio- nerna i , , , och hade en samordnande funktion inom respektive region. Vid flertalet sek- tioner tjänstgjorde endast två eller tre befattningshavare. Alltjämt utgjorde arbetsuppgifter rörande svenska vänsterextremistiska grupper en betydande del av säker- hetspolisens samlade verksamhet. ex- panderade andra verksamhetsgrenar, främst kontraterrorism och säkerhetsskydd. På förslag av den s.k genomfördes vissa förändringar av organisationen. Säkerhetspolisen, officiellt förkor- tat , fick en mer självständig ställning i förhållande till riks- polischefen8 i och med att dess nye chef gavs ställ- ning som verkschef och generaldirektör. Organisationen indelades i fyra huvudenheter, varav två operativa och två stödjande. Den ena av de operativa enheterna har ansvar för bl.a. kontraspionage och författningsskydd, den andra för säkerhetsskydd och antiterrorism. På en av de stödjande enheterna ankommer administrativa frågor, medan den andra bl.a. svarar för registrering. Den regionala och lo- kala organisationen har i princip behållits oförändrad. Den kritik som den särskilde utredaren riktat mot säkerhetspolisens arbetsmetoder resulterade i genomgripande för- ändringar av interna regelverk. En ny arbetsordning ersatte det komplex av interna bestämmelser för verksamheten som funnits tidigare. Dokumentation av beslut för- bättrades. Fr.o.m. /90 publiceras en offentlig ver- sion av verksamhetsberättelsen. , då de kommunistiska organisationernas politiska koppling till och dess satellitstater fallit bort, kom kontrasubversionsroteln att benämnas författningsskyddsroteln.9 På grund av den kraftiga ökningen av rasistiska och homofobiska brott har roteln tillförts betydande per- 8Björn , därefter . 9Hotet mot den inre säkerheten bedömdes efter Sovjetimperiets fall inte längre som en del i det utrikespolitiska hotet. Det beskrevs i stället som gärningar som syftar till att med våld eller otillbörligt tvång ändra vårt statsskick, förmå beslutande politiska organ eller myndig- heter att fatta beslut i en viss riktning eller förhindra medborgarna att utöva sina medborger- liga fri- och rättigheter.