sou · GQB3108d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Bland annat för att dämpa de allierades oro hade emellertid president deklarerat att under vissa förutsättningar – exem- pelvis ett sovjetiskt angrepp mot – skulle kunna bli den förste att tillgripa kärnvapen.16 Denna doktrin om första användning av kärnvapen har förblivit en hörnpelare i Nato:s doktrin till våra dagar. Detta förhindrade inte att ett centralt element i Västalliansens planering förblev att användning av kärnvapen i görligaste mån skulle undvikas men att en angripare alltid måste vara medveten om Nato:s beslutsamhet att använda kärnvapen i händelse av att ett angrepp mot väst inte kunde hejdas med andra medel. Flexible Response som över- gripande strategisk doktrin förutsatte emellertid en trovärdig kon- ventionell stridsförmåga. Med växande ekonomiska och militära inflytande blev det en politisk nödvändighet att i Natostrategin inkludera det av västtyska politiska och strategiska tänkare utveck- lade konceptet av Vorne Verteidigung (ungefär framåtskjutet försvar). Därvid lades huvudförsvarslinjen vid Nato:s östgräns – den inomtyska gränsen mellan och – som de taktiska kärnvapnen, slagfältskärnvapnen, inte längre skulle tjäna som en framskjuten komponent i en snubbeltrådstaktik. Dessa hölls i bakgrunden som avskräckning mot ett konventionellt anfall och som reserv att tillgripas i händelse av ett större sovjetiskt konventionellt genombrott på centralfronten. Det västtyska inflytandet inom Nato hade bidragit till att reducera kärnvapnens roll i försvarskoncept. Det hade blivit alltmer oacceptabelt för västtysk opinion att se sitt territorium som ett framtida slagfält för taktiska kärnvapen. I 1970-talsstrategin, som främst var resultatet av en uppgörelse mellan amerikaner och tyskar, fick dock acceptera att det blev de västtyska Nato- styrkornas uppgift att på centralfronten bli de första som skulle möta frontalangrepp.17 Nato:s operativa doktrin kom alltså att bygga på ett framskjutet försvar (Vorneverteidigung) som skulle tas upp nära gränsen mellan de båda tyska staterna. Doktrinen var dock defen- siv. Med tanke på stora numerära överlägsenhet 16McGeorge Bundy, Danger and Survival, s. på området är , The Origins of Flexible Response – NATO's Debate over Strategy in the 1960s (, 1988). 17Zbigniew Brzezinski, Game Plan – How to conduct the , s. ifråga om arméstridskrafter, hade Nato kommit till insikt om att vid ett europeiskt storkrig, Nato skulle bli tvunget att backa. Visserligen räknade Nato med att kunna hejda ett inledande anfall på stor bredd från , men när styrkorna från det inledande anfallet förstärktes och delvis avlöstes av nya styrkor hade Nato inte motsvarande möjligheter. Anfallarna skulle snabbt utnyttja uppnådda framgångar, sprickor i Nato:s försvarslinjer skulle uppstå, utrymmet att backa var av geografiska skäl inte stort och försvaret skulle kollapsa om Nato inte satte in kärnvapen. Den konventionella stridsförmågan var alltså inte ens i Nato:s egna ögon trovärdig. Istället antogs en ny operativ princip, FOFA (Follow-on-forces attack). Den byggde liksom tidigare på ett tidigt upptaget försvar men också på ett offensivt uppträdande på ett helt annat sätt . Genom FOFA skulle förstärknings- och avlösningsförband (Follow-on-forces) hindras att nå fronten. Med successivt tillgänglig teknik skulle information om dessa förband överföras i nära realtid till Nato, som skulle sätta in artilleri, flyg, kryssningsrobotar och markrobotar mot förbanden, deras ledning, kommunikationslinjer och underhåll. Härigenom skulle trycket på fronten successivt lätta. Det blev särskilt moder- niseringen av västs, och i synnerhet , flygvapen – genom förbättrade prestanda, räckvidd och vapensystem – som , men särskilt 80-talet, kom att påverka styrke- balansen i . Detta ledde till en gradvis förändring till Nato:s förmån. Den allvarligaste begränsande faktorn för väst blev bristen på flygbaser, vilket kunde föranleda ett ökat intresse för södra . Med FOFA-konceptet bedömdes det vara möjligt för Nato att försvara utan att använda kärnvapen även om man inte på något sätt därmed avsade sig en sådan option. Konceptet godkändes av Nato:s ministerråd som grund för den fort- satta utvecklingen operativt och materielmässigt. efter det inledning på sena 1940- talet tycktes väst ha realistiska förutsättningar att avbalansera kvantitativt massiva överlägsenhet. Tvivelsmål om hur tillförlitliga vissa av allierades styrkor var bidrog ytterligare till att skapa ett grundat intryck av ett reellt skifte av styrkeförhållandena i till västs förmån var på väg. För sovjetisk del låg den militära doktrinutvecklingen steget efter den amerikanska, men i stort sett följdes samma spår. Från 1950- talets fokusering på kärnvapnen och den massiva vedergällningens princip skedde en utveckling mot ett alltmer nyanserat tänkande, med en gradvis ökad inriktning på ett större inslag av konven- vapen. En sovjetisk spegelbild av flexible response- doktrinen utvecklades och . Den sovjetiska strategiska doktrinen innebar att skulle kunna utkämpa och vinna ett kärnvapenkrig genom en kombination av stor konventionell kapa- citet och ett kärnvapenförsvar. Denna strategi kunde förefalla något äventyrlig eftersom så sent som vid tid- punkten 1962 endast hade fyra i egentlig mening strategiska missiltyper – interkontinentala robotar, samtliga mark- baserade. Trots intensiv uppbyggnad av den strategiska kapaciteten uppnådde inte numerär paritet med i flertalet kategorier förrän mot slutet av 1970-talet.18 Det framgår av sovjetiska militära källor att i vart fall , en väpnad konflikt mellan supermakterna med stor sannolikhet skulle kunna utvecklas till ett komplett kärn- vapenkrig. Det låg också i sovjetiskt intresse att på detta sätt upprätthålla hotet mot som ett sätt att avhålla från att trappa upp till kärnvapennivå. En kalkyl i sammanhanget var att hade en relativ fördel med sin stora landmassa vilket skulle göra nationen fysiskt och psykiskt mindre sårbar än huvud- motståndarna. Det framgick vidare genom utbildning, skydds- kläder, utrustning och manövrer att föreföll förutse möjligheter att genomföra och komma vinnande ur ett kärnvapen- krig. skedde en doktrinförändring i riktning mot ökad tonvikt på konventionella optioner. Denna förändring hängde samman med det nya ledarskapet som efterträtt , och som under ledning av på ett annat sätt än denne hade nära relationer till det militär-industriella komplexet.19 Efter 18Rörande sovjetisk militärstrategi under viktiga delar av det se, , Military Objectives in Soviet Foreign Policy. 19Samtal med , , Säkerhetspolitiska utredningens arkiv. Chrusjtjovtidens massiva satsning på kärnvapenstyrkorna på mark- truppernas bekostnad stärktes åter den konventionella kapabili- teten, och omdefinierades de konventionella styrkornas roll i kärnvapenåldern. Försvarsindustrin omorganiserades och ökningar i militärutgifterna tillkännagavs. En intern debatt om den militära doktrinen inleddes. De nya sovjetiska ledarna knöt därvid mer än andra sovjetiska ledare an till Clausewitz tänkande. För och hans kollegor var undvikande av och förberedelse för krig starkt länkade. Detta tänkande passade in i både amerikanska och västtyska avspänningssträvanden. För att förhindra krig gällde det att förbereda sig för krig. måste stärka sig militärt både med kärnvapen och konventionella styrkor. Brezjnev-tidens politik skilde sig sålunda radikalt från politik med dess utrikespolitiska risktagningar och stora nedskärningar av de mili- tära institutionernas resurser. syntes eftersträva mål att uppnå territoriell osårbarhet.20 Även när accepterade tanken på begränsningar av missilförsvar, , förnyade man dock endast långsamt det strategiska tänkandet. Sålunda hade man först medgivit att en stormaktskonflikt skulle kunna ske i stadier med början i en rent konventionell konflikt. Denna skulle dock troligen bli kortvarig och efterhand sannolikt eskalera till en full kärnvapenkonfrontation. började sovjetiska strateger på allvar ifrågasätta om ett kärnvapenkrig skulle bli en nödvändig följd av konventionell stormaktskonflikt, särskilt med beaktande av doktrinen om garanterad ömsesidig förstörelse. I ljuset av den ökade medvetenheten om den egna och motsidans närmast ofattbara nukleära slagkraft och i ökad insikt om följderna av ett kärnvapenkrig också för den egna sidan och det omöjliga för någon sida att gå vinnande ur en sådan drabbning, kom konven- optioner att få alltmer uppmärksamhet. försvann uttalanden om behovet av överlägsenhet från den sovjetiska pressen. I ett anförande av i accepterade tanken på nukleär jämställdhet och det deklarerades att man gett upp strävan att uppnå nukleär överlägsenhet. lade här grunden till den utfästelse om no first use som senare skulle komma. Han upprepade det av framlagda förslaget om att alla ESK- länder skulle göra en utfästelse om att inte tillgripa kärnvapen först. 20 , The Evolution of Soviet Grand Strategy, i (red.) Grand Strategies in War and Peace (, 1991), s. 145 164. Den växande insikten om att ett amerikansk-sovjetiskt krig på strategisk nivå med stor sannolikhet skulle betyda ömsesidig för- störelse verkade starkt avhållande på båda sidor. Därför växte möjligheten fram att sidornas strategiska styrkor, dvs. interkon- tinentala kärnvapenbestyckade robotar, inte skulle komma att tillgripas efter utbrottet av en konflikt på konventionell vapennivå i . Dessa resonemang föranledde att aktivera sin planering för konventionellt krig på centralfronten. För att konventionella operationer skulle ha någon utsikt till framgång krävdes att till numerära överlägsenhet ifråga om pansarfordon, artilleri och trupp på centralfronten, efter det sena 1960-talets och tidiga 1970-talets upprustning, fogades en kraftig kvalitativ uppryckning ifråga om materiel och strategi. Förbättrade prestanda ifråga om jaktflyg och avsevärt ökad räck- vidd för attackflyget samt modernisering av stridsvagnsstyrkorna skulle kompensera för Nato:s kontinuerliga modernisering särskilt av pansarvärnskapaciteten, och prestandamässigt överlägsna flyg- stridskrafter. Till detta kom att effekterna av den sovjetiska upp- byggnaden, som tagit fart med och som inspi- rerats av amiralen , kunnat leda den sovjetiska militär- ledningen till föreställningen, åtminstone temporärt, att det skulle kunna finnas möjligheter att i en öst-västkonflikt i störa styrkeuppbyggnad. hade sålunda blivit en första rangens sjömakt med en flotta på över 900 fartyg jämfört med 700 på Natosidan och 360 ubåtar jämfört med 260 för Västalliansen. Kvaliteten, i synner- het ifråga om ubåtar, talade dock till Nato:s fördel. Utvecklingen under både det första och hade illustrerat hur avgörande försörjningen av krigsmateriel och förnödenheter över hade varit för krigsutfallet. I händelse av ett nytt krig i skulle det vara strategiskt nödvändigt för Nato att skeppa massiva kvantiteter av trupper och materiel över från som förstärkning till de allierade i . För Nato framstod därför motsidans möjligheter till störningar av den vitala Atlantförbindelsen som det största hotet mot ett effektivt konventionellt försvar av . En blockad av i ett storkrig på konventionell nivå skulle ge och styrkor ett förkrossande övertag.21 21 , Military Objectives in Soviet Foreign Policy, s. 104 110. Om en konflikt i verkligen skulle ha kunnat hållas på konventionell nivå skulle det, enligt de sovjetiska bedömningar som blivit tillgängliga efter slut, ha inneburit en klar fördel för de sovjetiska stridskrafterna eftersom styrkor befann sig närmare de förmodade centrala frontavsnitten och Nato skulle vara beroende av Atlantförbindelserna. Vidare anfördes två viktiga skäl för den sovjetiska önskan att undvika ny kärnvapenanvändning, dels risken för eskalation till strategisk nivå, dels strävan att undvika förstöring av de områden man planerade marschera igenom.22 Den nya synen på möjligheten av ett storkrig i på konventionell nivå hindrade inte att vidmakthålla en hög beredskap för insats av kärnvapen, bl.a. för att trovärdigt avskräcka väst från att falla tillbaka på insättande av sina egna taktiska kärnvapen, dvs. kärnvapen med kortare räckvidd. Sovjet- unionen planerade sålunda för alternativet att, om en konflikt- situation i föreföll eskalera till taktisk nukleär nivå, förekomma Nato med ett första massivt angrepp med utnyttjande av slagfältskärnvapen riktade mot Nato:s ledningsstruktur, kom- munikationssystem och förvarningssystem jämte flygbaser och kärnvapendepåer. Ett så omfattande inledande angrepp sågs som nödvändigt åtminstone , efter- som då ännu innehade fler och mer precisa kärnvapen än . Det är alltså i sammanhanget viktigt att framhålla att , även Tuladeklaration om sannolikheten att en konflikt i skulle kunna hållas på konventionell nivå, fortsatte att ännu planera för möjligheten att själv inleda ett kärnvapenkrig i , om så skulle bli nödvändigt. Ett genomgående drag i militära strategi i , baserad på förutsättningen av en klar konventionell över- lägsenhet mot väst, förblev alltså att för egen del undvika första användning och att söka avhålla från att tillgripa kärnvapen. Först hade uppnått förbättrad förmåga att upptäcka förberedelser för ett amerikanskt kärnvapenangrepp. Detta minskade skälen för före- byggande sovjetiskt kärnvapenangrepp eftersom då möjligheter skapats för att hålla tillbaka ett kärnvapenangrepp till dess amerikanerna inlett sådana förberedelser. 22 , NVA: Anspruch und Wirklichkeit nach ausgewählten Dokumenten (Mittler, , 1993). Utplaceringen i av SS 20- robotar – en markbaserad kärnvapenbestyckad missil med räckvidd över stora delar av – ansågs bidra till att göra en fördröjning av kärnvapeninsats möjlig. SS 20-roboten var rörlig och därmed svåråtkomlig i ett förstaslag från Nato. ansåg sig kunna offentligen och ensidigt deklarera en doktrin om att inte bli först att tillgripa kärnvapen. Vad man inte deklarerade var att som doktrinen internt tolkades, fortsatte att förbehålla sig rätten till och möjligheten av att rikta ett före- byggande kärnvapenangrepp mot motsidan i den händelse man upptäckte att Västalliansen förberedde ett angrepp, s.k. launch- on-warning.23 Det sovjetiska strategiska konceptet för en konflikt i förblev i övrigt väsentligen oförändrat – en snabb och överraskande offensiv med operationer djupt in i motstån- darens område. När den första anfallsvågen klingat av, skulle den ersättas av en massiv, uppföljande andravåg, möjligen också en tredje. I 1980-talsplaneringen ingick ett ökat utnyttjande av luft- buren trupp, försök att skaffa initialt luftherravälde och metoder för överraskande anfall. antog en ny militär doktrin som uttryckligen riktade sig mot alla former av krig, och som också inkorporerade deklaration om att ej använda kärnvapen först. Doktrinen karaktäriserades som defensiv, och åren därefter följde en intensiv diskussion om en ny sovjetisk doktrin med defensiv inriktning. En viktig händelse, som bidrog till att ytter- ligare öka medvetenheten på sovjetisk sida om följderna av ett kärnvapenkrig, var Tjernobylkatastrofen . I samband med det tyska enandet kvarlämnades i ett stort antal hemliga dokument inrymmande krigsplane- ring och redovisningar för övningsaktiviteter. har även material från och andra f.d. Warszawa- paktsländer blivit tillgängligt. I avsnitt 3.7. ges en koncentrerad redovisning för dessa beaktansvärda dokument som kastar nytt ljus på en rad tidigare oklara frågor om strategiska förhållanden i närområde.24 23Lawrence , The Evolution of Nuclear Strategy, s. 24Klaus Naumann, NVA: Anspruch und Wirklichkeit nach ausgewählten Dokumenten (Mittler, , 1993); och , Pact Military Doctrines in the 1970s and 1980s: Findings in the East German Archives, Comparative Strategy, Vol.12, s. 437 457. Vad gäller polska dokument, se on NATO and the Pact (/php). De sovjetiska stridskrafternas taktiska anpassning till den tekniska utvecklingen föreföll emellertid tappa tempo – troligen på grund av den sovjetiska ekonomins växande svårigheter. Även om taktiska förmåga vidmakt- hölls på en kvantitativt hög nivå hade man haft svårig- heter att hålla takt med Nato:s kvalitativa förbättringar av tyngre vapen och utrustning. Detta bidrog till en gradvis utjämning av de konventionella styrkeförhållandena i . Därtill kom att den inre politiska utvecklingen i flera Warszawapaktsländer, kanske i synnerhet , gav anledning till tvivel på dessa styrkors pålitlig- het. 2.2.4Strategi i det nordatlantiska området – Under sena och 70-talets första hälft intensifierade sin uppbyggnad. Viktiga element i denna uppbyggnad var framflyttning av marin kapacitet, främst ubåtar, för att möjliggöra hot mot de för Nato strategiskt viktiga Nord- atlantförbindelserna. Tillkomsten av SALT- och ABM-avtalen stimulerade vidare utbyggnad av ubåtsbaserade nukleära vapen- system vilka minskade den egna sårbarheten mot ett eventuellt amerikanskt överraskningsanfall. Ubåtsbaserade strategiska missi- ler skulle sålunda stärka trovärdigheten i avskräck- ningsförmåga och därmed minska riskerna för ett överraskande amerikanskt anfall med utsikter att utradera den sovjetiska strate- giska kärnvapenstyrkan.25 Västliga analytiker såg emellertid också vidare ambitioner bakom modernisering och utbyggnad av sitt ubåtsvapen. hade sovjetiska missilubåtar börjat upp- träda utanför den amerikanska ostkusten. 1970-talets mer avan- cerade ubåtar blev ett direkt hot mot eget territorium. Den sovjetiska marinens nya stora ubåtar försedda med missiler med lång räckvidd kunde nå amerikanskt territorium från positioner i Ishavet-Barents hav. En enda ubåt av Deltaklassen, som blev operativ åren 1973 1974, kunde avskjuta 16 ballistiska missiler med kärnstridsspetsar mot lika många vitala amerikanska mål. in började ombeväpna de strategiska ubåtarna till missiler med MIRV-stridsspetsar. 25 , Military Objectives in Soviet Foreign Policy, s. 415ff; och , The and the Cold War in the High North, s. 225 269. mål en enda Deltaubåt kunde bekämpa hade därmed ökats till 48 alternativt 80.26 Vid mitten av decenniet blev den första av de jättelika ubåtarna av Typhoontypen operativ. En sådan kunde bekämpa upp till 200 mål. De sovjetiska strategiska ubåtarna kunde – med sina många missiler vardera med flera kärnvapenstridsspetsar (MIRV) – i det närmaste förinta mest vitala områden på samma sätt som amerikanska strategiska ubåtar varit kapabla att med kärnvapen med interkontinental räckvidd på mot- svarande sätt utplåna alla vitala centra i . Den amerikanska marinen utvecklade kapa- citet att bestämma de sovjetiska ubåtarnas position och att följa enskilda sovjetiska ubåtar med egna ubåtar. Satellitinformation och information från SOSUS-linjer (mikrofonlinjer på havsbotten) gav en i det närmaste precis upp- fattning om den sovjetiska marinens aktiviteter i de öppna haven. I menade man sig dock kunna kompensera för det ame- rikanska teknologiska övertaget genom kvantitativ styrka. Sålunda intensifierade man sin ubåtsproduktion och antalet sovjetiska ubåtar som opererade i haven ökade kraftigt. Dock kvarstod en obalans därigenom att en avsevärt större del av de amerikanska ubåtarna var ute på uppdrag, medan beträffande de sovjetiska större delen hölls i hamn och endast ett mindre antal opererade till sjöss.27 Den huvudsakliga sovjetiska upprustningen ägde rum framför allt i norr men också i Fjärran Östernmarinen. Detta illustrerade den grundläggande geostrategiska aspekten på de sov- jetiska styrkorna, nämligen att stridskrafter främst byggde på kontinentalstatens landförbindelser för politiska, ekonomiska och militära säkerhetsarrangemang och inte som direkt och på sjöförbindelser. För och i synnerhet dess allierade innebar då som geografi, ekonomi, politik och militära faktorer ett stort, och för de allierade t.o.m. avgörande, beroende av förbindelserna över haven, både i krig och fred. 27Joel S. Wit, Advances in Antisubmarine Warfare, Scientific American, February 1981, vol. 244, nr. En hög amerikansk marinofficer värderade förmågan att spåra sovjetiska ubåtar vid GIUK-gapet till , under förutsättning att hela spaningskapaciteten användes (dvs. samverkan mellan fasta och rörliga hydrofoner, ubåtar och flyg). Promemoria från Försvarshögskolan till ÖB, från studiebesök i under FHS vårtillämpningsövning 1975, , dnr. H260, , Fst/Sekt 2, Serie F2:1, , 1975, vol. Traditionellt borde alltså , i egenskap av klassisk landmakt, inte nödvändigtvis behöva eftersträva en marin över- lägsenhet. På västligt håll ansåg man att skulle ha kunnat nöja sig med en marin kapacitet som var tillräcklig för att försvara sig mot en angripande flottstyrka. 1970-talets sovjetiska styrkeuppbyggnad och positionsframflyttning tydde emel- lertid på avsevärt mer långtgående strategiska ambitioner, som gick ut på dels att söka paritet med den andra supermakten på alla viktiga plan, dels att skapa en kapacitet för power projection, dvs. att kunna militärt underbygga utrikespolitiken på andra håll i världen. Konsekvenserna av denna styrketillväxt blev något av en alarmklocka för Nato. När slutligen framåt mitten av kunde lösgöra sig från engagemanget i , kom det nya hotet från norr att stimulera den amerikanska försvarsledningen och flottan att anta en ny marin strategi. Denna skulle innebära tillskapandet av en operativ struktur med kapacitet att snabbt reducera, stänga in och eventuellt förstöra den sovjetiska flottan i händelse av krig. Den amerikanska flottans främsta uppgift inom strategin skulle bli att uppnå kontroll över Atlantförbindelserna, förutom vilka europeiska engagemang riskerade att under- grävas.28 Även om vad avser antalet fartyg var underlägset den sovjetiska marinen så var den ame- rikanska flottan, med en stark marin tradition och som en primär och prioriterad komponent i de samlade amerikanska väpnade styrkorna, tekniskt, taktiskt och organisatoriskt överlägsen den sovjetiska marinen med dess brister. En viktig faktor var att den amerikanska flottan var bemannad med fast anställd personal, medan en stor del av besättningarna på de sovjetiska örlogsfartygen var värnpliktiga. I jämförelse med sovjetmarinens enheter hade fartyg tillhörande avsevärt till sjöss. Flertalet av den sovjetiska flottans ytfartyg, stora delar av ubåtsstyrkan och marinflyget var avdelade för ubåtsjakt, men opererade enligt väst- liga analytiker utan större framgång på grund av oförmågan att upptäcka de amerikanska ubåtarna. 28 , The and the Cold War in the High North, s. 278ff; och , Cold Water Politics – The Strategy and Geopolitics of the Northern (, , 1989). För ett kritiskt perspektiv till den amerikanska strategin, se , Strategy or Coalition Defense? (Abt Books, ., 1984). förblev dock att innan den amerikanska strategin blev en realitet , var läget i norr prekärt. På grund av numerärt underläge lämnades delar av och utan nämnvärd Natonärvaro och blev därmed den glömda flanken. Nato:s ytfartyg koncentre- rades söder om det s.k. GIUK-gapet, dvs. linjen mellan , och norra , för att i krigstid skydda fartygs- rutterna över . flyttades dessa transportleder till södra , bort från det hotade GIUK-gapet. Efterhand förstärkte Nato försvaret av GIUK-gapet med för- bättrad ubåtsjaktskapacitet och med utnyttjande av fasta under- vattenslingor för avlyssning, SOSUS, till stöd för ubåtsjakts- enheter. Den synliga Natonärvaron i och , dvs. närvaron av hangarfartyg och större örlogsfartyg, var begränsad. Däremot opererade ett dussintal attackubåtar på per- manent basis i dessa vatten med uppgift att följa sovjetiska ubåtar. Detta stationerings- och operationsmönster innebar emellertid att Västalliansen endast med försening hade möjlighet att etablera en framskjutande kontroll i norr och via sjövägen undsätta och förstärka . Inom Nato uttrycktes därför farhågor om ett framskjutet i norr. En strategisk vändpunkt kom när Nato på västtyskt initiativ definierade ett nordflanksområde baserat på tre komponenter – Östersjöutloppen, och norra .