sou · GQB3120d3 · 2003-01-01 00:00:00 — 14 Att lära i arbetslivet 1.Alla elever i gymnasieskolan bör genom egna erfarenheter få insikt i arbetslivets förutsättningar och uppgifter. Alla elever i gymnasieskolan bör få del av APU eller motsvarande för- lagd till det inledande sektorblocket. 2.Liksom , bör elever som väljer mer yrkesförberedande inriktnings- och sektorsblock få minst 15 veckors APU. 3.Lärarnas möjligheter att besöka eleverna på arbetsplatserna är en viktig kvalitetsfaktor. Skolhuvudmännen bör stödja denna strävan. 4.Kvaliteten i yrkesutbildningen bör stärkas genom att dagens APU och fortsätter att utvecklas parallellt under de när- maste åren. Särskild uppmärksamhet bör riktas mot hand- ledarfrågan inom alla former av lärande i arbetslivet. Både rekrytering och utbildning samt villkor för handledare bör övervägas. 5.Om erfarenheterna av försöksverksamheten med blir goda bör möjligheten att integrera APU och i en enhetlig, men flexibel form för lärande i arbetslivet övervägas . Denna bör kunna inrymma alla utbildningsinslag inom gymnasieskolan som är förlagda utanför skolan. 6.Utlandsförlagda praktik- och utbildningsinslag bör stim- uleras och hinder att delta bör undanröjas. 7.Den möjlighet som finns att genom lärlingsutbildning förena en anställning som syftar till yrkesutbildning med studier av kurser i gymnasieskolan bör finnas kvar även . Denna möjlighet bör framgå av den nya skollagen. 8.Lokalt samråd med arbetsmarknadens parter i fråga om ut- bildning inom studievägar med yrkesämnen bör göras obliga- toriskt men formerna för detta bör inte bindas nationellt. Ett system med lokala sektorråd med arbetslivsföreträdare bör prövas för att stimulera av gymnasieskolans utbildningar i samverkan med arbetslivet. Att lära i arbetslivet Samspelet mellan utbildning och arbetsliv har varit ett återkommande tema i samhällsdebatt och forskning. Man kan urskilja flera ideologiska och praktiska perspektiv på denna fråga. En dominerande ståndpunkt, som också är utgångspunkten i är vad man skulle kunna beteckna som ett anpassningsperspektiv, nämligen att det är utbildnings- sektorns uppgift att kvalificera de studerande för de nya eller förändrade krav som från tid till annan uppstår eller utvecklas inom arbetslivet. Denna process sker naturligtvis inte helt isolerat utan vanligen i samspel med utvecklingen i det omgivande samhället. Därigenom kan förändringar i utbildningssystemet också leda till förändrade krav och förväntningar i arbetslivet. En större osäkerhet om framtida kvalifikationskrav och syssel- sättningsbehov leder som framgår av förslag till en starkare betoning av bredd i utbildningen men också till krav på ett närmande mellan utbildning och arbetsliv. I allt fler samman- hang argumenteras för ökade kontakter med arbetslivet. Kontak- terna med arbetslivet har ofta ett vidare syfte än att enbart för- medla yrkeskunskaper, även om detta är nog så viktig. En ökad integration mellan arbete och lärande kan utöver den kognitiva aspekten att förvärva kunskaper och färdigheter inom yrkesom- rådet, även bidra till en fortsatt socialiseringsprocess och skapa motivation för och realism i den aktuella utbildningen hos eleverna. Yrkesutbildningen omfattar en mängd sinsemellan mycket olika utbildningar som har skilda ursprung och bygger på olika traditioner, inte minst när det gäller graden av kontakter med arbetslivet. I många fall vilar den på gamla inlärningstraditioner, som varit mer eller mindre systematiserade. Genom att praktiskt delta i arbetsmoment tillsammans med yrkeskunniga personer lärde man sig en uppgift, genom att delta i hela arbetsprocessen lärde man sig ett yrke. I det agrara samhället och den tidiga industria- lismen traderades yrken inom släkt och familj och var mycket könsbundna. Genom den fortgående industrialiseringen skildes utbildning och arbete åt i både tid och rum. Det blev med tiden en offentlig Att lära i arbetslivet uppgift att återskapa länkar mellan skola och arbetsliv. Exempel på detta är praktisk arbetslivsorientering (prao), yrkesvägledning, arbetsplatsförlagd utbildning (APU) samt senast lärande i arbets- livet (). De praktiska utbildningarna inom industri- och hantverk infoga- des relativt sent i det offentliga utbildningssystemet. kunde kommunerna få statsbidrag för att i skolmässig form anordna också den praktiska delen av yrkesutbildningen i form av yrkesskolor. Denna hade tidigare uteslutande legat på företagen, i form av anställning. När den integrerade gymnasieskolan 1971 ersatte yrkesskolan kom tiden för yrkesämnena i flertalet fall att minskas som allmänna ämnen mer generellt infördes. Yrkesutbildningarna fick samma längd, , från att tidigare ha varierat från en termin till . I många fall innebar detta att gymnasieskolan endast gav en påbörjad men ej avslutad yrkesutbildning. Gymnasieskolan skulle således inte ge någon färdigutbildning för en speciell be- fattning utan en påbörjad utbildning som skulle följas av en färdig- utbildning ute i arbetslivet. Den specialisering eller arbetsrutin som färdigutbildningen krävde skulle förläggas till företag och genom- föras i samverkan med skolan. Men färdigutbildningen kunde även ske skolförlagt i samhällsregi som s.k. påbyggnadsutbildning. Färdigutbildningen systematiserades dock inte på det sätt som ursprungligen var tänkt utan blev helt en fråga för arbetslivet. Färdigutbildningen kom därför att få mycket olika utformning i olika branscher och kom i många fall också att saknas helt. En annan konsekvens av att samhället övertog ansvaret för den gymnasiala yrkesutbildningen blev att de tvååriga linjerna och specialkurserna i regel kom att ha utbildningen nästan helt förlagd till skolan. För detta ändamål uppfördes särskilda yrkesinsti- tutioner i gymnasieskolan. Spridningen av ny teknik är en fråga som inte enbart är av utbildningspolitiskt intresse. Den accelererande tekniska utveck- lingen har inneburit svårigheter för skolväsendet att hänga med. Inte minst gäller detta teknisk yrkesutbildning. Utvecklingen är inte likformig överallt. Teknikavståndet mellan spetsteknologiföre- tagen och tillämparna av traditionell teknik tenderar ständigt att öka. Vilken tekniknivå gymnasieskolan skall befinna sig på har varit föremål för mycket diskussion. Att lära i arbetslivet Arbetslivets återkomst i yrkesutbildningen Vissa utbildningar skulle enligt läroplan ha undervisningen i arbetsteknik helt eller delvis förlagd till arbetsställe utanför gym- nasieskolan. Detta innebar att undervisningen förlades till företag eller institution och att dessa tillhandahöll lärare, lokaler och utrustning som behövdes för undervisningen. Statsbidrag utgick till företagen. Detta kallades inbyggd utbildning och fanns på t.ex. distributions- och kontorslinjen samt vårdlinjen. I andra typer av utbildningar, t.ex. bygg- och anläggningsteknisk linje skedde undervisningen på en arbetsplats under ledning av lärare från skolan. 1985 var sammantaget av all yrkesundervisning på detta sätt arbetsplatsförlagd. Arbetsgruppen för översyn av gymnasial yrkesutbildning (ÖGY) ansåg 1986 att denna andel borde öka och lade fram förslag om en treårig yrkesutbildning med arbetsplatsförlagd utbildning (APU). ÖGY konstaterande också att färdigutbildning endast inom ett begränsat antal branscher höll måttet. Många företag hade ingen eller endast liten möjlighet att ge färdigutbildning enligt den tänkta modellen. Skulle kvaliteten i yrkesutbildningen höjas var det väsentligt att också inkludera färdigutbildning i diskussionen om den framtida yrkesutbildningens utformning. Den viktigaste åtgärd som enligt ÖGY kunde göras för att för- bättra kvaliteten i yrkesutbildningen var att få till stånd en bättre färdigutbildning, genom att lägga till ett tredje år och integrera denna i yrkesutbildningen. Yrkesutbildningen i gymnasieskolan borde därför bedrivas inom en tidsram , varav borde vara i huvudsak skolförlagda. Under det tredje året borde en stor del av undervisningen förläggas till en arbetsplats. ÖGY:s förslag innebar nyinlärning i såväl skola som företag av vissa avgränsade moment i kursplanen, s.k. arbetsplatsförlagd utbildning(APU). Den arbetsplatsförlagda delen av tredje året borde utgöra en successiv övergång till arbetslivet. Grundsynen var att skola och arbetsliv skulle ha ett gemensamt ansvar för yrkes- utbildningen. ÖGY:s förslag ledde till en försöksperiod med en tre- årig, moderniserad och i högre grad arbetsplatsförlagd yrkes- utbildning i gymnasieskolan. Via Arbetsmarknadens Yrkesråd och de branschspecifika yrkesnämnderna var arbetsmarknadens parter starkt engagerade i yrkesutbildningens utveckling. Detsamma gäll- de i flertalet fall de dåvarande lokala yrkesråden. Att lära i arbetslivet som kommunstyrelser visade ofta ett mycket aktivt engagemang i uppbyggnaden av försöksverksamheten inte sällan i tät dialog med det lokala arbetslivet. Även om teoretiska och praktiska studievägar alltsedan början av 1970-talets funnits i samma organisatoriska ram inom gymnasie- skolan är de båda kulturerna, den akademiska skolkulturen och yrkeskulturen, fortfarande väl urskiljbara. Att höja ambitionsnivån för yrkesutbildningen har varit en central uppgift för flera av refor- merna av gymnasieskolan. Propositionen om en reformerad gymnasieskola 1991 tog sin utgångspunkt i ett perspektiv av livslångt lärande. De 16 nationella programmen blev treåriga och innehöll en kärna av obligatoriska ämnen för alla elever oavsett program. På de 13 yrkesförberedande programmen skulle minst av den totala studietiden arbetsplatsförläggas. Den helt övervägande delen av den gymnasiala yrkesutbildningen äger rum på de nationella programmen med yrkesämnen i regi. Endast en mycket liten del sker på industrigymnasier eller i form av lärlingsutbildning. Beslutet om att kommunen själv får avgöra om man ville starta gymnasieutbildning i egen regi, utan att något statligt beslut krävs, har fått stor effekt. I en studie som genom- fört visade det sig att bara mellan läsåren 1990/91 och 2000/01 hade 42 kommuner etablerat gymnasieskola. Bland de 42 nyetablerade gymnasiekommunerna hade hela 29 industripro- grammet, 22 barn- och fritidsprogrammet och 17 handels- och administrationsprogrammet. Genom denna ökning av antalet orter med gymnasieskola har yrkesutbildningen blivit nästan lika spridd som yrkesskolorna var . Ny struktur för gymnasieskolan förslag om bredare ingångar i form av sek- torer och en successiv specialisering innebär en fortsättning av den utveckling som syftat till att minska skillnaderna mellan de studieförberedande och yrkesförberedande delarna av gymnasieskolan. Det blir mer en fråga om gradskillnad än artskill- Att lära i arbetslivet nad då samtliga sektorer kommer att innehålla såväl studie- som yrkesförberedande inriktningar om än i olika proportioner. Det blir också tydligare att närmare kontakter med arbetslivet blir viktiga oberoende av studieinriktning. Möjligheterna att såväl öka omfattningen av som att utveckla innehållet i den del av utbildningen som är förlagd till arbetslivet blir då väsentliga frågor för . Den utveckling som sker på utbildningsområdet inom stöder allmänt tanken på en breddad gymnasieutbildning. Det finns också en utveckling mot att en ökad andel yrkesutbildningar över- går från att ha varit gymnasiala till att bli eftergymnasiala. Så har t.ex. blivit fallet i vårt grannland , vars yrkeshögskola rekryterar 24 000 studerande mot 19 000 i traditionell aka- demisk högskoleutbildning. Även om jämförelser av detta slag kan vara vanskliga på grund av olika definitioner mm kan de ändå indikera tänkbara utvecklingsmönster Om en liknande utveckling skulle komma till stånd också i , skulle det få betydande konsekvenser även för den gymnasiala nivån. Behovet av tidiga yrkesspecialiseringar i den gymnasiala utbildningen skulle då sannolikt komma att kraftigt minska. 14.3Samverkan mellan skola och arbetsliv skall enligt sina direktiv bl.a. föreslå hur sam- verkan mellan skola och arbetsliv kan utvecklas samt hur ett ökat inslag av lärande i arbetslivet i gymnasieskolan bör utformas. En arbetsgrupp inom har haft i upp- drag att diskutera förutsättningarna för samverkan mellan skola och arbetsliv samt lärande i arbetslivet inom den gymnasiala yrkes- utbildningen. Sina förslag har arbetsgruppen redovisat i promemo- rian Samverkan mellan skola och arbetsliv Om möjligheterna med lärande i arbetslivet (Ds 2000:62). Enligt Gymnasiekom- mitténs tilläggsdirektiv skall promemorian, som redovisades , vara utgångspunkt för kommitténs behandling av frågan om samverkan mellan skolan och arbetslivet. Arbetsgruppen lägger fram ett flertal förslag avseende samverkan mellan skola och arbetsliv samt lärande i arbetslivet men också inom andra områden av yrkesutbildningen. Vissa frågor faller utanför kommitténs uppdrag. Det gäller i första hand frågan om en alternativ finansiering av yrkesförberedande utbildning samt förslag Att lära i arbetslivet som avser läroplan. Endast de förslag från arbets- gruppen som tillhör gymnasiekommitténs uppdrag behandlas i detta betänkande. Få områden har inom utbildningssektorn ägnats så mycket uppmärksamhet som samverkan mellan skolan och arbetslivet och formerna för detta. i backspegeln skulle man kunna säga att formerna för samverkan ofta kommit att stå i fokus medan innehållet i samverkan ibland hamnat i bak- grunden. Många ansatser och ansträngningar har gjorts men alltför ofta har dessa åtgärder haft karaktären av engångsinsatser. En ut- ökad samverkan torde förutsätta ett långsiktigt och stabilt sam- arbete mellan företrädare på olika nivåer för skolhuvudmän och arbetsliv. Kontakterna med arbetslivet kan utvecklas såväl i form av informella nätverk och personliga kontakter som på mer formella sätt, t.ex. genom olika samrådsorgan. Troligen krävs båda formerna för att samverkan skall fungera tillfredsställande över tiden. Enligt läroplanen för de frivilliga skolformerna, Lpf 94, skall skolan eftersträva ett bra samarbete med arbetslivet, vilket är viktigt för all gymnasial utbildning men av avgörande betydelse för den yrkes- förberedande utbildningens kvalitet. I Lpf 94 sägs vidare: Skolan kan inte själv förmedla alla de kunskaper som eleverna kommer att behöva. Det väsentliga är att skolan skapar de bästa samlade be- tingelserna för elevernas bildning, tänkande och kunskapsutveckling. Därvid skall skolan ta till vara de kunskaper och erfarenheter som finns i det omgivande samhället och som eleverna har från bl.a. arbets- livet. Den värld eleven möter i skolan och det arbete eleven deltar i skall förbereda för livet efter skolan. Läroplanen säger däremot inget om vilka former samverkan med arbetslivet skall ha. Det skall avgöras lokalt med utgångspunkt i de nationella målen. Beslut om organisation och dimensionering Kommunerna har frihet att inrätta gymnasieskolor, bestämma organisation och besluta om utbildningsutbud. Kommunen blir enligt våra förslag skyldig att erbjuda eleverna utbildning inom den sektor eleven valt och ett allsidigt urval av nationella inriktnings- Att lära i arbetslivet Detta gäller i den egna kommunen eller genom samverkans- avtal med annan kommun eller fristående skola. Antalet platser på de olika inriktningsblocken skall också anpassas med hänsyn till elevernas önskemål. Kommunerna kommer även att ha möjlighet att anordna lokala inriktningsblock med nationella kurser. En sådan lokal studieväg kan anordnas för att tillmötesgå önskemål från elever eller för att tillgodose ett sådant lokalt eller regionalt utbildningsbehov som inte finns inom de nationellt fastställda studievägarna. Styrelsen för utbildningen i kommunen beslutar om de skall inrättas. Kommunen ansvarar för skolans resurstilldelning. När politi- kerna tar ställning till exempelvis förändringar i utbudet av studie- inriktningar har rollen ofta blivit att godkänna inriktningar som är viktiga för att kunna behålla så många elever som möjligt inom den egna gymnasieskolan. års gymnasiereform styrdes gymnasieskolans orga- nisation i högre grad än utifrån bedömningar om det framtida arbetskraftsbehovet i olika branscher. Arbetslivets medverkan och engagemang var och är av fortsatt stor betydelse för dimensione- ring och utformningen av utbildningen även om elevernas val nu spelar en större roll vid kommunernas planering. Varken skolan eller arbetslivet klarar normalt av att på egen hand tillhandahålla utbildning som kan svara mot efterfrågan från både arbetsliv och individ. Avgörande villkor för att en utbildning skall komma till stånd blir att det finns ett behov i arbetslivet och att arbetslivet engagerar sig i genomförande av utbildningen samt naturligtvis ett intresse från eleverna att söka den aktuella utbildningen. I skollag och skolformsförordningar fanns tidigare ett omfattande regelverk när det gällde skolans samverkan med arbetslivet och formerna för detta. Formaliserade krav på samverkan fanns fram till slutet av år 1980-talet såtillvida att skolor som erbjöd yrkesutbildning måste inrätta ett eller flera yrkesråd med företrädare för arbetsmark- nadens parter. Syftet med dessa var att de skulle vara rådgivande i frågor rörande yrkesinriktningen av utbildningen i gymnasieskolan. Ledamot i yrkesråd som företrädde företagare eller anställda skulle Att lära i arbetslivet ha god kännedom om arbetslivet samt om det eller de yrken som rådets verksamhet avsåg. Som ett övergripande paraply fanns i varje kommun ett centralt planeringsråd för skola-arbetslivsfrågor, det s.k. . Detta skulle i kommuner med gymnasieskola bl. a. biträda styrelsen för utbildningen när det gällde utbildningens anknytning till arbetslivet och följa yrkesutbildningen i kommunen. Tanken bakom dessa råd var god men ofta blev de formella pliktorgan utan egentligt inflytande. Råden fungerade främst uti- från skolans behov och fick ofta karaktären av informationsorgan. Det fanns en stark tilltro till att samrådsorganen skulle få en stärkt position genom tillkomsten av APU och hur denna skulle läggas upp och genomföras lokalt. I takt med avregleringen av skolan har bestämmelserna om obli- gatoriska samrådsorgan försvunnit. Motiven till att ta bort dessa bestämmelser får dock inte uppfattas som om samrådsorganen varit oviktiga eller för att minska betydelsen av samråd. Motiven har i stället varit att öppna för fler och flexiblare former för samråd som beslutas utifrån lokala förutsättningar. I många fall lever yrkesråden vidare under beteckningen programråd parallellt med andra samverkansformer. Ofta har man gjort ansträngningar att moder- nisera arbets- och beslutsformerna men det förekommer också att det inte finns några samrådsorgan. Stora förväntningar finns på att lärande i arbetslivet i olika former skall spira och utvecklas. Men hur är det då med möjligheterna att också i praktiken skapa gynnsamma betingelser för ett kvalificerat lärande i det dagliga arbetet? Ett tydligt spänningsfält existerar mellan arbetslivets värld och skolans värld med sina olika kulturer och uppdrag. Medan arbetslivskulturen markerar en starkare foku- sering mot utbildningens slutmål med betoning på specialisering och inriktning på arbetsmarknadens behov betonas i skolkulturen i högre grad mer allmänna kunskaps- och färdighetsmål samt mål kopplade till läroplanens värdegrunder. Skillnader i kunskapssyn, undervisningsformer samt sättet att kommunicera med eleverna existerar också. har diskussion förts om var och hur yrkesinlärning sker bäst, på en arbetsplats eller i skola eller genom en kombination av båda. Att lära i arbetslivet Tanken på arbete och lärande som två sammanlänkade processer ligger nära den syn som är dominerande i stora delar av dagens kvalifikationsforskning. Enligt denna sker lärande i hög grad integrerat i det dagliga arbetet. Många forskare ser lärande som en process där kunskap och kompetens bildas i och genom samverkan mellan människor inom ramen för den vidare arbets- gemenskap man tillhör. Denna tanke är basen för kommitténs för- slag om ett gemensamt sektorblock i utbildningens början i den framtida gymnasieskolan. En fråga som infinner sig är naturligtvis vilket lärande och vilka kunskaper som i så fall avses. I en mening är lärande en integrerad del av all mänsklig aktivitet. Detta lärande innebär dock inte alltid en mer systematisk utveckling av individens kunskaper i form ökad kompetens eller växande. I värsta fall kan lärandet tvärtom inne- bära en anpassning till passivisering, dvs. ett negativt lärande (1996, 2001). Utbildning/lärande i arbetslivet förekommer i olika organisa- toriska former med olika förutsättningar och villkor. I det följande behandlas APU, lärlingsutbildning, industrigymnasier samt den senaste formen , lärande i arbetslivet. Resultaten från nästan alla genomförda kartläggningar visar att elever är nöjda med och uppskattar utbildning som är förlagd till arbetsplats och att de ser den som ett värdefullt komplement till den skolförlagda utbildningen. Förutsättningarna för att anordna sådan varierar dock starkt mellan olika studievägar och branscher. är förutsättningarna för ett samarbete med det lokala näringslivet kring den arbetsplatsförlagda verksamheten starkt begränsade. APU:s kvalitet och möjligheter Arbetsplatsförlagd utbildning (APU) innebär att delar av den yrkesförberedande utbildningen sker på en arbetsplats. Enligt nu- varande bestämmelser skall minst av undervisningstiden på program med yrkesämnen utgöras av arbetsplatsförlagd utbild- ning. Det är skolhuvudmannen som beslutar hur de skall fördelas på de tre utbildningsåren. Skolhuvudmannen ansvarar också för anskaffandet av erforderligt antal samt för att platserna uppfyller kvalitetskraven. Även på övriga program får Att lära i arbetslivet utbildningen arbetsplatsförläggas efter lokalt beslut. Detta gäller också omfattningen av APU. Den arbetsplatsförlagda delen av utbildningen skall planeras och genomföras med utgångspunkt i de utbildnings- och undervis- ningsmål som fastställts. APU:n skall ske under ledning av hand- ledare som är kunnig inom yrkesområdet och som har handledar- utbildning. Det är skolhuvudmannens ansvar att försäkra sig om att handledaren har den kompetens som krävs. Gymnasieskolans uppläggning av APU baseras i hög grad på sko- lans och yrkeslärarnas kännedom om de olika arbetsplatsernas och den produktionsinriktning som förekommer där. APU:n innehåller inslag från de yrkeskurser som ingår i programmet och det är rektor som formellt beslutar vilka hela eller delar av kurser som skall arbetsplatsförläggas. Utbildningen på arbetsplatserna styrs dock sällan direkt av pro- grammets kursplaner. Genom att lärarna känner till de olika arbets- platsernas produktion lägger de sina önskemål om innehållet i linje med företagens möjligheter. Det är sedan skolans ansvar att fördela elevernas APU-tid mellan olika arbetsplatser så att de uppnår målen i kursplanen. (Rapport 153) förutsätts karaktärsämneslärarna besöka elever och handledare ute på arbetsplatserna. Dessa arbetsplats- besök är en av de viktigaste kvalitativa faktorerna för den arbets- platsförlagda delen av utbildningen. Tyvärr sker inte arbetsplats- besök i önskvärd utsträckning. I takt med den ökade integrationen mellan olika kurser gäller behovet att besöka arbetsplatser numera i hög grad även kärnämneslärare. Lärarnas besök skall fylla många viktiga funktioner, exempelvis att vara ett stöd för eleven, att skapa och underhålla goda kontakter med företaget och handledaren, att få kännedom om arbetsplatsens produktion och verksamhet samt få möjligheter till fortbildning då det är på företagen som den nya tekniken och de nya arbets- metoderna finns. En av förutsättningarna för en väl genomförd APU är också en fungerande samverkan mellan yrkeslärare och handledare. av eleverna fick enligt sin APU tillgodosedd. Det råder emellertid stor skillnad mellan de Att lära i arbetslivet olika programmens möjligheter att få ut eleverna på APU i till- räcklig omfattning.