sou · GQB354 · 2003-01-01 00:00:00 — Således bedömdes bl.a. följande formule- ringar som vilseledande och otillbörliga....priser som ligger långt under priserna hos svenska marknadsledande producenter , ...halva priset....(i förhållande till konkurrenterna). Beträffande uttrycket prisgaranti hänvisade till tidigare avgöranden (bl.a. MD 1986:7) och uttalade att ordet garanti bör kunna användas för en utfästelse om prisnedsättning. Marknads- föringen bedömdes av domstolen i denna del inte som otillbörlig. Däremot fann domstolen att garantibegreppet sammankopplas med orden lägsta pris blir det vilseledande och otillbörligt. Marknads- domstolen förbjöd därför formuleringarna ...garanterat lägsta pris ..., ...garanterat lägsta pris ..., Norrön ger dig mest för pengarna – Garanterat! Prisangivelser m.m. vid marknadsföring i nya medier Frågan om tillämpligheten av prisinformationslagen vid marknads- föring och handel via TV och Internet har tagit ställning till i nedanstående två rättsfall. Det senare belyser också frågan om uttagsavgifter vid bankomatuttag. har i en dom i mål mellan Konsument- ombudsmannen och i (nedan ) bl. a. tagit ställning till frågan om information om tillkommande kost- nader. yrkade, med hänvisning till 5 § pris- informationslagen och till riktlinjer vid post- orderförsäljning, att skulle åläggas vid vite att vid marknadsföring av varor i TV ange tillkommande kostnader för porto och postförskottsavgift samt liknande avgifter i kronor. TV- Shop invände att portokostnaden för respektive beställning varierar beroende på varans vikt och beställningens omfattning, varför det vid marknadsföringen i TV endast kan anges att dessa kostnader tillkommer, men att kunden får exakt besked om kostnaderna i samband med beställningen. Vilka bestämmelser om prisinformation finns ? hänförde sig i domskälen till 5 § pris- informationslagen och även till om riktlinjer för postorderförsäljning (KOVFS 1980:2) och kom fram till att kost- naden för porto och avgifter skall anges i kronor om det är praktiskt möjligt. I det aktuella fallet var det fråga om reklaminslag och i inslaget fanns såväl speakertexter som textskyltar, där priset för varan angavs. Något hinder mot att informera om porto och postförskottsavgifter förelåg därför i princip inte enligt domstolen. Dock ansåg domstolen att det kan vara svårt att lämna fullständig och rättvisande information om tillkommande kostnader, men enligt kan kravet på information om dessa kostnader tillgodoses genom angivande av storleksordningen av kostnaderna för en försändelse av varan ifråga. Att som gjort, endast ange att portokost- nader tillkommer, är enligt domstolen inte tillräckligt. Marknads- domstolen ålade därför att vid marknadsföring av varor i TV upplysa om tillkommande kostnader för porto och postför- skottsavgifter samt andra avgifter så att konsumenten får en tydlig uppfattning om den totala kostnaden i kronor. yrkade i målet bl.a. att Marknadsdom- stolen skulle ålägga Finans (nedan banken) att vid vite vid marknadsföring till konsument beträffande kredit ange effektiv ränta i enlighet med riktlinjer för tillämpning av konsumentkreditlagen m.m. (KOVFS 1992:4) på ett sätt som är tydligt och lätt att uppmärksamma samt att domstolen skulle ålägga banken vid vite att vid marknadsföring till konsument av kontokort med kontantuttagsmöjligheter ange uttagsavgift på ett sätt som är tydligt och lätt att uppmärksamma när sådan avgift tas ut. Banken bestred yrkandena. Följande uppgifter framkom. Banken hade marknadsfört dels i tidningsannons, dels på en hemsida på Internet. På hemsidans startsida fanns en bild av ett roterande med formuleringen Vem bestämde att lönen ska komma den 25:e?. På ingångssidan finns inte någon upplysning om räntor eller andra kostnader och inte heller fanns någon navigationslista eller lik- nande som informerar konsumenten att kostnadsinformation finns tillgänglig på annat ställe. När man klickat på kreditkortet kom man till nästa sida på webbplatsen. På den sidan fanns en finstilt SOU 2002: 54 Vilka bestämmelser om prisinformation finns ? uppgift om effektiv ränta samt möjlighet att söka övrig kostnads- information. gjorde gällande att mark- nadsföringen var omfattande och svåröverskådlig samt att eftersom informationen om räntor och kostnader för krediten och kredit- kortet återfanns först efter några klick kom den för sent för att balansera den förmånliga bild som marknadsföringen givit. Vid marknadsföringen av i en tidningsannons saknades helt uppgift om uttagsavgift vid uttag i bankomat. Konsumentombuds- mannen åberopade 4 § andra stycket marknadsföringslagen. Banken gjorde gällande att hemsida på Internet bör jämföras med en informationsbroschyr, där man får bläddra genom flera sidor för att få all information. På motsvarande sätt klickar man sig fram på en hemsida. Marknadsföringen på Internet utgörs enligt banken av hela hemsidan. Vad avser frågan om skyldigheten att informera om uttagsavgifter gjorde banken gällande att det inte finns något sådant krav vid marknadsföring förutom vid förvärv av särskild vara, tjänst eller annan nyttighet. Uttagsavgifter ingår i kredit- kostnaden enligt definitionen i 2 § konsumentkreditlagen. I domen slog inledningsvis fast att det inte finns någon begränsning av marknadsföringslagens tillämplighet vad gäller vilka medier som kan komma till användning vid marknadsföring, varför lagen således är fullt tillämplig på sådan marknadsföring på den svenska marknaden som förekommer på Internet. Vidare konstaterade konstaterade vidare att uttagsavgift på kreditkort inte kan anses som kreditkost- nad i konsumentkreditlagens mening, varför den lagens bestäm- melser inte är tillämpliga. Dock ansåg domstolen att vid marknads- föring av kontokort med möjlighet till kontantuttag måste uppgift om uttagsavgift vid kontantuttag anses vara sådan information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Uppgift om uttagsavgift skall därför anges vid marknadsföring av kontokort med kontantuttagsmöjlighet. 3Tidigare lagstiftningsarbete rörande prisinformationslagen m.m. Enligt direktiven till betaltjänstutredningen skulle utredningen överväga behovet av såväl näringsrättslig som civilrättslig norm- givning för delar av betalningsväsendet med syfte att skapa möjligheter för stabilt och effektivt system för betaltjänster och ett stärkt konsumentskydd på betaltjänstområdet. Utredningen fram- förde i slutbetänkandet att betalningsförmedling och betaltjänster huvudsakligen tillhandahålls av institut som omfattas av den finansiella lagstiftningen och som står under offentlig tillsyn, men att allt fler betaltjänster på marknaden, främst kontokortstjänster, tillhandahålls av företag som inte omfattas av lagstiftningen ifråga och att samhället beträffande dessa saknar möjligheter till kontroll och insyn. Utredningen fann att konsumentkreditlagen då det gäller kontokortsmarknaden är tillämplig på betalkort (betalnings- anstånd) och kreditkort (löpande krediter) men inte på debetkort eller rena uttagskort kopplade till tillgångskonto. av betaltjänster utgör basen för genomförandet av transaktioner inom det övriga samhällslivet ligger det enligt utredningen i samhällets intresse att allmänheten hyser förtroende för att tjänsterna utförs på riktigt sätt. Utredningen föreslog att det införs en ny lag om betaltjänster. Enligt förslaget skall lagen tillämpas för betaltjänster som yrkesmässigt tillhandahålls allmänheten och gälla för betalningsförmedling och andra betaltjänster som genomförs med hjälp av kontokort, personlig kod eller annat legitimations- medel som hör till kontot. Innan ett avtal om betaltjänst sluts skall enligt lagförslaget betaltjänstkunden få skriftlig information om avtalsvillkoren, varvid särskilt skall framgå bl.a. vilka avgifter och räntekostnader som är förenade med betaltjänsten, inom vilken tid betaltjänsten utförs eller kontot debiteras och hur räntan beräknas samt kostnaden för kunden om denne vill återkalla transaktionen. lagstiftningsarbete rörande prisinformationslagen m.m. 3.2SOU 1999:106 Konsumenterna och IT – en utredning om datorer, handel och marknadsföring Enligt direktiven till utredningen skulle denna bl.a. undersöka och kartlägga vilka speciella problem av främst marknadsrättslig natur som konsumenter kan ställas inför i samband med elektronisk kommunikation i informationssamhället samt analysera om konsu- mentens skydd behövde stärkas. Utredaren skulle vidare enligt direktiven ta reda på vilka problem konsumenten kan ställas inför vid elektronisk handel eller vid köp av datautrustning. Handeln på Internet är, enligt utredaren, en typ av distansavtal, vilka kan delas in i två grupper: indirekta och direkta. De indirekta avtalen innebär att konsumenten beställer via Internet men betalar mot faktura och leverans sker på traditionellt sätt. De direkta avtalen innebär att konsumenten beställer och betalar via Internet samt att leveransen sker via Internet. Enligt utredningen bör handel på Internet rym- mas inom prisinformationslagens tillämpningsområde, men då dess regler inte är anpassade till de situationer då en näringsidkare utbjuder varor och tjänster på en webbsida är bestämmelserna svåra att tillämpa på elektronisk handel. Konsumenten är enligt utred- ningen i behov av korrekta och lätt tillgängliga prisangivelser för att kunna utnyttja möjligheten till snabba jämförelser. Av den anled- ningen föreslog utredaren att prisinformationslagen skall anpassas till de särskilda förhållanden som gäller vid marknadsföring och försäljning på Internet genom angivande var och hur priserna skall anges på en webbsida. Utredaren konstaterade att vid indirekt handel via Internet gäller konsumentköplagens regler på samma sätt som vid försäljning i butik eller på postorder. Vad så avser direkt e-handel finns en helt ny typ av varor, s.k. digitala produkter som datorprogram, musik och filmer, vilka levereras över nätet samt programvaror. Det är enligt utredaren tveksamt om de digitala produkterna kan anses omfattas av konsumentköplagen. Vad avser konsumenttjänstlagen kom utredaren framtill att avtal om tjänst som sluts via Internet ryms inom lagens tillämpningsområde, men att tjänster med avseende på mjukvara till datorer liksom själva internetabonnemanget faller utanför. Utredaren kom fram till att såväl konsumentkreditavtal som konsumentförsäkringsavtal som ingås via Internet omfattas av respektive lag, medan däremot immateriella tjänster saknar konsumentskydd. Vad avser marknads- föring av varor och tjänster på Internet ansåg utredaren att all sådan, inklusive marknadsföring av digitala produkter, omfattas av marknadsföringslagen. lagstiftningsarbete rörande prisinformationslagen m.m. 3.3Ds 1999:40 Ändringar i Prisinformationslagen Promemorian behandlar frågan om genomförandet av Europa- parlamentets och rådets direktiv (98/6/EG) om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor som erbjuds konsumenter. Med anledning därav uppkommer bl. a. frågan om skyldighet att ange försäljningspris och jämförpris på varor. Promemorian behandlar också frågan om tillämpningsområdet för prisinforma- tionslagen bör utvidgas till att gälla produkter och inte enbart varor och tjänster. Då frågan om jämförpris är aktuell även i vår utred- ning enligt direktiven, kommer i nästföljande avsnitt kortfattat att redogöras för vad som i den delen behandlas i promemorian. Promemorians förslag till utvidgning av prisinformationslagens tillämpningsområde, som är varor och tjänster, innebär att lagen skall omfatta produkter. En förebild för utvidgning av tillämpningsområdet borde enligt utredaren vara marknadsförings- lagen, som omfattar produkter. Med produkter avses i den lagen varor, tjänster, fast egendom och andra nyttigheter och av för- arbetena till lagen framgår att uttrycket nyttighet skall ha en vidsträckt innebörd och omfatta även elektrisk kraft, aktier och andra värdepapper, krediter samt rättigheter av olika slag. Den delvis förändrade konsumentmarknaden, där allmännyttiga tjänster som varit fredade från konkurrens nu blivit konkurrens- utsatta, har givit konsumenterna ett mer varierat utbud av tjänster med ökade möjligheter till prisjämförelser. Ett exempel är elektrisk kraft. Mot den bakgrunden fann utredaren det lämpligt att låta prisinformationslagen i likhet med marknadsföringslagen omfatta produkter i stället för enbart varor och tjänster. Endast sådana bestämda nyttigheter som marknadsförs och som kan bli föremål för prisinformation kan omfattas av kravet ifråga. Utredaren ansåg att en vägledning för hur prisinformationen skulle kunna lämnas kan vara bestämmelsen i 8 §, enligt vilken näringsidkaren medges att ange grunderna för hur priset bestäms om det slutliga priset för en bestämd tjänst inge kan anges. Utredaren föreslog att innebörden av uttrycket produkter i prisinformationslagen i allt väsentligt borde sammanfalla med ut- trycket produkter i marknadsföringslagen och att en definition av lagstiftningsarbete rörande prisinformationslagen m.m. begreppet borde införas i prisinformationslagen. Av den anled- ningen föreslås i promemorian en ändring av 2 § till följande lydelse: Lagen tillämpas på sådana näringsidkare som i sin yrkes- mässiga verksamhet tillhandahåller produkter till konsumenter. Härigenom utvidgas tillämpningsområdet från enbart varor och tjänster till att omfatta produkter. I 3 § definieras begreppet pro- dukter enligt följande: varor, tjänster, fast egendom och andra nyttigheter. I 4 § första stycket stadgas Prisinformation skall lämnas när en näringsidkare marknadsför bestämda produkter. Ändringen innebär att begreppet produkter ersätter begreppen varor och tjänster. 5 och 9 §§ följdändras till ordet produkter. Skyldighet att ange försäljningspris och jämförpris I EG-direktivets artikel 3 anges att försäljningspris och jämförpris i princip skall anges på alla varor som erbjuds konsumenter. Med- lemsstaterna får dock besluta om undantag från denna skyldighet beträffande varor som erbjuds i samband med tillhandahållandet av tjänster eller i samband med auktionsförsäljning. Vidare får från kravet på prisinformation undantas försäljning av konst och antik- viteter. Enligt prisinformationslagens 4 § i dess lydelse 1999 skulle prisinformation lämnas när en näringsidkare marknadsför bestämda varor eller tjänster. Prisinformationskravet gällde dock inte om särskilda omständigheter hindrar att prisinformation lämnas. Utredaren konstaterade i promemorian att direktivet och prisinfor- mationslagen har delvis annorlunda utformning, men kom fram till att det inte torde finns någon större materiell skillnad mellan direktivet och den svenska lagen eftersom begreppet marknads- föring i den svenska lagstiftningen har en vidsträckt innebörd och innefattar även själva saluhållandet av en vara. Det generella undan- taget från skyldigheten att lämna prisinformation i svensk rätt står däremot i mindre god överensstämmelse med direktivet, varför utredaren föreslog att det generella undantaget i 4 § ersätts med specificerade undantag i enlighet med direktivet. I promemorian föreslogs att enda undantaget från skyldigheten att lämna prisinformation skulle vara vid auktionsförsäljningar. Vad så avser fråga om jämförpriset redogörs i promemorian för EG-direktivet. I artikel 3 stadgas att jämförpris skall anges för alla konsumentvaror men behöver inte anges om jämförpris och försäljningspris är detsamma. Enligt artikel 3.2 får medlemsstaterna möjlighet att undanta vissa varor från kravet på angivande av lagstiftningsarbete rörande prisinformationslagen m.m. försäljningspris och jämförpris och enligt artikel 3.3 behöver endast jämförpris anges då en vara säljs i lös vikt. Jämförpris skall, enligt artikel 3.4, anges i reklam där försäljningspriset på konsumentvaror nämns om inte annat följer av artikel 5. Av denna följer att med- lemsstat få medge undantag från kravet på jämförpris om sådan information inte är av betydelse på grund av varornas karaktär eller ändamål eller om sådan information skulle kunna skapa förvirring. Medlemsstaterna får enligt artikel 5.2, vad det gäller andra varor än livsmedel, upprätta en förteckning över de varor eller varukate- gorier för vilka kravet på jämförpris skall fortsätta att gälla. Vidare föreskrivs i artikel 6 att medlemsstaterna under en övergångstid får undanta små detaljistföretag från skyldigheten att ange jämförpris. Utredaren kom fram till att den svenska rätten, enligt 7 § i pris- informationslagen, var utformad så att uppgift om pris per mått- enhet (jämförpris) skulle lämnas för sådana varuslag för vilka det fanns särskilda beräkningsgrunder. Sådana beräkningsgrunder hade angetts i författning om livsmedel och i en förordning (1994:276) beträffande andra varuslag än livsmedel. För att svensk rätt skulle överensstämma med EG-direktivet ansåg utredaren att 12 § i prisinformationslagen borde ändras dels så att den omfattade bemyndigande att även föreskriva att undantag kan medges från kravet på att ange jämförpris i de fall detta följder av att beräkningsgrunder inte kan fastställas, dels så att det finns ett bemyndigande som ger rätt att föreskriva beträffande vilka varuslag en föreskrift om jämförpris kan skapa förvirring samt vilka undantag från kravet på att ange jämförpris som en tillämpning av en sådan föreskrift skulle leda till. Utredaren fann inte skäl att undanta små detaljistföretag från skyldigheten att ange jämförpris. Utredaren konstaterade i promemorian att de föreslagna ändringar i prisinformationslagen inte medför några förändringar i Konsu- mentverkets tillsynsverksamhet, varför något resurstillskott inte krävdes. lagstiftningsarbete rörande prisinformationslagen m.m. Promemorian Ds 1999:40 skickades ut på remiss till 36 remiss- instanser. Tio remissinstanser inkom inte med remissvar. Två remissinstanser, och , uppgav att de avstod från att yttra sig och en remissinstans, Konsumentråd, hänvisade till vad och Samhälle anförde i sitt remissvar. Införandet av begreppet produkt Förslaget i promemorian att utvidga prisinformationslagens tillämpningsområde till att avse produkter tillstyrktes utan närmare kommentarer av Hovrätten för västra , , , , , Konsu- mentvägledarnas förening, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, , , Riksför- bundet Hem och Samhälle samt . Ytterligare remissinstanser tillstyrkte förslaget, dock med en del kommentarer. Kammarrätten i noterade i sitt remissvar att det nya begreppet produkter som föreslås i promemorian även finns i andra lagar (t.ex. produktsäkerhetslagen (1988:1604) och produktansvarslagen (1992:18)), men att begreppet i där inte har samma betydelse som i promemorians förslag. , och påpekade att begreppet produkter enligt promemorians förslag inte genomförs konsekvent i prisinformationslagen, vilket får till följd att jämförpris enligt promemorian endast behöver anges för varor och inte för pro- dukter. hade i övrigt huvudsakligen språkliga synpunkter. föreslog följdändringar i 4,5,7 och 12 §§ så att produkter skulle omfattas av skyldigheten att ange jämförpriser. Elleverantörer tillstyrkte att elleveranser omfattas av prisinformationslagen, men anförde att elhandels- företag borde undantas från skyldigheten att ange priset inklusive skatter och mervärdesskatt (mer om detta i avsnittet nedan). tillstyrkte också promemorians förslag, dock med undantag för fast egendom och bostadsrätter då kon- sekvensanalys på dessa områden saknades i promemorian. och avstyrkte promemo- rians förslag på grund av att promemorian inte i erforderlig grad belyst konsekvenserna av den föreslagna utvidgningen. uppgav dock att man principiellt ställde sig positivt till lagstiftningsarbete rörande prisinformationslagen m.m. en utvidgning av tillämpningsområdet i den riktning promemorian pekat ut. Ett par remissinstanser som inkommit med svar yttrade sig inte i denna fråga. Hovrätten för västra , Kammarrätten i , , , , Konkurrens- verket, , och tillstyrkte promemorians förslag. Så gjorde även avseende varor och tjänster. Ytterligare remissinstanser var positiva till promemorians för- slag, men hade en del synpunkter. ansåg, vilket nämnts i avsnittet ovan, att skyldigheten att ange jämförpris borde omfatta produkter och inte endast varor. Verket anförde vidare att beräkningsgrunden för jämförpris borde fastställas av Konsument- verket. D & D , Näringslivets Delegation för Mark- nadsrätt och framförde tanken att det borde upp- rättas någon form av förteckning över vilka branscher/varuslag som skall omfattas av jämförprisreglerna och att detta bör ske i samråd mellan konsumenternas organisationer alternativt Konsument- verket å ena sidan och näringslivets organisationer å andra sidan. och var av den åsikten att småföretag borde undantas från skyldigheten att ange jämför- pris medan och var av motsatt uppfattning. ansåg att jämförpris- information vid radio- och TV-annonsering borde utlämnas. Elleverantörer avstyrkte att produkten el skulle omfattas av skyldigheten att ange pris inklusive skatter och avgifter samt att ange jämförpris. De anförde i sitt remissvar i huvudsak följande: Elpriset i sig självt kan utgöras av dels en fast del, dels en rörlig del. På dessa tillkommer energiskatter, vilka varierar beroende på var i kunden bor, samt mervärdesskatt, som beräknas på samtliga poster. Det är därmed praktiskt omöjligt att ålägga elhandelsföretagen en prisinformationsplikt som innefattar såväl energiskatter som mervärdesskatt. I stället borde elhandelsföre- tagen åläggas skyldighet att avge prisinformation som inbegriper rörligt pris i xx öre / kWh jämte eventuella fasta avgifter och med besked om att tillämpliga energiskatter och mervärdesskatt till- kommer. Så görs också i branschen . Vad avser jämförpriser är lagstiftningsarbete rörande prisinformationslagen m.m. det möjligt att skapa ett jämförelsepris för en viss speciell års- förbrukning, men för kunderna hos de företag som tillämpar både ett rörligt elpris och ett fast pris skapar jämförpriset för- virring. Såväl som framförde åsikten att samtliga lagar och förordningar avseende prissättning borde samlas i en lag, företrädesvis marknadsföringslagen, för att ge enklare och tydligare marknadsföringsregler och därmed för- enkla för både konsumenter och näringsidkare. uttryckte i sitt remissvar uppfattningen att nättjänster redan omfattas av prisinformationslagens tillämpnings- område. elleverantörer hävdade i sitt remissvar motsatt ståndpunkt och menade att elnätsverksamheten inte skall omfattas ens eftersom elnätsverksamhet inte är föremål för marknadsföring och då det föreligger en anslutningsplikt för dessa företag. anförde att de föreslagna ändringarna skulle leda till ändrade i verkets tillsynsverksamhet och även leda till behov av omfattande utrednings- och förhandlingsarbete samt informationskampanj. 3.4Prop 1999/2000:40 Obeställd reklam m.m. Regeringen tog ställning till promemorian Ds 1999:40 i ovanståen- de proposition, som även behandlade frågor om genomförande av EG-bestämmelser om s.k. obeställd reklam. I propositionen anges att remissinstanserna tillstyrker det huvudsakliga innehållet i ovanstående promemoria (närmare om remisssvaren, se avsnittet ovan). Lagrådet avstyrkte i sitt yttrande förslaget att prisinformations- lagens tillämpningsområde skulle utvidgas till att avse produkter med den av promemorian föreslagna definitionen. Lagrådet an- märkte att prisinformationslagen inte var tänkt att tillämpas beträffande arbetstillfällen, varför den lagen och marknadsförings- lagen inte skulle komma att sammanfalla ens efter den föreslagna ändringen. Lagrådet påpekade vidare att utredaren i promemorian inte genomfört samtliga följdändringar som krävts vad avser lagstiftningsarbete rörande prisinformationslagen m.m. rubriker etc, varför det ur den föreslagna lagtexten varken gick att utläsa under vilka underrubriker fast egendom och andra nyttig- heter skulle hänföras vad avsåg regleringen av hur prisinformation skall lämnas i 5–8 §§ eller var den skriftlig prisinformation skulle lämnas i 9–13 §§.