sou · GQB398d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Vårt förslag: För att lagen om internationella brott skall vara till- lämplig skall krävas att svensk domstol enligt allmän folkrätt eller en internationell överenskommelse är behörig att döma för brottet även om gärningen saknar särskild anknytning till . Även om den av oss föreslagna lagen om internationella brott byg- ger på principer som hämtas från allmän folkrätt och internationel- la överenskommelser kommer lagen som sådan att utgöra svensk rätt. När svenska domstolar dömer i enlighet med lagen är det alltså med tillämpning av svensk rätt. Att svensk domstol ändå skall beakta folkrättsliga regler framgår av den nuvarande bestämmelsen i 2 kap. 7 § BrB, som enligt vårt förslag skall finnas kvar med ett visst vidgat tillämpningsområde (se avsnitt 7.12). Enligt den bestämmelsen skall domstolen iaktta bl.a. de begränsningar av tillämpligheten av svensk lag som följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser eller av för bin- dande överenskommelser med annan stat eller mellanfolklig orga- nisation. Bestämmelsen tar emellertid endast sikte på särskilda be- gränsningar som följer av folkrättsliga regler. Något utrymme för att kräva att ingripanden skall ha stöd av folkrättsliga regler ger be- stämmelsen inte. De i Romstadgan upptagna brotten är sådana som bedömts vara internationella brott enligt allmän folkrätt och som sådana under- kastade universell jurisdiktion. Detta utesluter självfallet inte att det i olika hänseenden råder oklarhet om det straffbara områdets närmare gränser. Man måste därför räkna med att åtal kan komma att väckas i fall som kommer att finna inte utgör internationella brott i nu berörd mening och där den tilltalade därför frikänns. Enligt komplementaritetsprincipen skall de i Romstadgan regle- rade brotten i första hand lagföras vid nationell domstol. Om svensk domstol i enlighet härmed prövar ett åtal i ett fall som sagts utan att det föreligger annan domsrätt än med stöd av univer- salitetsprincipen bör rimligtvis utgången bli densamma som om fallet prövats av . Lika självfal- let är inte detta om svensk domstol har domsrätt med stöd av ex- empelvis territorialitetsprincipen eller den aktiva personalitets- principen. Folkrätten lägger i dessa fall inte något hinder mot en långtgående kriminalisering helt vid sidan av de internationella brotten. Att lagen om internationella brott skulle tillämpas olika beroende på vilken jurisdiktionsgrund som är tillämplig bör dock inte komma i fråga. Fall som vid Internationella brottmålsdomsto- len inte skulle bedömas innefatta internationella brott bör i princip inte heller föranleda straffansvar vid svensk domstol enligt den av oss föreslagna lagen och detta oberoende av vilken grund som finns för jurisdiktionen. Ett sätt att åstadkomma detta är att som förut- sättning för ansvar enligt lagen kräva att det finns folkrättsligt stöd för sådant ansvar. En möjlighet skulle givetvis vara att föreskriva att detta stöd skulle finnas i Romstadgan. Som vi tidigare berört är det dock vår bedömning att allmän folkrätt sträcker sig längre än Romstadgan när det gäller vad som är att bedöma som internationella brott. Detta gäller bl.a. omfattningen av ansvaret för krigsförbrytelser i väpnade konflikter som inte är internationella. Vi har också mot den bakgrunden föreslagit att den svenska lagen skall omfatta vissa gärningar som inte täcks av Romstadgan. I den mån som allmän folkrätt ger stöd för detta anser vi att ansvar bör kunna dömas ut vid svensk domstol även om detta eventuellt inte skulle vara möj- ligt vid . De internationella överenskommelserna spelar ofta en viktig roll när det gäller utvecklingen av allmän folkrätt. Vissa traktater, t.ex. de fyra , brukar också anses återspegla all- män folkrätt. Hur långt så är fallet är dock inte sällan föremål för olika uppfattningar. Detta gäller exempelvis det första tilläggspro- tokollet till . I den mån traktater inte åter- speglar allmän folkrätt är de dock bindande för parterna. Som vi berört i avsnitt 2.4 har parterna dessutom ofta långtgående skyldig- het att utöva jurisdiktion även om det inte finns någon särskild an- knytning till parten. Enligt vår uppfattning bör lagen om interna- brott kunna tillämpas även i sådana sammanhang. För la- gens tillämplighet bör det således vara tillräckligt att det finns stöd i en internationell överenskommelse. Om det endast finns sådant stöd kan lagen tillämpas bara i förhållande till stat som har tillträtt traktaten.6 6 Jfr t.ex. art. 16.2 b i det i bilaga 5 under punkten 26 intagna utdraget från tilläggsproto- koll II till konvention om skydd för kulturegendom samt Folkrätten i krig (SOU 1984:56) avsnitt 3.3. I sammanhanget bör anmärkas att i den mån åtal väcks för brott enligt den av oss föreslagna lagen utan annat stöd för domsrätten än universalitetsprincipen föreligger det i princip hinder mot att döma för brott som inte omfattas av universell jurisdiktion. Är det däremot fråga om exempelvis brott som begåtts i kan den tilltalade självfallet dömas enligt sedvanliga straffbestämmelser om det skulle befinnas att det saknas förutsättningar för ansvar enligt lagen om internationella brott. Mot den nu angivna bakgrunden föreslår vi att det, som en slags motsvarighet till huvudregeln om krav på dubbel straffbarhet för utomlands begångna gärningar, införs ett krav på folkrättsligt stöd som förutsättning för ansvar enligt den nya lagen. Bestämmelsen bör lämpligen tas in som en inledande paragraf i den nya lagen och ge uttryck för att de i lagen intagna bestämmelserna endast är till- lämpliga på sådana brott som svensk domstol enligt allmän folkrätt eller en för bindande överenskommelse med annan stat eller mellanfolklig organisation är behörig att döma för även om gär- ningen saknar anknytning till . En reglering av detta slag innebär att det för en fällande dom inte är tillräckligt att en åtalad gärning kan anses vara omfattad av den svenska lagen. Härutöver krävs att det också finns underlag för be- dömningen att gärningen är sådan som enligt folkrätten får bestraf- fas även om gärningen saknar särskild anknytning till staten. 14.4Principer för lagens tillämpning Vårt förslag: Vid tillämpningen av lagen skall, inom de ramar som följer av svenska bestämmelser, de principer och den praxis som är vägledande för och har utvecklats inom den enligt Romstadgan inrättade särskilt beaktas. Lagen om internationella brott kommer såväl till sitt sakliga inne- håll som till sin uppbyggnad att nära knyta an till folkrättsliga reg- ler. Av föregående avsnitt framgår att det enligt vårt förslag också kommer att krävas stöd i folkrätten för att någon skall kunna dö- mas till ansvar. Det är mot denna bakgrund enligt vår uppfattning naturligt om tolkningen och tillämpningen av den svenska lagen sker med särskilt hänsynstagande till folkrättsliga regler och till- lämpningen av dessa. Om den svenska lagen i sin tillämpning skulle fjärma sig från de principer och den praxis som är vägledande på det folkrättsliga området skulle lagen snabbt förlora i legitimitet och betydelse. Detta gäller naturligtvis främst i förhållande till In- ternationella brottmålsdomstolen och de principer och den praxis som är vägledande för och kan komma att utvecklas inom domsto- len. I praktiken kan det emellertid förväntas att även exempelvis den praxis som utvecklats och kan komma att utvecklas av Jugosla- vientribunalen och Rwandatribunalen kommer att vara betydelse- full för den svenska rättstillämpningen. I art. 21 i Romstadgan finns bestämmelser om tillämplig lag. I punkten 1 a hänvisas förutom till stadgan även till de s.k. Brottskri- terierna. Bestämmelser om dessa finns i art. 9. Där framgår att Brottskriterierna skall antas av stadgepartsförsamlingen och att de skall vara Domstolen till hjälp vid tolkningen och tillämpningen av artiklarna 6-8 (straffbestämmelserna). I bilaga 3 till detta betänkan- de återges de av stadgepartsförsamlingen numera antagna Brotts- kriterierna. I art. 21 hänvisas vidare till bl.a. folkrättens principer och regler, däribland de vedertagna principerna i det internationella regelsystemet för väpnade konflikter, allmänna rättsprinciper som Domstolen har härlett från nationella lagar i världens rätts- system, däribland, i förekommande fall, de nationella lagarna i de stater som normalt borde utöva jurisdiktion över brottet i fråga, under förutsättning att dessa rättsprinciper inte är oförenliga med denna stadga, med folkrätten och med internationellt erkända normer och principer samt principer och rättsregler på det sätt som de har tolkats i tidigare beslut av Domstolen. Vid tillämpning av svensk lag anses normalt föreskrifter och av- göranden som har utländskt ursprung sakna formell betydelse för tillämpningen om det inte föreskrivits annat. När det gäller den av oss föreslagna lagen om internationella brott är det emellertid, bl.a. med hänsyn till den s.k. komplementaritetsprincipen, enligt vår bedömning lämpligt att svenska domstolar beaktar även annat än rent svenska rättskällor och då särskilt de principer och den praxis som är vägledande för och utvecklas inom ramen för Internationel- la brottmålsdomstolen. Vi föreslår därför att det tas in en särskild regel om detta i lagen. Enligt bestämmelsen bör vid tillämpningen av lagen de principer och den praxis som är vägledande för och ut- vecklats inom särskilt beaktas. Vad som avses härmed är främst de av stadgepartsförsamlingen an- tagna Brottskriterierna och framtida avgöranden av domstolen. Det bör dock markeras att beaktandet skall ske inom ramen för vad som följer av svenska bestämmelser. Härmed avses inte endast ut- tryckliga lagregler utan också sådana allmänna rättsprinciper som domstolarna tillämpar utan att det finns något uttryckligt lagstöd. Vårt förslag: Frågor om konkurrens mellan olika brott regleras inte särskilt utan bedöms enligt de allmänna principer som gäller enligt svensk rätt. Inom straffrätten brukar man säga att det föreligger konkurrens - eller sammanträffande - mellan brott när en domstol ställs inför frågan om en person, som teoretiskt kan dömas för mer än ett brott, faktiskt skall eller bör dömas för mer än ett brott. Några generella bestämmelser om konkurrensfrågor finns inte i svensk rätt. Av vad som utvecklas i avsnitt 14.6.1 följer dock att dessa frågor som utgångspunkt bör lösas enligt samma principer som annars tillämpas i svensk rätt även när det gäller tillämpning av lagen om internationella brott. De i den förslagna lagen om internationella brott upptagna brot- ten avser i allt väsentligt gärningar som även oberoende av den la- gen utgör brott enligt svensk lag. Gärningarna är att bedöma som mord, misshandel, människorov, våldtäkt, etc. Vad som krävs för att någon skall dömas enligt lagen om internationella brott är att de särskilda för varje brottstyp gemensamma förutsättningarna för ansvar är uppfyllda. Lagen utgör på så sätt i förhållande till normalt tillämpliga straffbestämmelser en specialreglering för vissa kvalifi- cerade fall. Detta innebär att, i de fall då det föreligger förutsätt- ningar för ansvar enligt en straffbestämmelse i lagen om internatio- nella brott, det inte skall dömas för något annat brott vars brottsbeskrivning omfattar den åtalade gärningen. Den som utfört ett mord under sådana omständigheter att det föreligger för- utsättningar för ansvar för exempelvis brott mot mänskligheten skall alltså inte dessutom dömas för mord. Att straffminimum för mord är högre än för brott mot mänskligheten saknar härvid bety- delse. Vid straffmätningen bör man dock naturligtvis beakta straffminimum för det konsumerade brottet. Konkurrensfrågor kan uppkomma också inom lagen för internationella brott. En viss gärning kan exempelvis uppfylla kriterierna för såväl krigsförbrytelse och brott mot mänskligheten som folkmord. Enligt vår uppfattning måste folkmord anses inta en särställning bland brotten i lagen om internationella brott. På grund av det sär- skilda subjektiva rekvisit - avsikt att helt eller delvis förinta en folkgrupp - som brottsbeskrivningen innehåller, får folkmord anses konsumera eventuella brott mot mänskligheten och krigsförbrytel- se.7 Motsvarande får anses gälla även för brott mot mänskligheten i förhållande till krigsförbrytelser.8 Helt generellt kan det dock inte sägas att folkmord konsumerar brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse och att brott mot mänskligheten konsumerar krigsförbrytelse. Av betydelse är också vilka gärningsformer som är aktuella. Det är exempelvis möjligt att dödande av någon på ett sätt som uppfyller kriterierna för brott mot mänskligheten skett med hjälp av sådant missbruk av ett sär- skilt skyddat kännetecken som utgör krigsförbrytelse. Eftersom det i ett sådant fall är fråga om kränkning av två olika skyddsintres- sen bör det dömas för bägge brotten.9 Konkurrensproblem kan föreligga även om det står klart att gär- ningsmannen inte skall dömas för mer än en brottstyp. Den fråga som då uppkommer är om ett visst förfarande skall bedömas som ett eller flera brott. I allmänhet saknar frågan praktisk betydelse och det är inte heller vanligt att domstolarna uttryckligen tar ställ- ning till hur många brott som ett visst förfarande innefattar. I vissa sammanhang kan emellertid frågan vara betydelsefull. Ett exempel är bestämmelserna i 26 kap. 2 § BrB om förhöjt straffmaximum vid flerfaldig brottslighet. Som vi återkommer till föreslår vi också att det införs särskilda regler i detta hänseende när det gäller lagen om internationella brott. Det finns i svensk rätt inte några generella regler för fastställande av brottsenhet. Utgångspunkten är de olika straffbestämmelsernas formulering. Olika, i praxis utvecklade, lösningar tillämpas för oli- 7Stöd för en sådan bedömning kan också hittas i exempelvis Rwandatribunalens dom i målet Kayishema och i Jugoslavientribunalens dom i målet Jelisic. Rwandatribunalen skriver i sitt avgörande att the counts of [crimes against humanity in the form of] extermination and murder are subsumed fully by the counts of genocide (rättegångskammaren p. 8Ett visst stöd för ett sådant synsätt utgör också vad Jugoslavientribunalens överk- lagandekammare uttalade i målet (p 20-26) att all things being equal, a punish- able offence, if charged and proven as a crime against humanity, is more serious and should ordinarily entail a heavier penalty than if it were proceeded upon on the basis that it were a war crime. 9I sammanhanget kan nämnas att Jugoslavientribunalens överklagandekammare i en dom (Celebici) på ett mera principiellt plan tog upp frågan om möjligheten att för samma gärning utdöma ansvar enligt mer än en straffbestämmelse . Man fann där- vid att frågan skulle lösas så att ansvar för samma gärning får utdömas enligt två olika straff- bestämmelser endast om var och en av straffbestämmelserna innehåller ett distinkt rekvisit (materially distinct element) som inte finns i den andra. Ett rekvisit skall enligt överklagandekammaren anses distinkt om det kräver bevisning om fakta. Vid brott mot person är i allmänhet det avgörande antalet målsägande (antalet angripna personer). Det är således två brott att döda två personer med ett skott och det är ett brott att vid samma tillfälle misshandla en person med flera slag. Vid andra brottstyper finns det emellertid ibland skäl att bortse från antalet målsägande och i stället låta exempelvis tillfällets enhet vara avgö- rande. Den som vid ett och samma inbrott stjäl flera saker som ägs av flera personer anses sålunda begå endast ett brott. När det gäller de internationella brotten skulle skäl kunna anfö- ras för en i viss mån annan typ av antalsräkning. Åtal för interna- brott torde i allmänhet inte komma att avse enstaka hand- lingar eller underlåtenheter utan förfaranden som kan ha en bety- dande utsträckning såväl till tiden som i rummet. Fråga kan exem- pelvis vara om systematisk användning av tortyr i ett fångläger. Det kan då framstå som naturligt att förfarandet i sin helhet betraktas som ett brott. Ett sådant synsätt torde också ligga bakom utform- ningen av andra stycket i den nuvarande paragrafen om folkrätts- brott i 22 kap. 6 § BrB. Enligt denna skall det vid bedömningen av om ett brott är grovt bl.a. särkilt beaktas om det har förövats ge- nom ett stort antal skilda handlingar.10 Vi har övervägt om lagen borde ges en utformning som ger ut- tryck för ett sådant synsätt. En möjlighet skulle exempelvis vara att som grundförutsättning för ansvar vid brott mot person kräva att angrepp riktats mot flera personer. Vi har emellertid funnit att en sådan ordning inte bara skulle vara mindre lämplig utan också stå i strid med den ordning som anses gälla enligt internationell humani- tär rätt. Även angrepp mot en enstaka person bör, om förutsätt- ningarna i övrigt föreligger, kunna bedömas som folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse. I överensstämmelse här- med bör också angrepp mot flera personer bedömas som flera brott. Vi har också utformat vårt förslag i enlighet med detta. Av lag- texten framgår alltså uttryckligen att det i allmänhet är tillräckligt för ansvar att angrepp har riktats mot en enskild person. Vissa ty- per av angrepp är emellertid sådana att vi bedömt att de måste rik- tas mot flera för att brott skall föreligga (se exempelvis 2 kap. 2 § andra stycket 1 och 3 kap. 2 § andra stycket 1, 3 och 6). Vad som sagts utesluter inte att ett angrepp som enligt de an- givna principerna är att bedöma som en gärning kan uppfylla flera olika av de rekvisit som är tillräckliga för att döma för brott i enlig- 10 Se också m.fl. s 22:26. het med lagen. Ett angrepp mot en skyddad person som faller un- der 4 kap 3 § första stycket i vårt förslag kan exempelvis inte endast ha skett på något av de sätt som sägs i andra stycket utan också ge- nomförts med missbruk av ett skyddat kännetecken (5 § 3) och användning av giftigt vapen (7 § 1). Samtliga dessa omständigheter bör då självfallet anföras i gärningsbeskrivningen och tas upp i do- men. Att flera olika gärningsformer är uppfyllda påverkar emeller- tid inte i sig antalsräkningen. 14.6Allmänna straffrättsliga principer (Romstadgan art. 22-33) Förslag: Som utgångspunkt bör samma bestämmelser och princi- per som annars gäller för straffrättens allmänna del tillämpas också vid lagföring enligt lagen om internationella brott. Vid påtaliga skillnader mellan Romstadgan och svensk rätt bör dock svensk rätt anpassas till Romstadgans reglering. Romstadgan innebär en utveckling av den internationella straffrät- ten på så sätt att den inte endast innehåller bestämmelser om kri- minaliserade förfaranden utan också en allmän del som gäller för Internationella brottmålsdomstolens verksamhet. Tillträdet till Romstadgan innebär inte något åtagande för staterna att också i sin interna rättskipning tillämpa de straffrättsliga principer som finns i stadgan. De internationella överenskommelser som ligger till grund för bestämmelserna i stadgan ställer visserligen vissa krav på infö- rande av regler som kan hänföras till straffrättens allmänna del men i princip står det varje stat fritt att vid lagföring av de internationel- la brotten tillämpa de allmänna straffrättsliga principer som man önskar. Någon på allmän folkrätt grundad straffrättens allmänna del ger Romstadgans regler inte uttryck för. Trots detta är det givetvis angeläget att de regler som hör till straffrättens allmänna del och som skall tillämpas av svensk dom- stol inte på något mer påtagligt sätt avviker från dem som gäller för . Förutom ett allmänt önskemål om att svensk rätt skall straffbelägga de internationella brotten i samma utsträckning som skall gälla enligt den internationella ord- ning som har verkat för, är det givetvis angeläget att undvi- ka den situationen att i ett en- skilt fall i enlighet med art. 17 i Romstadgan gör bedömningen att saknar vilja eller förmåga att lagföra en misstänkt person och därför själv tar upp saken till behandling. Vid en jämförelse mellan de båda regelverken (se kapitel 12 i det- ta betänkande) kan konstateras att de bestämmelser om allmänna straffrättsliga principer som finns i del 3 i Romstadgan (art. 22-33) i sina huvuddrag måste antas i sak överensstämma med motsvaran- de svenska bestämmelser. Som utgångspunkt bör därför samma bestämmelser och principer som annars gäller för straffrättens all- männa del tillämpas också vid lagföring enligt lagen om internatio- nella brott. I vissa hänseenden föreligger dock sådana påtaliga skillnader mellan Romstadgan och svensk rätt att vi ansett att det finns skäl för att införa en särreglering i lagen om internationella brott. Vi kommer i det följande att i anslutning till Romstadgans regler re- dovisa vår bedömning av i vilka hänseenden det finns behov för en särskild reglering. 14.6.2Legalitetsprincipen (art. 22–24) Vår bedömning: Något behov av särskild lagstiftning föreligger inte. Bestämmelserna i ger uttryck för olika aspekter av den straffrättsliga legalitetsprincipen. De innebär att ingen får straffas för gärningar som inte i förväg har kriminaliserats, förbud mot ana- logivis tolkning av straffbud och förbud mot retroaktiv tillämpning av straffbud. Motsvarande regler finns i svensk rätt och kommer till uttryck i bl.a. 2 kap. 10 § RF, 1 kap. 1 § BrB och 5 § BrP. Dessa be- stämmelser gäller generellt på straffrättens område, dvs. även utan- för BrB:s tillämpningsområde. Det är därför inte nödvändigt att i lagen om internationella brott införa några särskilda regler i dessa hänseenden. Beträffande ikraftträdande– och övergångsbestämmel- ser till den nya lagen kan hänvisas till kapitel 15 i detta betänkande. 14.6.3Personligt straffrättsligt ansvar (art. 25) N Svenska bestämmelser om medverkan skall tillämpas. N Försök, förberedelse och stämpling till folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse skall vara straffbart. Det- samma gäller underlåtenhet att avslöja sådana brott. Några sär- skilda regler angående gärningsformernas innebörd införs inte. N Någon särskild straffbestämmelse för uppmaning till folkmord införs inte. I den mån en sådan uppmaning inte är att bedöma som medverkan eller stämpling till folkmord bestraffas den som uppvigling enligt . Svensk domstol skall ha domsrätt över sådan uppvigling med stöd av universalitetsprin- cipen. Bestämmelserna i avser frågor om gärningsmannaskap och medverkan samt ansvar för s.k. osjälvständiga gärningsformer som försök och andra ej fullbordade brott. Gärningsmannaskap och medverkan till brott Någon sakligt betydelsefull skillnad mellan reglerna om gärnings- mannaskap och medverkan till brott i Romstadgan och i svensk rätt torde inte föreligga. Möjligen kan stadgan anses ge uttryck för en tendens att på ett annat sätt än enligt svensk rätt betrakta personer som ger order om eller på annat sätt anstiftar brott som gärningsmän och inte som medverkande till brott. Om ett straffbart handlande betecknas som gärningsmannaskap eller medverkan kan dock inte anses vara av någon sådan saklig betydelse att det kan ge anledning till en sär- reglering. I svensk praxis finns dessutom exempel på att en anstif- tare har betraktats som gärningsman, antingen på det sättet att han ses som medgärningsman eller genom s.k. konverterat gärnings- mannaskap. Konverterat gärningsmannaskap innebär att anstiftaren ses som den egentlige gärningsmannen medan den som mera direkt har utfört den brottsliga gärningen anses som medhjälpare. Enligt vår bedömning ger inte bestämmelserna i art. 25 i Rom- stadgan anledning att i den nya lagstiftningen införa några från an- nan svensk rätt avvikande bestämmelser om gärningsmannaskap eller medverkan till brott. Till den i art. 28 behandlade frågan om ansvar för militära befälhavare och andra förmän återkommer vi i avsnitt 14.6.6. När det gäller ansvar för försök till brott torde bestämmelserna i sträcka sig längre än vad motsvarande svenska regler gör.