sou · GQB3108d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Det kunde emellertid verka provocerande och också inbjuda till en kapplöpning med inträngande sovjetiska trupper. Regeringen menade därtill att den tillbakadragna lokaliseringen var ett uttryck för hänsyn till och kunde bidra till att i fredstid avstod från kompenserande krav gentemot . En norsk-amerikansk studiegrupp (, Bowman, Komer m.fl.) utgick i sin analys från att inte skulle flyga över och att Tröndelag därför var lättförsvarat mot det sov- jetiska flyg, som inte hade något alternativ än att anfalla från norr. Ett av flera exempel på norsk återhållsamhetspolitik var att i den gemensamma försvarsplaneringen med motsatte sig basering av tunga attackplan typ F-111, kapabla att bära kärnvapen, i en kris-/krigssituation. Detta var en norsk politik som fullföljde tidigare, och av accepterade, krav på att de kärnvapenkapabla flygplanen med lång räckvidd, A-6 Intruder, inte skulle stationeras i . Nato skulle därför få nöja sig med att sätta in lätta attackplan som stöd till landoperationer vid en konflikt i . I ansågs det allmänt att den norska säkerhetspolitiken som den utformats inom Nato inte skulle ha varit möjlig utan starka försvar som en buffert mellan öst och väst och centralt placerat i . Det svenska försvaret var en betydande trygghetsfaktor för . I synnerhet det svenska flygvapnet skulle kunna förhindra att det svenska luftrummet utnyttjades som överflygningsområde från öst. Den svenska armén bedömdes kunna ha förutsättningar att omöjliggöra en ockupation eller i vart fall starkt fördröja ett sovjetiskt angrepp genom svenskt territorium. Dessa förhållanden innebar att man kunde tolerera den risk som deklarerade baspolitik innebar, nämligen att allierat understöd skulle kunna anlända . I själva verket innebar den svenska bufferten att den norska försvarsledningen i en konfliktsituation skulle ges rådrum att överväga den lämpligaste tidpunkten och formen för allierat bistånd. En annan viktig aspekt var att i skydd av det svenska försvaret kunde lägga tyngd- punkten av sina försvarskrafter i norr som , avsiktligt eller ej, säkrade . Till skydd måste räknas och bidrag att blockera Östersjöutloppen. Symptomatiskt är vidare att den svenska förmågan att även försvara norra av Nato bedömdes vara sådan att Sovjet- unionen sannolikt i en konflikt skulle söka undgå att angripa genom svenskt territorium utan att angreppet skulle ske genom och med kringgående av . När , efter det att försöken att etablera ett skandinaviskt försvarsförbund misslyckats, ansökte om medlem- skap i valde även denna väg. geografiska läge utgjorde ett starkt vägande skäl för anslutningen till Nato. Beroende på perspektiv fanns det för stormakterna möjlighet att betrakta som antingen en kork i Öster- sjöns utlopp, eller som en plattform för avancemang mot Stor- respektive södra . Det senare perspektivet ansågs vid tiden för anslutning till Nato vara en möjlig sovjetisk syn. vägval var emellertid inte givet. Starka krafter verkade för en neutral linje inom ramen för ett skandinaviskt för- svarsförbund. Trots att de flesta partier, under den för utredningen relevanta perioden, hade en positiv inställning till Natomedlem- skapet fortsatte de neutralistiska och nordiska krafterna att utöva inflytande över säkerhetspolitik. I linje med detta tänkande kom de danska regeringarna att sträva mot att behålla som lågspänningsområde, varvid man förde en medvetet icke-provokativ politik gentemot . Så kom tre självpåtagna förbehåll – basförbehåll, kärnvapenförbehåll och i någon mån även övningsförbehåll – att bli den danska Nato- politikens . Det danska bas- förbehållet deklarerades och innebar att främmande styrkor inte stationerades i landet i fredstid. Inte heller fick tunga vapen avsedda för främmande styrkor förhandslagras. initierades kärnvapenförbehållet, vilket innebar att kärnvapen inte skulle stationeras på dansk jord i fredstid, men däremot i kris- och krigs- tid. Detta innebar i praktiken att danska styrkor i en krigssituation inte kunde komma att använda kärnvapen, emedan några politiska, materiella eller utbildningsmässiga förberedelser inte vidtagits. Däremot kunde utländska förstärkningar i kris- eller krigstid medföra eller använda kärnvapen i försvaret av . Det sistnämnda förbehållet, övningsförbehållet, innebar förbud mot 57 Avsnittet bygger huvudsakligen på ett antal promemorior hämtade från : PM och den säkerhetspolitiska situationen i , ; PM och NATO, ; PM och , ; PM Nordisk säkerhetspolitik; och , ; och PM Dansk säkerhetspolitik, , alla från HP 1 Ad. För en översiktlig analys av utrikes- och säkerhetspolitik, se även , C. & , N. Adaptation and Activism. The Foreign Policy of 1967 1993. Jurist- og Ökonomforbundets Forlag: . allierade övningar på , och i princip inga marin- eller flygövningar öster om (16:e längdgraden). Förbehållen motverkades av förstärkningspolitiken, som var en bärande del i den danska försvars- planeringen. Förstärkningspolitiken gick i korthet gick ut på att , i händelse av krig snabbt skulle kunna tillföras allierade styrkor för att kunna hjälpa de danska trupperna, vilka beräknades kunna hålla stånd enbart på egen hand. Från tid till annan ifrågasattes förmåga att utföra sina upp- gifter i Nato. Likaså kritiserades i vissa sammanhang för bristande försvarsvilja. I en summering av den säkerhetspolitiska utvecklingen i omvärlden som direkt kom att beröra utformningen av säkerhets- politik kan följande komponenter bedömas relevanta. Den avspänning i de politiska förbindelserna mellan och som inleddes i början av Nixons tid som president innebar att riskerna för utbrott av en stormaktskonflikt på grund av tillfälliga motsättningar eller miss- förstånd supermakterna emellan minskade. signalerade att Warszawapaktsingripandet mot Tjeckoslo- vakien inte behövde ha långsiktiga negativa konsekvenser för supermaktsförbindelserna och att hade fria händer inom sitt intresseområde. ABM- och skapade ett mått av strategisk stabilitet och lade grunden för doktrinen om ömsesidigt garanterad förstörelse. Som en konsekvens därav skapades teoretiska möjligheter för en öst-väst konflikt i under kärnvapennivån. – i synnerhet dess södra del – fick som försörjningsled för i händelse av ett krig i en ökad strategisk betydelse. Atlantförbindelsens strategiska betydelse för Nato föranledde något av en marin kapprustning i och , först genom en omfattande sovjetisk, och därefter , ame- rikansk marin utbyggnad. Även Östersjöinloppen fick en ökad vikt i den strategiska vågskålen. I nordvästra runt och i och skärptes motsättningarna ytterligare av att konfrontationen fick en växande kärnvapenstrategisk dimension genom att främst ubåtsbaserade strategiska kapa- citet alltmer koncentrerades till dessa områden. Den av under ledning genomförda Östpolitiken ledde till ett västtyskt erkännande av de avträdelser rörande tyskt territorium som i praktiken redan skett genom krigsslutet efter . 1975, antagen av den europeiska säkerhets- och samarbetskonferensen, ESK, i , fick efterkrigsgränserna sitt definitiva erkän- nande av ESK:s hela medlemskrets.