sou · GQB370d2 · 2003-01-01 00:00:00 — Föreningen pekar på att jämförelse kan göras med skattefrågor där det är den taxerande myndigheten på orten som behandlar invändningar mot taxeringsbeslut och oftast i frågor av mycket större ekonomisk betydelse för den enskilde än i ett parkeringsärende. Slutligen påpekas från flera av de mindre kommunerna att man saknar resurser och juridisk kompetens för att hantera processföring och överklagande. Bör arbetsuppgifterna ankomma på polisen? Lagen (1976:206) om felparkeringsavgift infördes i syfte att effektivisera sanktionssystemet vid överträdelse av regler om parkering och stannande av fordon. Det tidigare straffrättsliga förfarandet vid överträdelser av detta slag ersattes med en s.k. sanktionsavgift, för vilken fordonets ägare har ett strikt betalningsansvar. Polisen har befogenhet att utfärda parkeringsanmärkningar men det sker endast i mycket liten omfattning. I de fall polisen utfärdar parkeringsanmärkningar gäller det oftast fordon som parkerats på ett mer trafikfarligt sätt. Av en rapport angående felparkeringsavgifter som () gjort på begäran av regeringen (ESV 2002:9) framgår att utfärdade polisen färre än av det totala antalet parkeringsanmärk- ningar (drygt 17 000 av 969 315), medan parkeringsvakterna svara- de för resten. Övervägande del av remissinstanserna har uppgett att det finns starka skäl att behålla ordningen att polisen har befogenhet att utfärda parkeringsanmärkning. Huvudargumentet som framförts är att arbetsuppgiften får anses ingå i polisens uppgift att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat enligt 2 § 2 polislagen (1984:387). Dessutom har det framförts att effekten i de kommuner där parkeringsövervakning inte finns kan bli att inte någon har mandat att utfärda parkeringsanmärkningar om polisens befogenhet att utfärda parkeringsanmärkningar tas bort. Detta argument håller emellertid inte då utredningens förslag skulle ålägga kommunerna ansvaret för samtliga uppgifter enligt lagen om felparkering och därmed även uppgiften att utfärda parkeringsanmärkningar. Däremot finner utredningen att det inte går att bortse från att det finns ett behov av att polisen även i fortsättningen har möjlighet att ingripa då fordon stannats eller parkerats på ett sätt som stör de allmänna ordningen eller säkerheten för att kunna fullgöra sina uppgifter enligt 2 § andra punkten polislagen. De möjligheter som polisen har att ingripa mot fordon som stannats eller parkerats på ett sådant sätt är i huvudsak utfärdande av parkeringsanmärkning, ingripande enligt 2 § trafikbrottslagen samt flyttande av fordon enligt förordningen (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall. I de fall ett fordon ställts upp så att det onödigtvis och i väsentlig mån hindrar eller stör trafiken finns enligt trafikbrottslagens 2 § en straffbestämmelse som säger att vägtrafikant i sådant fall skall dömas till böter. Även om man av naturliga skäl då det är frågan om ett uppställt fordon kan komma i bevissvårigheter när det gäller att utröna vem som varit förare av fordonet finns en sanktion mot beteendet där polisen har befogenhet att ingripa. Polisen får, enligt lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall samt enligt förordning (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall fatta beslut om och verkställa flyttning av ett fordon när det behövs för ordningen och säkerheten i trafiken eller av naturvårdsskäl i särskilt angivna fall. Sådana fall kan vara t.ex. när ett fordon är uppställt i strid mot föreskrifter om rätt att parkera på parkeringsplatser för handikappade med särskilt tillstånd, när ett fordon är uppställt i strid mot föreskrifter om stannande eller parkering i kollektivkörfält, på gång- eller cykelbana, på markerad busshållplats eller på eller inom före ett övergångsställe samt då ett fordon är uppställt i strid mot föreskrifter om stannan- de eller parkering av fordon samt hindrar andra fordon att passera eller försvårar snöröjning, renhållning eller annat arbete på väg. Enligt utredningens mening är det när ett uppställt fordon utgör akut fara eller akut störning av ordningen som situationen bör anses falla under polisens ansvarsområde. Visserligen är det ägnat att störa den allmänna ordningen och säkerheten när ett fordon ställts upp i strid mot de bestämmelser som finns i trafikförord- ningen eller i strid mot lokala trafikföreskrifter men merparten av dessa överträdelser synes ändå leda till mindre akuta säkerhets- och ordningsstörningar. När akuta eller direkta störningar uppkommer på grund av att ett fordon uppställts i strid mot gällande bestämmelser finns alltså möjlighet för polisen att ingripa enligt vad som beskrivits ovan även om befogenheten att utfärda parkeringsanmärkning upphör. Mot denna bakgrund finner utredningen att det inte kan anses motiverat att det skall ingå i polisens arbetsuppgifter att utfärda parkeringsanmärkningar. När det gäller övriga uppgifter som ankommer på polisen enligt lagen om felparkeringsavgift kan dessa sammanfattningsvis sägas bestå i att ta ställning till ansökan om rättelse, utreda ärenden som bestrids och därefter fatta beslut, samt företräda staten i domstol vid överklagade ärenden. Före ärendelagen (1996:242) trädde ikraft var det åklagaren som förde det allmännas talan inför domstol mot den som överklagat. Detta hängde samman med att felparkering tidigare var kriminaliserad. Ingen av de beskrivna arbetsuppgifter kan, såsom redogjorts för i delbetänkandet, anses präglas av någon större polisiär relevans. Den särskilda utbildning och de särskilda befogenheter som tillkommer polisen kommer inte till användning i någon större utsträckning vid handläggningen av dessa ärenden. Även om det i och för sig inom polisen finns en väl inarbetad och väl fungerande organisation för handläggningen av parkeringsanmärkningar, i vart fall i de större städerna, finns det därför skäl att föra bort arbetsuppgifterna från polisen och därmed frigöra resurser för arbetsuppgifter inom kärnverksamheten. När bestämmelsen infördes om att polismyndigheten i stället för åklagarmyndigheten skulle föra det allmännas talan inför domstol vid överklagande av parkeringsanmärkning i samband med att ärendelagen (1996:242) infördes motsatte sig att polismyndigheterna skulle bli parter i ärendentypen. Styrelsen anförde som skäl bl.a. att det rör sig om en för polisen ny typ av arbetsuppgift som bör ligga utanför polisens verksamhetsområde och som kommer att ta polisresurser i anspråk. Mot detta sades i propositionen (prop. 1995/96:115) att det fanns anledning att konstatera att en reform enligt vilken polismyndigheten ersätter åklagarmyndigheten som företrädare i domstolsförfarandet för de allmänna intressena innebär avsevärda effektiviseringsvinster. Det syftades på att polismyndigheten redan haft hand om ärendet i samband med sitt primära beslutsfattande enligt 9 § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, dvs. under utredningen som följer på ett bestridande. Det angavs vidare att med de kommunice- ringsregler som föreslogs för domstolarna kommer insatser från polismyndighetens sida endast att krävas i en del av ärendena vid domstolsförfarandet samt att om polismyndigheten behöver vara aktiv i domstolsförfarandet bör regelmässigt samma tjänstemän som vanligen handlägger parkeringsärendena hos myndigheten kunna agera på myndighetens vägnar. Uppgiften att företräda de allmänna intressena i domstolsförfarandet framstod därmed som relativt obetydligt ur resurssynvinkel. Av den ovannämnda rapporten från framgår att, om man jämför andelen avslutade ärenden vad avser rättelser, bestridanden och överklaganden, så utgör överklaganden av ärendena vilket alltså till antalet endast utgör en mindre del. Även om man tar med i beräkning att tidsåtgången för varje överklagandeärende är betydligt längre än för både rättelse och bestridande utgör ändå den samlade resursåtgången för överklagande endast en mindre del av den totala resursåtgången för polismyndighetens handläggning av parkeringsanmärkningar. Vem bör lämpligen utföra arbetsuppgiften i stället? Enligt lagen om parkeringsövervakning m.m. får kommunen om det behövs parkeringsvakter för parkeringsövervak- ningen besluta att den själv skall svara för övervakningen. Knappt hälften av landets kommuner har fattat ett sådant beslut. Dock kan konstateras att det är i dessa kommuner som flertalet, av det totala antalet parkeringsanmärkningar utfärdas. Den slutsats som kan dras härav är att de kommuner som valt att inte ta något beslut om parkeringsövervakning inte har något större bekymmer med felparkeringar. I de kommuner där parkeringsövervakning finns är det i regel som ansvarar för denna del. Dessa kommuner har mycket goda kunskaper om gällande parkeringsbestämmelser. När det gäller handläggningen av ärenden som rör rättelse och bestridanden av parkeringsanmärkningar samt processföring vid domstol i dessa ärenden kan dessa kommuner med stor sannolikhet sköta dessa arbetsuppgifter med den kompetens som finns . Flera remissinstanser har pekat på de problem ur rättssäkerhets- synpunkt som finns om ett överförande av polisens arbetsuppgifter till kommunen skulle genomföras. Det framstår, enligt dessa remissinstanser, som tveksamt att kommunen skall vara den instans som prövar rättelser och bestridanden av parkeringsanmärkningar som ju meddelats av kommunens parkeringsvakter för överträdel- ser av bestämmelser som beslutats av kommunen i form av lokala trafikföreskrifter. Det har vidare påpekats att felparkeringsavgifterna i dessa fall tillfaller kommunen till största delen. Att samma instans som meddelat ett beslut dessutom prövar begäran om rättelse av beslutet är inte en omständighet som föranleder några rättssäkerhetsproblem enligt utredningen. Denna ordning finns redan vad gäller t.ex. rättelseförfarandet avseende domstolsbeslut i 32 § förvaltningsprocesslagen (1971:291), i 17 kap. 15 § och 30 kap. 13 § (1942:740) samt i 33 § ärendelagen (1996:242). Även om rättelseinstitutet avseende parkeringsanmärkningar har en något vidare innebörd än rättelseinstitutet enligt nämnda lagrum är det avsett för sådana uppenbart felaktiga parkeringsanmärkningar där den framställda invändningen kan prövas så gott som . Det kanske ligger närmare till hands att jämföra rättelse av parkeringsanmärk- ning med omprövning enligt ärendelagen som även det sker av samma instans som fattat det ursprungliga beslutet. När det gäller frågan om bestridandeförfarandet har utredningen övervägt alternativet att föreslå länsstyrelserna som prövningsinstans för att komma ifrån de eventuella rättssäkerhetsproblem som skulle kunna uppkomma när samma instans som utfärdat parkeringsanmärk- ningen sedan prövar och tar ställning i frågan när ett bestridande framförts. I detta sammanhang är det värt att notera att dessa invändningar gör sig gällande även med dagens regelverk i förhållande till de parkeringsanmärkningar som meddelas av polisen. Visserligen utgör dessa parkeringsanmärkningar endast en mindre del av det totala antalet utfärdade parkeringsanmärkningar men situationen är precis densamma. Felparkeringsavgifterna tillfaller i dessa fall staten och parkeringsanmärkningen kan ha meddelats på grund av en överträdelse av en bestämmelse i trafikförordningen. Om rättelse eller bestridande görs av en sådan av en polisman utfärdad parkeringsanmärkning handläggs ärendet av polisen, dvs. samma instans som utfärdat parkeringsanmärkningen. Vidare uppträder polisen som motpart i domstol även i dessa fall. Ett genomförande av utredningens förslag skulle i och för sig medföra att många fler ärenden skulle beröras av de frågeställningar som gör sig gällande ur rättssäkerhetssynpunkt men utredningen menar att eftersom det finns möjlighet att föra upp ärendena till domstol kan dessa frågeställningar inte anses vara av sådan art att det föreligger hinder att flytta polisens samtliga arbetsuppgifter med felparkerings- ärendena till kommunen. Vid en samlad bedömning finner utredningen att samtliga de uppgifter som ankommer på polismyndigheterna vad gäller parkeringsanmärkningar bör flyttas över till kommunen. för ett register över felparkeringsavgifter som används för att följa upp att felparkeringsanmärkningar betalas samt för redovisning av influtna medel. Detta register är inte författnings- reglerat utan förs efter tillstånd från Datainspektionen. Felparkeringsavgift skall betalas i den ordning som bestämmer. Inbetalningen sker till och i de fall som felparkeringsavgiften skall tillfalla kommunen överförs avgiften från till kommunen med ett avdrag för statens kostnader med för varje helt eller delvis betald avgift. Av dessa har , enligt sitt regleringsbrev, rätt att behålla för sina kostnader medan beräknas svara mot polisens kostnader och redovisas under inkomsttiteln av uppbörd av felparkeringsavgifter. Om polisens arbetsuppgifter med felparke- ringsavgifter helt upphör finns anledning att behålla en ordning där administrerar indrivningen av felparkerings- avgifterna och därefter redovisar influtna medel. Anledning saknas, enligt utredningens mening, att föra uppgifter om felparkerings- anmärkningar i något landsomfattande register. Varje kommun bör uppbära felparkeringsavgifterna i sin helhet utan avdrag för statliga kostnader som ju genom ett genomförande av utredningens förslag skulle upphöra. Polisens beslut i anledning av ett bestridande får överklagas till tingsrätt, med undantag för sådana beslut som innebär att betalningsansvaret undanröjs som inte får överklagas. Hovrätten får inte pröva ett överklagande av ett beslut av en tingsrätt, om inte hovrätten meddelat prövningstillstånd. Om kommunen tar över handläggningen och beslutsfattandet när det gäller bestridanden bör överklagandet ske till länsrätt, med rätt att därefter överklaga beslutet till kammarrätt, i stället. Vid kammarrätten skall prövningstillstånd fordras. finns en bestämmelse i 10 § lag om felparkeringsavgift som säger att omständigheter eller bevis som inte angetts vid polismyndigheten får i tingsrätten eller hovrätten åberopas endast om parten gör sannolikt att han haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att ange omständigheten eller beviset vid polismyn- digheten, eller om det av annan särskild anledning bör tillåtas att omständigheten eller beviset åberopas. Då den aktuella preklusionsregeln infördes i lagen om felparkeringsavgift anförde föredragande statsrådet i propositionen (prop. 1988/89:6) att en bestämmelse som begränsar möjligheten att i högre instans åberopa nya omständigheter eller ny bevisning är nödvändig för att en effektivare handläggning skall kunna ske av ärendena om felparkeringsavgifter. Av samma förarbeten framgår att , i sitt remissyttrande över den promemoria som låg till grund för propositionen, uttalat att den föreslagna preklusionsbestämmelsen, som i och för sig var strängare utformad än den som infördes, inte innebar ett tillräckligt skydd för en enskild part eftersom det kan vara svårt för denne att redan vid polismyndigheten veta vilka omständigheter eller bevis som behöver åberopas. Det framgår vidare att Svenska kommun- förbundet avstyrkt att preklusionsbestämmelser införs eftersom kommunförbundet ansåg att detta skulle strida mot svensk rättstradition. En preklusionsregel av ifrågavarande slag ter sig främmande vid allmän förvaltningsdomstol. Det kan även, enligt utredningens mening, ifrågasättas om regeln har någon större processekonomisk effekt eftersom de omständigheter vid parkeringsöverträdelser som är av betydelse för bedömningen av saken i regel är enkla att klargöra. Vidare måste, enligt utredningens mening, det förhållan- det att partsställningen i ärendetypen är ojämn, en enskild part ställs mot en myndighet, beaktas. Det finns en risk för att bestämmelsen i vissa fall kan leda till stötande resultat eftersom det kan vara svårt för en part utan ombud att redan i samband med bestridandet och den utredning som följer därpå, avgöra vilka omständigheter eller bevis som behöver åberopas i ett kommande domstolsförfarande. Vid en samlad bedömning finner utredningen således att preklusionsbestämmelsen inte längre skall gälla. Det finns skäl att anta att en del kommuner, framför allt de som inte har tagit något beslut om parkerings- övervakning, har behov av att samverka med andra kommuner i dessa ärenden. Den bestämmelse som finns i 6 § andra stycket lagen (1987:24) om parkeringsövervakning m.m. är, enligt utredningens mening, inte tillräcklig för att täcka detta behov. En bestämmelse om rätt för en kommun att träffa avtal med en annan kommun om att helt eller delvis ombesörja kommunens uppgifter enligt lagen bör därför införas. Av samma skäl bör dessutom införas en bestämmelse om att en kommun får delegera beslutanderätten i frågan till en anställd i en annan kommun. Det kan däremot inte anses lämpligt att en kommun ges rätt att frånhända sig beslutsbefogenhet i frågan till en annan kommun. Varje enskild kommun skall således behålla det politiska och rättsliga ansvaret för den verksamhet de enligt lag har att sköta även om de anlitar en person som är anställd i en annan kommun. Det handlar inte om att flytta över det lagstadgade ansvaret från t.ex. en kommun till en annan. Syftet är i stället att anställda i andra kommuner vid behov skall kunna handlägga vissa ärenden eller ärendetyper och fatta de nödvändiga besluten i den delegerande kommunens namn. När det gäller finansieringen av kommunens utökade arbetsuppgif- ter inom detta område skall beaktas att i de fall felparkerings- avgifterna skall tillfalla kommunen görs ett avdrag, såsom ovan beskrivits, med per helt eller delvis betalad felparkeringsavgift för statens kostnader. Detta belopp skall till viss del täcka kostnader och till viss del täcka polisens kostnader för ärendetypen. Om polisens arbetsuppgifter och arbetsuppgifter med parkeringsanmärkningar upphör finns inte förutsättningar längre att göra detta avdrag. Detta innebär att kommunerna tillförs ett högre belopp för varje betald eller delvis betald felparkeringsavgift än vad som är fallet samt att statens intäkter i motsvarande mån minskar. Någon resurs- överföring till kommunen härutöver bör enligt utredningens mening inte ske. De merkostnader som kan uppkomma med anledning av överförandet av uppgifterna bör kunna täckas genom det högre belopp som erhålls enligt vad som redovisats samt, om så visar sig fordras, av en anpassning av felparkeringsavgifternas storlek. Ett genomförande av utredningens förslag medför att felparkeringsavgifter är att betrakta som statliga fordringar. Ändring måste således göras i 2 § lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Följdändringar måste även göras i förordningen (1976:1128) om felparkeringsavgift, vilka kan ske genom regeringsbeslut. Av uppgifter inhämtade från framgår att det inkom 1 174 ärenden avseende parkeringsanmärkningar till tingsrätterna samt att det avgjordes 1 760 ärenden där. Det framgår vidare att antalet balanserade ärenden vid tingsrätterna vid utgången av var 1 093 och att endast 229 ärenden överklagades under . Någon uppgift om hur många av dessa ärenden som det beviljades prövningstillstånd för finns inte tillgänglig. är siffrorna följande: inkomna ärenden 1 170, avgjorda ärenden 1 474, överklagade ärenden 158. Vid utgången av var antalet balanserade ärenden 789. Det har inte gått att få fram någon tidsåtgång för handläggningen av dessa ärenden i domstol men det är tydligt att resursöverföring måste ske, i vart fall från tingsrätt till länsrätt om ärendetyperna förs över i enlighet med utredningens förslag. Av den rapport som lämnat efter uppdrag av regeringen (ESV 2002:9) framgår att man beräknat polisens kostnader för hantering av parkeringsanmärkningar till om man räknar med ett pålägg om eller till om man räknar med ett pålägg om för . Vid ett genomförande av utredningens förslag kommer naturligtvis dessa kostnader försvinna från polisen. Dessutom kommer statens intäkter i form av för varje betald felparkeringsavgift att upphöra. betalades 739 944 parkeringsanmärkningar enligt ESV:s rapport vilket medför en intäkt om . Eftersom dessa per betald parkeringsanmärkning i stället för att gå till staten för att täcka polisens kostnader för hantering av ärendena skall gå till kommunerna kommer deras intäkter att öka med motsvarande belopp. I den mån detta inte är tillräckligt finns möjlighet för kommunen att anpassa parkeringsavgiftens storlek inom ramen för bestämmelsen i 2 a § förordningen (1976:1128) om felparkerings- avgift i enlighet med självkostnadsprincipen. Det förslag som utredningen lagt fram innebär att kommunerna får det totala ansvaret för parkeringsfrågorna inom kommunen. Polisen har, vad gäller dessa frågor, endast en uppgift då ett fordon är uppställt på en konkret och akut ordningsstörande sätt. Utredningens förslag innebär att vissa nya obligatoriska uppgifter åläggs kommunerna. När det gäller förslagets påverkan på den kommunala självstyrelsen kan därför konstateras att förslaget leder till att den kommunala självstyrelsen i viss mån inskränks. Dock rör de nya uppgifterna områden där kommunerna, såsom ovan konstaterats, utför ett betydande arbete. Kompetensen att utföra arbetsuppgifterna finns således i hög grad redan inom kommunerna. Förslaget medför en ökad möjlighet för kommuner- na att påverka och utforma en parkeringsreglering utifrån de lokala förutsättningarna. Dessutom kan utredningens förslag anses medföra en möjlighet för kommunerna att bättre anpassa verksamheten till lokala behov och förutsättningar. Utredningen anser därför att förslagets inskränkning i den kommunala självstyrelsen är godtagbar. Härutöver finner utredningen att det framlagda förslaget i övrigt inte får några sådana konsekvenser som enligt 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474) motiverar en särskild redo- visning. Utredningens förslag medför att ändringar måste göras i förordningen (1976:1128) om felparkeringsavgift och i förordningen (2001:650) om vägtrafikregister. 13 Inhägnad av övergivna gruvhål –Bergsstaten skall, i stället för , ha ansvaret för inhägnande av övergivna gruvhål. –Kostnaden för inhägnande av övergivna gruvhål skall bäras av Bergsstaten i stället för av polisen. –Polisens nuvarande arbetsuppgifter vad gäller inhägnande av gruvhål skall tas över av Bergsstaten. Bestämmelserna om ansvaret för uppförandet av stängsel eller annan liknande skyddsanordning omkring övergivna gruvhål finns i Kungl. Av första punkten i ämbetsskrivelsen framgår att sådant stängsel eller skyddsanordning under vissa förutsättningar får uppföras och bevaras på statens bekostnad. Andra punkten i ämbetsskrivelsen anger att sådant stängsel och annan liknande skyddsanordning skall ha till huvudsakligt ändamål att tydligt utmärka fara samt att det bör utföras så att något fortlöpande underhåll inte fordras. Tredje punkten reglerar polisens skyldigheter när det gäller denna fråga. Enligt denna punkt åligger det vederbörande polismyndighet att, då behov av skyddsanordning anses föreligga kring övergivet gruvhål, verkställa erforderlig utredning och efter vederbörande markägares hörande överlämna ärendet till jämte eget yttrande samt i förekommande fall förslag rörande skyddsanordningens beskaffenhet och utförande samt kostnadsberäkning. Av ämbets- skrivelsens fjärde punkt framgår att skall, om den finner att stängsling eller annan skyddsanordning bör uppföras och om varken markägaren eller annan förbundit sig att vidtaga nödvändiga åtgärder, låta ombesörja utförandet av skyddsanord- Inhägnad av övergivna gruvhål Ämbetsskrivelsens femte punkt anger att kostnad för sådan skyddsanordning skall belasta polisens anslag. Polisens arbetsuppgifter i enlighet med ämbetsskrivelsen kan alltså sammanfattas på så sätt att polisen skall utreda frågan om skyddsanordning kring övergivet gruvhål, upprätta ett förslag till hur skyddsanordningen bör utföras, göra en kostnadsberäkning samt överlämna ärendet till för beslut.