sou · GQB386d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Sammansättningen i de djurförsöksetiska nämnderna ledamöterna i de djurförsöksetiska nämnderna anordnas av den centrala försöksdjursmyndigheten. Utbildningen kan t.ex. genom- föras genom en årlig utbildningsdag i etik och genom att myndig- heten anordnar etikdagar då ledamöterna kan diskutera etiska frågor tillsammans med myndigheten och leda- möter från de andra djurförsöksetiska nämnderna. Det är värdefullt om också de som använder djur i forskning får möjlighet att delta i dessa utbildningar. Genom att bjuda in repre- sentanter för forskningen kan kunskap om de djurförsöksetiska nämndernas avvägning spridas till försöksdjursinrättningarna. Detta borde bidra till att inrättningarna får en ökad medvetenhet om etiska frågeställningar och till att ansökningarna om djurförsök får en högre kvalitet. För att göra det möjligt för de djurförsöksetiska nämnderna att få råd av en etiker under det löpande nämndarbetet föreslår jag också att CFN:s rådgivningspanel utökas med en person som har etisk kompetens. Rådgivningspanelen inrättades av CFN för att bistå de djurförsöksetiska nämnderna med extern expertis i försöksdjursfrågor. Panelen består av sakkunniga med särskild kunskap om: N Transgena djur, N biomedicinsk teknik, N zoofysiologi, N zooekologi, N etologi, N smärtlindring och anestesi, N fysiologi och neurobiologi, N immunologi, N försöksdjursanvändning inom farmaceutisk forskning och utveckling, N experimentalkirurgi, och N vilda djur. För att panelen skall kunna tillföra en ökad kompetens i den djur- försöksetiska prövningen måste panelen utnyttjas. En av anled- ningarna till att panelen endast utnyttjats i en begränsad omfatt- ning är bristande kunskap om panelens existens och tillgänglighet. Den centrala försöksdjursmyndigheten bör därför gå ut med för- Sammansättningen i de djurförsöksetiska nämnderna nyad information om att panelen finns och nya riktlinjer om när och hur panelen får användas. Först då kan panelen utgöra den reella resurs för de djurförsöksetiska nämnderna som den är tänkt att göra. 8Krav på veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna Jag föreslår att det förs in ett krav i djurskyddsförordningen på att det i varje djurförsöksetisk nämnd skall finnas en sakkunnig ledamot som är veterinär. För undvika att ändra den balans som råder mellan antalet forskare/försöksdjurspersonal och lekmän i de djurförsöks- etiska nämnderna föreslår jag att veterinären förordnas som en ny ledamot i nämnden. Antalet ledamöter i den djurförsöks- etiska nämnden kommer härigenom att öka från 14 ledamöter till 15 ledamöter. Jag föreslår också att den sakkunnige ledamoten skall vara när- varande för att nämnden skall vara beslutför. Jag föreslår att veterinär kompetens skall knytas till de djurförsöks- etiska nämnderna och att veterinären skall bedöma samtliga djur- försök. En förändring av de djurförsöksetiska nämndernas samman- sättning i enlighet med mitt förslag har enligt min bedömning stora förutsättningar att leda till ett förbättrat skydd för försöksdjuren och till att öka allmänhetens förtroende för de djurförsöksetiska nämnderna och den djurförsöksetiska prövningen. Förslaget medför att kompetensen i nämnderna ökar och att nämndernas beslutsunderlag förbättras. Införandet av kravet på en veterinär sakkunnig ledamot är vidare ägnat att ge de djurförsöks- etiska nämnderna en resurs som kan uppfattas som trovärdig och objektiv såväl av ledamöterna i de djurförsöksetiska nämnderna som av allmänheten. Min förhoppning är att åtgärden också kom- Krav på veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna mer att leda till att arbetsklimatet i de djurförsöksetiska nämnderna förbättras och att mer tid avsätts för diskussioner av etisk karaktär. 8.1Det behövs veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna Enligt min bedömning finns det ett behov av objektiv veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna. Veterinärer är de som normalt sett är mest kompetenta att be- döma djurs hälsotillstånd och välbefinnande. Veterinärer har också en omfattande kunskap om djurs biologiska särart, beteende och behov. Veterinärer besitter därför enligt min mening en kompetens som är central för att bedöma det lidande som försöksdjuren riskerar att utsättas för. Ändå finns det inte något krav på att veterinär kompetens skall finnas i de djurförsöksetiska nämnderna. Detta är enligt min mening en brist, inte minst mot bakgrund av att det enligt djurskyddslagen och dess följdförfattningar finns ett krav på att de djurförsöksetiska nämnderna skall kontrollera och bedöma att djurförsöken är utformade på ett sådant sätt att djuren inte utsätts för större lidande än vad som är absolut nödvändigt. Flera av de djurförsöksetiska nämnderna har tillgång till veterinärmedicinsk kompetens i en eller annan form. I några av nämnderna har en eller möjligen ett par forskarrepresentanter veterinär- medicinsk bakgrund. Några nämnder har ett gott samarbete med universitetsveterinärerna på olika universitet och institutioner. Dessa nämnder underrättar veterinärerna om nämn- den sammanträder och veterinärerna närvarar, i varierande utsträck- ning, vid sammanträdena och svarar då på eventuella frågor som ledamöterna kan ha. Vid någon eller några nämnder närvarar veteri- när från någon av de lokala och regionala tillsynsmyndigheter som arbetar inom den djurförsöksetiska nämndens verksamhetsområde. Det är dock angeläget att alla djurförsöksetiska nämnder har tillgång till den kunskap och den erfarenhet som en veterinär kan bidra med vid bedömningen av djurförsök. Från bl.a. rättsäkerhets- synpunkt bör det råda likhet mellan nämnderna i detta avseende så att inte bara vissa djurförsök blir granskade och bedömda av veteri- när. Det kan annars finnas en risk för att sökanden väljer vilken region han eller hon skall utföra försöket i med hänsyn till att sökanden önskar att en viss nämnd skall pröva ansökan. Krav på veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna Genom att föra in ett ovillkorligt krav på att varje djurförsöks- etisk nämnd skall ha en veterinär knuten till sig kommer de djur- försöksetiska nämnderna att få ett betydande och behövligt kompetens- tillskott. Som en följd av den ökade kompetensen i nämnderna kommer de djurförsöksetiska nämndernas underlag för beslut ock- så att bli bättre. Jag bedömer också att förtroendet för nämndens prövning ökar. 8.2Veterinären bör förordnas som sakkunnig ledamot i nämnden Min bedömning är att det bästa sättet att ta tillvara veterinärens kompetens är att förordna honom eller henne som sakkunnig leda- mot i den djurförsöksetiska nämnden. Veterinärens uppgifter blir då, liksom för övriga ledamöter i nämnden, att delta i beredningen och prövningen av ärenden om djurförsök. Då jag inte ser någon anledning att rubba den balans som råder mellan antalet forskare/försöksdjurspersonal och lekmän i de djurförsöksetiska nämnderna föreslår jag att veterinären skall förordnas som en ny ledamot i nämnden. En fördel med att knyta veterinären till den djurförsöksetiska nämnden genom ett förordnande som ledamot är att dennes kompetens då kommer att finnas med under hela handläggnings- processen i nämnden. Andra fördelar med denna ordning är att samma person kommer att medverka i den djurförsöksetiska nämnd- ens arbete vilket medför kontinuitet. Vidare får veterinärens syn- punkter samma tyngd som övriga ledamöters synpunkter och han eller hon blir bunden av samma regler för prövningen av djurförsök som övriga ledamöter i nämnden. Genom att veterinären deltar i nämndens beslutsfattande (och därmed också kan anföra skiljaktig mening) får hans eller hennes synpunkter en större genomslagskraft än vad som skulle vara fallet om veterinären endast fungerade som ett rådgivande organ till den djurförsöksetiska nämnden. En ytterligare fördel med att veterinären förordnas som ledamot är att den centrala myndigheten för försöksdjursfrågor beslutar vem som utses och vilken kompetens denne skall ha. Enligt de nu gällande bestämmelserna är det CFN som förordnar ledamöterna i de djurförsöksetiska nämnderna och CFN har då möjlighet att ställa krav på vilken kompetens ledamöterna skall ha. Om rege- ringens förslag att inrätta en ny djurskyddsmyndighet antas av riks- Krav på veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna dagen bör den nya djurskyddsmyndigheten vara det organ som beslutar om veterinärens förordnande och kompetens. Som jag tidigare nämnt råder en viss polarisering i de djurför- söksetiska nämnderna. Nämnderna är i viss mån uppdelade i två grupper. Den ena gruppen består främst av forskare och försöks- djurspersonal och det andra främst av de ledamöter som repre- senterar djurskyddsorganisationer samt vissa andra lekmanna- ledamöter som ofta ansluter sig till djurskyddsrepresentanternas synpunkter. Förtroendet för den motsatta gruppen är lågt. För enkelhets skull kallar jag här grupperna för forskargruppen och lekmannagruppen. Lekmannagruppen misstänker att forskarnas inställning till djurförsök är färgad av att forskarna själva gör djurförsök och att de därför har ett visst intresse av att djurförsök görs samt av forskarnas vilja att ha goda relationer till sina forsknings- kollegor. Forskargruppen misstänker på liknande sätt lekmännen för att vara färgade av en önskan att helt eller delvis förbjuda eller hindra djurförsök. En oberoende veterinär har enligt min mening förutsättningar att få förtroende och respekt för sina synpunkter från alla katego- rier ledamöter i de djurförsöksetiska nämnderna. Min förhoppning är att arbetsklimatet i de djurförsöksetiska nämnderna skall förbätt- ras genom att de olika grupperna i nämnderna får tillgång till åsikter från en person som har stor kunskap på området men som inte upplevs ha något särskilt intresse av att djurförsök görs eller att djurförsök förbjuds eller hindras. Jag förväntar mig att de diskussioner som ofta förekommer beträffande t.ex. bedöv- ningsmedel och avlivningsmetoder, genom veterinärens yttranden kan avklaras snabbt och utan prestigefyllda inlägg i diskussionen. Härigenom kan nämnderna få mer tid över för etiska diskussioner om de aktuella djurförsöken. 8.2.1Alternativ till att förordna veterinären som sakkunnig ledamot Ett alternativ till att förordna en veterinär som ledamot i de djur- försöksetiska nämnderna är att tillsätta ett råd eller en panel av veterinärer som de djurförsöksetiska nämnderna kan vända sig till. De tidigare erfarenheterna av att använda ett råd eller en panel som stöd för de djurförsöksetiska nämnderna är dock inte särskilt goda. CFN inrättade 1996 den s.k. rådgivningspanelen med sakkunniga Krav på veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna med särskild kunskap inom ett flertal områden som är av betydelse för den djurförsöksetiska prövningen. Panelen har endast utnyttjats vid ett fåtal tillfällen. Det är synd att panelen, som borde ha stora förutsättningar att bidra med värdefull information till de djurförsöksetiska nämnder- na, inte utnyttjas av nämnderna och att orsaken till detta bl.a. är brist på kunskap om att panelen finns. Det är önskvärt att panelen kommer att utnyttjas i betydligt större utsträckning. Mot bakgrund av att jag anser att det är väsentligt att varje djur- försök bedöms av en veterinär bör kravet på veterinär enligt min mening gälla generellt och oberoende av nämndens egen vilja att hänskjuta ärendet för annans bedömning. Den sakkunnige ledamoten bör förordnas för en period , i likhet med vad som gäller för övriga ledamöter i de djur- försöksetiska nämnderna, se 44 § djurskyddsförordningen. Enligt min uppfattning kan det vara lämpligt att även veterinären kan omförordnas först när en mandatperiod har förflutit sedan veterinärens förordnande har gått ut. På så sätt får de djurförsöks- etiska nämnderna möjlighet att dra nytta av den kompetens och erfarenhet som en omförordnad veterinär hinner bygga upp under sin sammanlagda tid som sakkunnig som arbetet i de djurförsöksetiska nämnderna kan förändras och utvecklas genom den möjlighet till omväxling som regelbundna byten av den sak- kunniga ledamoten innebär i form av att nya kunskaper, nya intres- sen, erfarenheter och åsikter introduceras. Risken för att leda- möterna fastnar i stela eller slentrianmässiga diskussioner minskar om ledamöterna i nämnderna byts ut med jämna mellanrum. Liksom för övriga ledamöter i nämnden skall en personlig supp- leant förordnas för den sakkunnige veterinären. Uppgiften som sakkunnig veterinär i de djurförsöksetiska nämnder- na bör omfatta att delta både i beredningen av ärenden och i pröv- ningen av djurförsök. Krav på veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna För att kunna få råd om hur den veterinära kompetensen på bästa sätt kan tas tillvara i den djurförsöksetiska prövningen har utredningen haft möten med representanter från veterinär- förbund, distriktsveterinärorganisationen på och universitetsveterinärer. Samtliga ansåg att det är viktigt att koppla in veterinären på ett tidigt skede i process- en så att veterinären ges tillfälle att diskutera ansökan med sökan- den, att få svar på eventuella frågor angående försöksplanen och att diskutera eventuella ändringar i försöksplanen med sökanden. Jag delar den uppfattningen. De flesta kontakterna med sökanden sker under bered- ningen av ärendena inför nämndens sammanträden. Enligt 10 § i Centrala försöksdjursnämndens föreskrifter (LSFS 1988:45) om den etiska prövningen av användningen av djur för vetenskapliga ändamål m.m. är det nämligen ett krav att de djurförsöksetiska nämnderna kallar sökanden för att personligen, eller genom före- trädare, svara på frågor och lämna eventuella kompletteringar till ansökan såvida inte detta är obehövligt från utredningssynpunkt. Det är därför väsentligt att veterinären deltar aktivt i beredningen av ärendena. De djurförsöksetiska nämndernas ärenden bereds i arbetsgrupp- er. Grupperna består av ett mindre antal ledamöter i nämnderna. I vissa fall ingår suppleanter i gruppen. De flesta av de djurförsöks- etiska nämnderna har utsett fyra beredningsgrupper. I regel träffas ledamöterna i beredningsgrupperna innan varje nämndsammanträde. Hur många beredningsgrupper nämnden skall ha och vilka leda- möter som skall delta i dessa beslutas av den djurförsöksetiska nämnden. Som huvudregel skall dock minst en lekman och minst en forskare ingå i varje beredningsgrupp och nämnderna skall sträva efter att sammansättningen av grupperna är sådan att det i varje grupp ingår lika många lekmän som forskare/försöksdjurs- personal. Nämnden får enligt 9 § i Centrala försöksdjursnämndens föreskrifter (LSFS 1988:45) om den etiska prövningen av använd- ningen av djur för vetenskapliga ändamål m.m. och kommentaren till denna vid sammansättningen frångå den jämna fördelningen mellan lekmän och forskare/försöksdjurspersonal endast om det av särskilda skäl inte är möjligt att få en sådan fördelning till stånd. Mot bakgrund av att de djurförsöksetiska nämnderna i viss mån själva utformar hur beredningen av ärenden går till bör varje nämnd Krav på veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna utarbeta lämpliga rutiner för att tillförsäkra att veterinären deltar vid beredningen av ärendena i så stor utsträckning som är möjligt. Som minimikrav bör dock för varje djurförsöksetisk nämnd gälla att veterinären får alla ansökningar som skall beredas innan beredningsgruppen sammanträder så att han eller hon har en praktisk möjlighet att bedöma ansökningarna. Veterinären bör ock- så närvara vid de beredningsmöten då veterinären har information att tillföra eller då han eller hon vill ställa kompletterande frågor till en sökande eller diskutera och/eller tillägga något i sökandens plan över hur djurförsöket skall genomföras. På så sätt kan både sökan- den och arbetsgruppen tidigt få kunskap om veterinärens bedöm- ning av djurförsöket och få möjlighet att ställa frågor till veteri- nären. Eventuella förslag till ändringar av försöksplanen kan sedan diskuteras gemensamt. Om veterinären av någon anledning inte kan närvara vid ett visst möte bör veterinären kontakta sin suppleant. Om det endast är fråga om någon mindre detalj kan veterinären dock istället kontak- ta ledamöterna i den aktuella beredningsgruppen och be dem ta in de uppgifter som veterinären behöver för att bedöma ansökan alterna- tivt kan han eller hon själv kontakta sökanden och lämna eventuella kompletteringar i ärendet till beredningsgruppen. Arbetsbelastningen för den sakkunnige ledamoten kommer att bli tung eftersom han eller hon skall vara så aktiv vid beredningen av ärendena. Den sakkunniges arbetsuppgifter beräknas till ca per sammanträde. 8.2.4Förutsättningar för att förordnas som sakkunnig ledamot Ett grundläggande krav för att få förordnas som sakkunnig ledamot är att vederbörande har en examen i veterinärmedicin. I fråga om dessa personers bakgrund i övrigt finns det som jag ser det två alternativ att välja mellan. Antingen kan man välja en person från den kategori veterinärer som har praktisk erfarenhet av djurförsöksverksamhet eller så kan man välja en person från den kategori veterinärer som saknar praktisk erfarenhet av djurförsöksverksamhet eller som åtminstone för tillfället inte är involverad i sådan verksamhet. Personerna i den förra kategorin har sannolikt en större kompe- tens att bedöma djurförsök än den andra kategorin. Krav på veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna na en person som sakkunnig ledamot som själv gör djur- försök eller som arbetar med försöksdjuren hos en myndighet, universitet, institution eller företag som gör djurförsök är inte tillfredställande. Detta mot bakgrund av att en av anledningarna till att jag föreslår att veterinärer skall förordnas som ledamöter i de djurförsöksetiska nämnderna är att jag anser att det finns ett behov av att nämnderna tillförs kunskap och synpunkter från personer som kan uppfattas som objektiva såväl av de olika personkatego- rierna i de djurförsöksetiska nämnderna som av allmänheten. Om den förordnade veterinären i sitt ordinarie arbete ägnar sig åt verksamhet med djurförsök finns det risk att han eller hon kan vara inblandad i vissa av de försök som prövas av den djurförsöks- etiska nämnden. Det är naturligtvis inte lämpligt att den som deltar i planerandet eller utförandet av ett djurförsök också är med och beslutar om djurförsöket. Han eller hon har ju ett eget intresse i saken och kan då vara jävig. Snarlika jävssituationer som den nu beskrivna uppkommer för vissa av forskarrepresentanterna i de djurförsöksetiska nämn- derna. Situationerna löses i praktiken genom att en berednings- grupp som inte har den jäviga ledamoten som medlem bereder ansökan och när nämnden vid sammanträdet diskuterar och beslu- tar om ansökan måste den jäviga ledamoten lämna sammanträdes- rummet. Ledamoten deltar således varken i nämndens beredning eller beslut om det aktuella djurförsöket. En liknande lösning på jävsproblemet – att den sakkunniges suppleant bereder och beslutar i sådana ärenden där ordinarie veterinär är jävig – skulle visserligen kunna användas men ett annat problem kvarstår. Om den förordnade veterinären vid sidan om sitt uppdrag som nämndledamot ägnar sig åt verksamhet med djur- försök är jag tämligen övertygad om att förtroendet för den sak- kunnige ledamotens objektivitet och trovärdighet kan komma att ifrågasättas. Det ökade förtroende för de djurförsöksetiska nämnd- erna och den djurförsöksetiska prövningen som jag bl.a. eftersträv- ar med mitt förslag kan då undergrävas. Min bedömning är att även veterinärer som inte arbetar med djurförsök och försöksdjur är kompetenta att utföra de uppgifter och utgöra det stöd för de djurförsöksetiska nämnderna som jag anser behövs. Mot bakgrund av detta och med hänsyn till att jag åtminstone inte är villig att riskera att förtroendet för den djurförsöksetiska prövningen undergrävs av misstankar om att den sakkunnige ledamoten är partisk föreslår jag att personer från Krav på veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna den förra kategorin inte bör förordnas som sakkunniga ledamöter i de djurförsöksetiska nämnderna. erfarenhet av försöksdjur eller särskild kunskap om de djurslag som utgör de vanligaste för- söksdjuren (framförallt möss och råttor) bör dock enligt min mening kunna ses som en merit vid förordnandet utan att det kommer i alltför stor konflikt med strävan att endast utse personer som kan antas stå bortom misstankar om bristande objektivitet. Med beaktande av förtroendet för den etiska prövningen bör den centrala myndigheten på motsvarande sätt undvika att förordna en veterinär som aktivt ägnar sig åt verksamhet som syftar till att för- bjuda eller hindra djurförsök. Enligt min mening är det lämpligt att då förflutit utvärdera hur systemet med veterinärer som sakkunniga ledamöter har fungerat. Vid utvärderingen bör också uppmärksamhet ägnas åt om kraven på den sakkunniges kompetens eventuellt bör ändras. 8.2.5Stöd för de sakkunniga ledamöterna Eftersom den sakkunnige ledamoten enligt mitt förslag inte får arbeta med djurförsök och försöksdjur vid sidan av arbetet i den djurförsöksetiska nämnden kan det förekomma att han eller hon helt saknar erfarenhet av djurförsök. Det kan då behövas ett stöd för att veterinären skall kunna fullgöra sitt uppdrag på ett tillfreds- ställande sätt. Enligt min mening kan ett sådant stöd lämpligen ges i enlighet med den modell som gäller för banveterinärer. Banveterinärer är veterinärer som är anställda av för att uppfylla kravet på veterinär medverkan vid offentliga täv- lingar där totalisatorspel förekommer. I gäller som huvud- regel att vid varje offentlig tävling med djur (med offentlig tävling avses tävling som genom annonsering eller på annat sätt bekant- gjorts eller för vilken anmälan behövs) måste en veterinär som är förordnad av medverka. För att tillgodose att banveterinärerna har den kompetens de behöver för att utföra sitt uppdrag skall ordna en utbildning för nyanställda banveterinärer och verket skall också år- ligen ordna fortbildning för veterinärerna så att de kan hållas infor- merade om nya rön, erfarenheter och nyheter som kan vara av intresse och/eller betydelse för dem. En liknande ordning för att upprätthålla kompetensen och för att ge ett kontinuerligt stöd till veterinärerna bör enligt min Krav på veterinär kompetens i de djurförsöksetiska nämnderna mening införas för de sakkunniga ledamöterna i de djurförsöks- etiska nämnderna. Den centrala myndigheten för försöksdjurs- frågor är den myndighet som lämpligen bör få ansvaret att ordna utbildningen och att meddela de eventuella föreskrifter om utbild- ningen som myndigheten anser behövs. Den sakkunnige ledamoten bör få ett arvode för uppdraget som står i relation till den arbetsbelastning som han eller hon har. En sådan ersättningsprincip gäller för sekreterarna i de djurförsöksetiska nämnderna. Dessa får ett arvode med ett bestämt belopp . Det är CFN som fastställer beloppets storlek. Beloppet fastställs i proportion till hur hög arbetsbelastningen i den aktuella nämnden är i förhållande till arbetsbelastningen i de övriga nämnderna räknat i antal ärenden som nämnden prö- var. För att kunna rekrytera personer med hög kompetens till sak- kunniguppdragen är det dock nödvändigt att arvodet för uppdraget blir rimligt. Arvodet för uppdraget bör ungefär motsvara den inkomst som personen ifråga skulle få för motsvarande arbetsinsats om han eller hon t.ex. arbetar som statligt anställd veterinär. Arvodet för den sakkunniga ledamoten skall liksom ersättningen till övriga ledamöter i nämnden belasta den centrala försöksdjurs- myndighetens budget. 8.3Följder av en ändrad sammansättning i nämnderna Mitt förslag att veterinären skall förordnas som en ny, sakkunnig ledamot i den djurförsöksetiska nämnden föranleder vissa ändring- ar i de bestämmelser som reglerar sammansättningen i de djur- försöksetiska nämnderna. Bestämmelser om sammansättningen finns i 43 och 44 §§ djur- skyddsförordningen.