sou · GQB370d2 · 2003-01-01 00:00:00 — är emellertid stämningsmannaverksam- heten knuten till polisväsendet genom att polismyndigheten förordnar stämningsmän till det antal som behövs i varje polisdistrikt. En annan förändring som då genomfördes var att myndighet eller enskild som ville anlita stämningsman för ett delgivningsuppdrag inte längre skulle behöva vända sig till den enskilde stämningsmannen utan uppdraget skall härefter sändas till polismyndigheten. Av förarbetena till bestämmelserna (prop. 1978/79:11) framgår att polisstyrelsen i i sitt remissyttrande pekade på att kronofogdemyndigheterna var ett lämpligt alternativ till huvudmannaskap för stämningsmannadelgiv- ningar då delgivningsverksamheten inte var någon egentlig polisverksamhet och då kronofogdemyndigheterna redan hade en betydande stämningsmannaverksamhet som ombesörjdes av egen personal. framförde vidare att det i stor utsträckning är samma personer som söks för delgivning i olika slag av ärenden och att det fanns anledning anta att de som söks för delgivning av polis och stämningsmän eller relativt har varit föremål för exekutiva åtgärder. Skälen för genomförandet av förändringen att låta polismyndig- heten i stället för länsstyrelserna förordna stämningsmän var, enligt förarbetena (prop 1978/79:11) dels att det var angeläget att få en samlad arbetsledning av stämningsmannaverksamheten, dels att polisen har en över hela landet väl spridd organisation, dels slutligen att polisen redan då ombesörjde huvudparten av myndig- heternas stämningsmannadelgivningar. Departementschefen anför- de i propositionen att han räknade med att huvudparten av delgivningarna, som inte är någon egentlig polisiär uppgift, skall kunna ombesörjas av icke polisutbildade stämningsmän som knyts till polisdistrikten som tjänstemän eller uppdragstagare. Vidare anfördes att det i DelgF borde införas en bestämmelse enligt vilken polisman endast undantagsvis bör tas i anspråk för delgivnings- uppdrag. Att helt utesluta användningen av polismän i delgivnings- arbetet fann departementschefen inte vara realistiskt med tanke på de skiftande förhållandena i polisdistrikten. utvidgades möjligheterna att använda polispersonal vid stämningsmannadelgiv- ning i syfte att ge polismyndigheterna möjligheter att bedriva delgivningsarbetet efter lokala förhållanden och använda personal- resurserna så effektivt som möjligt (Ds 1994:129). Bör arbetsuppgiften ankomma på polisen? Utredningen kunde i delbetänkandet konstatera att uppgiften med att utföra stämningsmannadelgivningar ytterst sällan innehåller arbetsmoment med polisiär relevans och att när så är fallet är det frågan om en handräckningssituation. Det finns vidare enligt utredningens mening ingen polisiär relevans i uppgiften att förordna stämningsmän. Det kan också konstateras att redan då stämningsmannaverksamheten flyttades från till polisen uttrycktes i förarbetena att arbetsuppgifterna inte hade någon polisiär relevans och att det var andra skäl som var orsaken till att polismyndigheterna kom att ansvara för stämningsmännens verksamhet. Enligt utredningens mening finns det inga andra skäl än polisens geografiska spridning som talar för att verksamheten bör ankomma på polisen och detta ensamt är inte tillräckligt för att motivera att arbetsuppgiften ligger inom polisväsendet. Stämningsmannaverksamheten bör därför flyttas från polismyndigheterna. När det gäller polismyndighetens arbetsuppgifter med att förordna stämningsmän finns inte heller någon polisiär relevans i arbetsmomenten. Däremot görs, vid prövning av sökandens lämplighet, registerkontroll i belastningsregistret, misstanke- registret och i körkortsregistret. Enbart denna omständighet är emellertid, såsom redogjorts för, inte enligt utredningens mening tillräckligt för att anse att arbetsuppgiften skall ankomma på polisen. Vem bör utföra arbetsuppgiften i stället? Ett alternativ som man i och för sig kan tänka sig är att privat arbetande stämningsmän ställs under offentlig kontroll och att de därmed kan ges samma behörighet när det gäller att överlämna handlingar och intyga att så har skett. Inom har en promemoria upprättats som innehåller en skiss till ett sådant förslag (Ds 1994:129). Skissen innebar att polisen eller länsstyrel- sen fortlöpande skulle utöva tillsyn över de privata stämnings- männen och att en modell från bevakningsföretagen skulle kunna övervägas i detta hänseende. Vidare togs i promemorian upp bl.a. frågor om utbildning, avgifter, förordnande av stämningsmän och återkallande av sådant förordnande samt frågor om tillgång till registerinformation. Promemorian har, såvitt utredningen känner till, inte behandlats ytterligare vad gäller denna del. Såsom ovan beskrivits har en stämningsmans intyg om delgivning en särskild i lag angiven bevisverkan. Sådan bevisverkan tillkommer även intyg från vissa andra i lagen angivna funktionärer utfärdade under vissa i lagen angivna förutsättningar. Då delgivning av handlingar i många fall kan innebära kännbara rättsverkningar för den enskilde är det av största vikt att sådana intyg, där det saknas ett mottagningserkännande från den som handlingen riktar sig till, är underkastade en kontroll av samhället. Starka rättssäker- hetsskäl talar för att verksamheten bör ligga inom en myndighet. Om möjligheten skulle finnas att tillerkänna intyg från privata delgivningsmän samma bevisverkan som intyg från de i 24 § DelgL angivna funktionärerna kan man inte bortse från att ekonomiska vinstintressen kan komma att konkurrera med rättssäkerheten på ett icke önskvärt sätt. Det finns alltså enligt utredningens mening starka skäl som talar för att stämningsmannaverksamheten även fortsättningsvis skall bedrivas inom en myndighet. Det är, enligt utredningens mening, nödvändigt att den som ansvarar för stämningsmannaverksamheten har i vart fall en viss regional spridning. Även om det är så, som påpekat i sitt remissvar, att kronofogdemyndigheterna inte har några för ändamålet särskilt upprättade enheter så har dessa myndigheter en mycket väl inarbetad och väl fungerande delgivningsverksamhet. Inom den summariska processen ligger ju en stor del av arbetet på just frågor om delgivning. Även inom kronofogdemyndighetens övriga verksamhetsområden är ju uppsökande och efterforskande av personer en naturlig del i verksamheten. Att ta över stämningsmannaverksamheten i sin helhet är ett naturligt led i en utveckling av myndighetens arbete och ligger väl inom myndighetens verksamhetsområden. Det kan vidare konstateras att det finns tio kronofogdemyndigheter som vart och ett har flera kontor inom sitt geografiska område. Den geografiska spridningen av myndigheten får därför anses tillräcklig. Utredningen ser inte som en lämplig mottagare av arbetsuppgifterna eftersom uppgifterna ter sig verksamhets- främmande för utifrån sitt ansvarsområde att svara för den statliga förvaltningen i länet. Sammantaget finner alltså utredningen att de arbetsuppgifter som polismyndigheten har vad avser stämningsmannaverksamheten skall övertas av kronofogde- myndigheten. Denna ordning förhindrar inte att kronofogde- myndigheten, på sätt som beskrivits av i remissyttrandet, även fortsättningsvis vänder sig till privata företag när det gäller delgivning i egna ärenden. Det framstår som mest naturligt att arbetsuppgiften med att förordna stämningsmän hålls samman med stämningsmanna- verksamheten. Även uppgiften att förordna stämningsmän bör således övertas av kronofogdemyndigheten. För att kronofogdemyndigheten skall kunna göra motsvarande lämplighetsprövning som görs hos polismyndigheten beträffande den som ansöker om att bli förordnad som stämningsman fordras att kronofogdemyndigheter får tillgång till uppgifter ur belastningsregistret, misstankeregistret och vägtrafik- registrets del för körkortsregistrering i sådana ärenden. har t.ex. både polismyndigheten och rätt att få ut fullständiga uppgifter ur belastnings- och misstankeregistren i ärenden där lämplighetsprövning skall göras (10 § förordning [1999:1134] om belastningsregister och 3 § förordning [1999:1135] om misstankeregister). Exempel på sådana ärenden kan vara ansökan om förordnande som ordningsvakt eller som väktare och har även tillgång till uppgifter ur vägtrafikregistrets del för körkortsregistrering enligt förordning (2001:650) om vägtrafikregister. har däremot endast rätt att i skuldsaneringsärenden dels få ut uppgifter ur belastningsregistret om brott som föranlett någon annan påföljd än penningböter, dels ur misstankeregistret få uppgifter om misstanke om brott för vilket åtal har väckts. När det gäller anteckningar i vägtrafikregistrets del för körkortsregistrering avseende uppgifter om omhändertagande av berusade personer har kronofogdemyndigheten inte tillgång till uppgifterna . Ändringar fordras således när det gäller kronofogdemyndighetens rätt att få tillgång till registeruppgifterna. Dessa ändringar kan ske vad gäller belastningsregistret och misstankeregistret genom en ändring i nämnda förordningar och vad gäller vägtrafikregisters del för körkortsregistrering i förordningen (2001:650) om vägtrafik- register genom regeringsbeslut. Enligt vad utredningen kunnat utröna blir de uppgifter som tas fram ur dessa register i ett ärende om förordnande av stämningsman offentliga. Förslaget innebär inte någon skillnad i förhållande till vad som gäller beträffande risken för spridning av integritetskänsliga uppgifter enligt utredningens mening. När det gäller uppgifter som en stämningsman vid kronofogde- myndigheten kan behöva ur olika register för att kunna utföra ett delgivningsuppdrag finns bestämmelsen i 14 kap 2 § tredje stycket sekretesslagen som säger att sekretess inte hindrar att uppgift om enskilds adress, telefonnummer och arbetsplats lämnas ut till en myndighet om uppgiften behövs där för delgivning enligt delgivningslagen. För sådana uppgifter om enskilds personliga förhållanden gäller, såsom ovan redovisats, enligt 7 kap. 26 § sekretesslagen sekretess i delgivningsverksamheten om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. I lagen (1982:80) om anställningsskydd och i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet finns särskilda bestämmelser om övergång av verksamhet. Dessa bestämmelser är föranledda av ett EG-direktiv (77/187/EEG) som genom ändringar i nämnda lagar införlivades i svensk lagstiftning (prop. 1994/95:102). En överflyttning av stämningsmannaverksamheten från polismyndigheten till kronofogdemyndigheten torde vara en sådan övergång av verksamhet som avses i dessa bestämmelser. Enligt 6 b § lagen (1982:80) om anställningsskydd skall vid övergång av en verksamhet från en arbetsgivare till en annan även de rättigheter och skyldigheter på grund av de anställningsavtal och de anställningsförhållanden som gäller för över- gången övergå till den nya arbetsgivaren om inte arbetstagaren motsätter sig detta. Utredningens förslag skulle således innebära att den personal som är sysselsatt med arbetsuppgifter vad gäller stämningsmannaverksamheten kommer att erbjudas möjlighet att följa med till verksamheten inom kronofogdemyndigheten. tar ut en ansökningsavgift om för ett delgivningsärende. En följd av utredningens förslag är att kronofogdemyndigheten, i stället för polismyndigheten, skall ha rätt att ta ut avgift för ärendetypen. Av en kostnadsberäkning som gjort för utredningens räkning framgår att ansökningsavgiften för delgivningsärenden är för låg i förhållande till kostnaderna. Det kan således fordras att ansökningsavgiften höjs för att kronofogdemyndigheten skall kunna få full kostnads- täckning för att bedriva verksamheten. Någon risk för att, såsom påpekat i sitt remissvar, resurser tas från krono- fogdemyndighetens kärnverksamhet indrivning, finns således inte. Utredningen har beräknat att ca 185 årsarbetskrafter, varav 45 polismän, är sysselsatta med delgivningsverksamhet. Konsekvensen av utredningens förslag innebär således att ca 45 polismän frigörs för att arbeta inom kärnverksamheten. När det gäller den civilanställda personalen är det, utan en mer ingående enkät- undersökning, omöjligt att uppskatta hur många som väljer att följa med verksamheten till kronofogdemyndigheten och hur många som väljer att stanna kvar inom polismyndigheten. Antalet delgivningsärenden uppgick till ca 200 000. Enligt polisens årsredovisning uppgick intäkterna från delgivningsverksamheten till . disponerar de intäkter som delgivningsverk- samheten genererar. Utredningens förslag får således till följd att polismyndigheternas intäkter minskar i motsvarande mån. är ansökningsavgiften när polismyndig- heten anlitas för stämningsmannadelgivning (SFS 1992:206). måste även staten betala ansökningsavgift (SFS 1995:418). Enligt den rapport utredningen erhållit från är denna avgift för låg i förhållande till kostnader för att bedriva verksamheten med stämningsmannadelgivningar. Det finns enligt utredningens mening goda skäl att anta att verksamheten kan bedrivas på ett mer kostnadseffektivt sätt inom kronofogdemyndigheten som ju har en i egna ärenden mycket effektiv delgivningsverksamhet. Om det skulle visa sig erforderligt finns ändå, enligt utredningens mening, utrymme att höja ansökningsavgiften, som varit oförändrad , för att erhålla full kostnadstäckning. Härutöver finner utredningen att det framlagda förslaget i övrigt inte får några sådana konsekvenser som enligt 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474) motiverar en särskild redovis- ning. Utredningens förslag medför att ändringar måste göras i delgivningsförordningen (1979:101). Polisen skall fortfarande vara passmyndighet. Av 2 § passlagen (1978:302) framgår att polismyndighet är passmyndighet inom riket samt att passmyndighet utom riket är beskickning, lönat konsulat samt sådan olönad konsul som bestämmer. I passlagen finns vidare bestämmelser om utfärdande och återkallelse av pass. Av lagen framgår att pass utfärdas som vanligt eller särskilt pass och att vanligt pass utfärdas med en giltighetstid av eller, om sökanden inte har fyllt , . Av 6 § passförordningen (1979:664) framgår att särskilt pass kan utfärdas som kollektivpass, kollektivpass för ungdomar, provisoriskt pass, extra pass, tjänste- pass, diplomatpass eller kabinettspass samt som en provisorisk resehandling enligt förordningen (1997:698) om Europeiska unionens provisoriska resehandling. Svensk medborgare har rätt att på ansökan erhålla vanligt pass om inte annat anges i passlagen (4 § passlagen). Ansökan, som skall avges på heder och samvete eller under annan sådan försäkran, görs hos passmyndighet som enligt vad som ovan sagts är polis- myndigheten när det är frågan om en ansökan som görs inom riket. Den som ansöker om pass är skyldig att inställa sig personligen och att i samband med ansökan ge in fotografier samt styrka sina personuppgifter, sitt svenska medborgarskap och sin identitet (6 § passlagen). I 7 § passlagen finns angivet under vilka omständigheter en pass- ansökan skall avslås. Dessa är följande: –bestämmelserna i 6 § har inte iakttagits och sökanden har inte efterkommit uppmaning att avhjälpa bristen, –ansökan avser barn och barnets vårdnadshavare har inte lämnat medgivande samt synnerliga skäl inte föreligger att ändå utfärda pass, –sökanden är anhållen, häktad eller underkastad övervakning enligt 24 kap. (3) § första stycket eller reseförbud eller anmälningsskyldighet enligt 25 kap 1 § samma balk, –sökanden är efterlyst och skall omhändertagas vid anträffandet, –sökanden genom lagakraftvunnen dom har dömts till frihetsberövande påföljd som inte har börjat verkställas och det finns sannolika skäl att antaga att han ämnar undandra sig verkställigheten, –sökanden enligt 2 kap. 12 § eller 6 kap. 6 § konkurslagen (1987:672) är ålagd att lämna ifrån sig sitt pass eller förbud att utfärda pass för sökanden har meddelats enligt samma lagrum. Vidare föreskrivs i 8 § passlagen att om det i ärendet framkommer att sökanden är skäligen misstänkt för ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse skall passmyndigheten underrätta den som leder förundersökningen. Pass får i sådant fall inte utfärdas innan har förflutit från det underrättelsen lämnades om inte undersökningsledaren medger det. I stället för att avslå en passansökan enligt 7 § kan passmyn- digheten, om särskilda skäl föreligger och sökanden begär det, utfärda pass med förkortad giltighetstid eller begränsat giltighets- område enligt 9 § passlagen. Härutöver föreskrivs i 10 § passlagen att pass inte får utfärdas i de fall då passtillstånd fordras och då sådant tillstånd saknas. Pass får återkallas endast på grunder som anges i passlagen. Av 12 § passlagen framgår att passmyndigheten skall återkalla gällande pass –om passinnehavaren förlorar sitt svenska medborgarskap, –i vissa fall då passet avser barn och en vårdnadshavare begär att passet skall återkallas, –i vissa fall då passinnehavare som är efterlyst och skall omhändertagas vid anträffandet, uppehåller sig utomlands, –om passinnehavaren genom lagakraftvunnen dom har dömts till frihetsberövande påföljd som inte har börjat verkställas och det finns sannolika skäl att antaga att han ämnar undandraga sig verkställigheten, –om hinder mot bifall till passansökan enligt 7 § förelåg vid tiden för passets utfärdande och hindret fortfarande består, –om annan än den för vilken passet är utställt förfogar över passet. Vidare finns bestämmelser om att passmyndighet får besluta att pass skall omhändertagas till dess fråga om återkallelse av passet eller begränsning av dess giltighetstid avgjorts slutligt. Såsom nämnts ovan fordras i vissa fall passtillstånd för att en ansökan skall kunna beviljas. Så är fallet då sökanden undergår kriminalvård i anstalt, utom när påföljden är fängelse eller samt då sökanden står under övervakning efter dom på skyddstillsyn eller villkorlig frigivning från fängelse (19 § passlagen). Passtillstånd fordras även för den som är intagen för vård enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Detta gäller dock endast om chefsöverläkaren vid sjukvårdsinrättningen gjort anmälan om att pass inte får utfärdas utan passtillstånd, om patienten genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning eller om för patienten tidigare utfärdat pass efter intagningen har återkallats på grund av framställning av då det med hänsyn till ändamålet med vården ansetts olämpligt att han har pass (20 § och 24 § andra stycket passlagen). 10.2Utredningens förslag i delbetänkandet Utredningen ansåg, i enlighet med vad som redovisats i delbetänkandet, att passhanteringen är en för polisen verksamhets- främmande arbetsuppgift. Utredningen kunde vidare konstatera att passhanteringen varken kräver en polismans befogenheter eller kunskap. Vidare kan det inte motiveras av polisens uppgift att upprätthålla allmän ordning och säkerhet att polismyndigheten skall vara passmyndighet. De skäl som framförts för att polismyndigheten skall vara passmyndighet har varit service- aspekten, att polisen har en väl fungerande organisation för passhanteringen samt att polismyndigheten genom passhanteringen får en naturlig kontakt med allmänheten. Dessa skäl var, enligt utredningens mening, inte av sådan art att de bör få vara avgörande för om verksamheten skall ankomma på polismyndigheten. Utredningen fann att verksamheten borde flyttas från polismyndigheten och att lämplig mottagare för verksamheten var , som varit passmyndighet, eller skattemyn- digheten. Kammarrätten i , kommun, , i län, i samt i tillstyrker utredningens förslag. Man menar bl.a. att verksamheten inte hör hemma hos polisen och att antigen länsstyrelserna eller skattemyndigheten skall kunna överta uppgiften. Vidare påpekar kammarrätten i att har ett samarbete med Posten i körkortsärenden och att ett sådant samarbete bör vara möjligt också i fråga om pass vilket skulle medföra att en ansökan kan göras på närmaste postkontor och valet av passmyndighet skulle då bli mindre viktigt för medborgarna. i lyfter fram att inte har möjlighet att hålla samma servicenivå med samma tillgänglighet som polismyndigheten men att detta dock bör vara ett mindre problem eftersom pass utfärdas med en giltighetstid . Det påpekas också att det är nödvändigt att tillförs tillräckliga resurser för att klara hanteringen av dessa ärenden vilket kan beaktas då avgiften för passen fastställes. i , i och är enig med utredningen om att passverksamheten saknar polisiär relevans. i och i ställer sig inte odelat positiva till utredningens förslag men anser att om passärendena flyttas från polismyndigheten är en lämplig mottagare. i uppger att man har svårt att se vilka vinster i det samhällsekono- miska perspektivet som skulle uppnås med att flytta handlägg- ningen från polisen som sköter handläggningen av passärendena på ett förtjänstfullt och effektivt sätt med en mycket god service. ser det dock som naturligt att passärendena, om de skall flyttas från polismyndigheten, flyttas tillbaka till under förutsättning att erforderliga ekonomiska resurser över- flyttas. delar uppfattningen att passhanteringen kan överföras från polisen till annan myndighet men menar att uppgiften är verksamhetsfrämmande för skatteförvaltningen. i , i , och i ser inga hinder ur integritetssynpunkt. Man anför bl.a. att en överflyttning av passärendena till inte skulle innebära någon större spridning av integritetskänsliga uppgifter då i bl.a. körkortsärenden och yrkestrafikärenden har direkt- åtkomst till uppgifter i polisens belastningsregister och misstanke- register. Vidare uppges att man har flera andra liknande förvaltningsuppgifter där liksom i passärendena olika register- uppgifter inhämtas ur de register till vilka har direktåtkomst. ST-polisväsende, , kommun, kommun, , , samt i är negativa till utredningens förslag. ställer sig dock inte helt avvisande utan vill ha konsekvenserna belysta bl.a. ur ett medborgarperspektiv. De skäl som anförs gäller till att börja med servicen till allmänheten. Man menar att de myndigheter utredningen för resonemang omkring finns på betydligt färre platser än polisen vilket innebär en försämrad service till allmänheten. Det påpekas också att det finns möjlighet att få pass utställt vid flera av landets flygplatser samt att det inte anses kan vara ekonomiskt försvarbart att en ny ansvarsmyndighet skall vara dygnet-runt-öppen för att ge denna service till allmänheten. Vidare anförs att utfärdande av pass har viss polisiär relevans. Det framförs att polis och åklagare har möjlighet att hindra personer från utrikes resa och då underlättar det att polisen är passmyndighet. Vidare påpekas att en förändring skulle kräva att känsliga registeruppgifter i större utsträckning skulle behöva spridas utanför polisen. Slutligen framförs att om passärendena skulle försvinna från polisen är det en uppenbar risk att detta bidrar till att ytterligare poliskontor försvinner, särskilt i glesbygd. Man anför att om passhanteringen flyttas från polisen kommer det att bli nödvändigt att göra inskränkningar av poliskontorens personal och öppettider. Man påpekar att det på vissa orter inte kommer att vara ekonomiskt försvarbart att hålla kontoren öppna över huvud taget. Bör arbetsuppgiften ankomma på polisen? Såsom utredningen tidigare konstaterat är merparten av de arbetsuppgifter som polisen utför när det gäller passhanteringen av mycket ringa polisiär relevans. Före ikraftträdandet av passlagen (1978:302) var landets passmyndighet. Det var då möjligt att lämna in passansökan hos polisen som vidarebefordrade ansökan till för behandling. Den främsta anledningen till att polismyndigheten blev passmyndighet synes ha varit allmänhetens krav på en god service. Av förarbetena till passlagen (prop.