sou · GQB3108d4 · 2003-01-01 00:00:00 — Behovet av underrättelsetjänst för att skaffa information om främ- mande makters eller fienders förhållanden och handlingsmöjlig- heter har förankring långt tillbaka i tiden. Det brukar anges att underrättelsetjänstens främsta uppgift var att ge underlag för beslut om försvarets beredskap, den s.k. förvarnings- eller larmklocke- funktionen, som skulle ge regeringen och försvarsledningen den förvarning som behövdes för att vårt värnpliktsförsvar skulle kunna mobiliseras och göras krigsdugligt i tid.77 Underrättelsetjänsten 74Rapport om svensk-norskt samarbete inom försvarsmaterielområdet under verksamhets- , , HP 24 VI/, . 75Promemoria av , Svenskt-Norskt samarbete inom försvarsmaterielområdet, , plus bilaga, MSYST H A915:6091, . Dessa 13 projektavtal och 17 kontaktområden var fördelade på fyra respektive åtta (armén), sju respektive tre (marinen) och två respektive sex (flyget). Översikt från FMV, Militärtekniskt samarbete Sverige- , , A915/7206, . 76Detta avsnitt grundas på, förutom de källor som särskilt anges i nedanstående noter, uppgifter som lämnats till utredningen från följande personer: , , , Per Kjellnäs, , , samt (SOU 1994:11) arkiv. Underrättelsetjänsten: en översyn. Betänkande av , s. 50 ff, samt SOU 1994:11, s. 137. Samverkan med andra länder skulle lämna underlag om främmande makters militära förmåga och handlingsmöjligheter vid kriser eller i händelse av krig. Underlaget skulle ligga till grund för bedömande och beslut om den egna försvarsmaktens beredskap och hävdandet av rikets territoriella integritet etc. Huvuduppgiften i en krigssituation brukar anges vara att bidra med underlag för militära operationer.78 Underrättelsetjänsten har utretts och granskats vid upprepade tillfällen som utredningen haft att studera. Däribland utförde underrättelseutredning79 en omfattande granskning och berörde ämnet i sitt betänkande rörande förberedelser för mottagande av militärt bistånd.80 lämnade betänkan- det Underrättelsetjänsten – en översyn.81 Av regeringens direktiv framgår att den säkerhetspolitiska utred- ningen skall redovisa och analysera det svenska säkerhetspolitiska agerandet också från ett militärt perspektiv. Därmed omfattas även underrättelsetjänsten eftersom underrättel- sekapaciteten i ett land som , med vårt geografisk-strate- giska läge och vårt på mobilisering byggda försvar, utgjorde en viktig del av den totala säkerhetspolitiska beredskapen.82 Utred- ningen berör även ett eventuellt fredstida samarbete mellan den svenska militära underrättelsetjänsten och västliga underrättelse- organisationer. uppgav att ett fredstida under- rättelsesamarbete kunde sägas utgöra en förutsättning för att en effektiv samverkan snabbt skulle kunna komma till stånd i krig. En sådan samverkan uppgavs vara beroende av att personerna på ömse sidor hade förtroende för varandra även på personlig basis. Den underlättades också om man ömsesidigt kände till varandras orga- nisation och administrativa rutiner. Också tekniska installationer, t.ex. sambandsförbindelser, som utnyttjades i fred kunde vara av värde i krig. Ett sådant samarbete kunde även oavsett före- komsten av formella bindningar – skapa ömsesidiga förväntningar om en krigstida samverkan, uppgav kommissionen.83 78SOU 1999:37, s. 64. Den militära underrättelsetjänsten. Betänkande av underrättelse- utredning. 82Utlåtande av kabinettssekreteraren efter anmodan från Riksåklagaren relaterat till uppgifterna i FBI/K och bok, , HP 10 Ab, . 83SOU 1994:11, s. 136. Samverkan med andra länder 7.2.1Allmänt om svensk underrättelsetjänst Åtskilliga kriser i relationerna mellan stormaktsblocken inträffade som den säkerhetspolitiska utredningen studerat, vilka underströk behovet av en aktiv militär underrättelsetjänst. Kriserna och spänningen mellan blocken berörde inte minst vårt närområde och utgjorde även mer eller mindre direkta hot också mot vårt land.84 Personer som utredningen talat med har ibland inlett med att påpeka att det var väsentligt att ta hänsyn till den inte så avlägsna historiska bakgrunden när man i dagens läge disku- terade säkerhetspolitiska förhållanden och underrättelsetjänst. Fram till det slut var den militära underrättelsefunk- tionen huvudsakligen inriktad på att förvarna om eventuella direkta angreppsförberedelser mot landet.85 Detta innebar att den svenska underrättelsetjänsten hade en hög ambitionsnivå för att bevaka då- varande och viss mån även andra Warszawapakts- länder.86 Underrättelsetjänsten koncentrerades på att fortlöpande infor- mera om företeelser som kunde uppfattas som indikationer på att kunde beröras av kriser och bli utsatt för angrepp.87 Den var inriktad dels på främmande makters förhållande i vårt när- område, dels på förhållanden i och mellan främmande makter och vårt lands ställning i förhållande till dessa. Den tog sikte på underrättelser om främmande stridskrafters styrka och belägenhet, beredskap och verksamhet samt uppgifter om militärgeografi, kommunikationer och underhållsresurser etc. Vidare tog den sikte på underrättelsefrågor som berörde främmande makters telemot- medel, signal- och satellitspaning, som var riktad mot , militärpolitiska förhållanden, som var av betydelse för vår bered- skap, samt ekonomiska förhållanden, som påverkade utformningen av främmande makters militära resurser.88 Huvudintresset från underrättelsetjänstens sida var sålunda in- riktat mot tänkbara anfall från sovjetisk sida och mot Warszawa- paktsländernas militära förmåga och handlingsmöjligheter.89 Verk- samheten koncentrerades till att i ett kortsiktigt perspektiv och med utgångspunkt i en presumtiv angripares aktuella militära för- 84SOU 1999:37, s. 50. 85Ibid s. 232. 86Ibid s. 50. 87Ibid s. 51. 88Ibid s. 77. 89Ibid s. 15. Samverkan med andra länder måga och beredskapsåtgärder, bedöma om en militärt hotfull situation uppstod och om det förelåg militära förutsättningar för ett anfall. Till grund för en bedömning av om en säkerhetspolitiskt hotande situation hade inträtt, som kunde ge anledning till mobi- lisering eller andra beredskapshöjande åtgärder, krävdes härutöver en sammanvägning med den förvarning som kunde erhållas genom olika politiska indikationer som fångades upp främst genom utrikesförvaltningen.90 7.2.2Den militära underrättelsetjänstens organisation och aktörer Försvarsstaben har omorganiserats vid upprepade tillfällen . Underrättelsefunktionen synes emellertid i princip gestaltat sig tämligen likartad . Överbefäl- havaren leder underrättelsetjänsten inom försvarsmakten, och vid periodens inledning bereddes frågor om underrättelsetjänst vid underrättelseavdelningen inom Försvarsstabens sektion 2.91 I den militära organisationen bedrevs underrättelsetjänst också vid för- svarsgrensstaberna och på högre regional nivå av militärbefäl- havarna. Försvarsattachéerna hade till uppgift bl.a. att på öppen väg inhämta underrättelser om militär-politiska förhållanden samt om den militära och militärtekniska utvecklingen.92 Andra myndigheter såsom () och () bedrev s.k. teknisk under- rättelsetjänst. Militära underrättelser hämtades också in av vissa från försvaret helt fristående civila myndigheter såsom Polisen, samt med utrikesrepresenta- tionen.93 En samordning av underrättelsetjänsten gjordes av ÖB, som i sin av regeringen utfärdade instruktion givits sådana befogenheter. Överbefälhavaren kunde härigenom inrikta de andra myndigheter- nas verksamhet på underrättelseområdet.94 Mot bakgrund av bl.a. Wennerströmaffären95 vidtogs vissa förändringar inom den militära underrättelsetjänsten genom 90Ibid s. 232. 91SOU 1976:19, s. 57. 92SOU 1994:11, s. 139; SOU 1976:19, s. 65, samt 72. 93SOU 1999:37, s. 74. 94Ibid s. 87; SOU 1976:19 s. 57, samt 67. 95Överste anhölls misstänkt för grovt spioneri. Enligt National- encyklopedien framkom det att han under hade sålt information till Samverkan med andra länder sammanslagningar, varvid den s.k. bildades.96 Men det var först som det avslöjades att det fanns ett dittills för de flesta okänt underrättelseorgan kallat IB. Dess uppgift var att inhämta underrättelser med s.k. särskilda medel. Byrån underställdes chefen för . Fram till den s.k. IB-affären var strävan att både byråns existens och dess organisation och arbetsformer skulle hållas hemliga.97 I samband med att Försvarsstaben förändrades från särskild myndighet till överbefälhavarens stab, ändrades IB:s orga- nisatoriska ställning så att byrån knöts direkt till överbefäl- havaren.98 Efter den s.k. IB-affären döptes den enhet som svarade för särskilda underrättelser, dvs. IB, om till Gemensamma byrån för underrättelser (GBU).99 omorganiserades För- svarsstaben igen varvid underrättelse- och säkerhetsavdelningen fördes till Operationssektion 5 (Op 5). GBU benämndes sektionen för särskild inhämtning (SSI) från år 1982.100 Chefen för 5 angavs officiellt som SSI:s chef. Den direkta ledningen av SSI utövades emellertid under ÖB av en chef vilken inte redovisades öppet. När Op 5 inrättades begränsades försvarsgrensstabernas underrättelseresurser genom överföring till sektionen.101 För ledning av underrättelse- och säkerhetstjänsten bildades Under- rättelse- och Säkerhetsledningen (USL). Driftsenheterna skulle ingå i myndigheten , bl.a. () och Kontoret för Särskild Inhämtning (KSI), tidigare SSI.102 De enheter inom underrättelsetjänsten som haft till huvudsaklig uppgift att inhämta underrättelsematerial med särskilda metoder var FRA och IB med senare tids efterföljare.103 angav att tillgången till öppen information om vad som hände politiskt inom det s.k. och militärt vid de om det svenska försvaret. Han dömdes till livstids straffarbete , men blev villkorligt frigiven . 96Olika uppfattningar har förekommit angående betydelsen av benämningen IB: Infor- mationsbyrån, Inhämtningsbyrån och Inhämtning är några exempel. under- rättelseutredning noterade att en särskild fördel med den valda bokstavskombinationen var att den på engelska kunde uppfattas som en förkortning för . 97SOU 1976:19, s. 70. 981990/91:KU30 Bil. A 13.1, s. 298; SOU 1976:19, s. 69. 991990/91:KU30 Bil A 13.1, s. 299; SOU 1999:37, s. 78. 1001990/91:KU30 Bil. A 13.1, s. 299; SOU 1999:37, s. 98 f. 101SOU 1999:37, s. 79. 102Ibid s. 79 ff. 103Ibid s. 74; KU 1990/91:KU30, s. 300. Samverkan med andra länder sovjetiska och övriga Warszawapaktsländernas stridskrafter var fram till sovjetväldets sönderfall under åren 1989- 1991 starkt begränsad. Den information, som dess- förinnan fanns tillgängligt för svenska beslutsfattare genom under- rättelsetjänsten, var i viss utsträckning baserad på material som togs fram genom s.k. särskilda medel. FRA:s signalspaning spelade enligt Kommittén härvidlag den viktigaste rollen vid kartlägg- ningen av den omedelbara militära aktiviteten vårt närområde. I övrigt hade inhämtningen av underrättelser med andra särskilda medel och samarbetet med utländska underrättelsetjänster stor betydelse, enligt . Signalspaningens och den övriga underrättelseinhämtningen samt den militära analys- verksamhetens förmåga ifrågasattes inte heller . Däremot var underrättelsetjänstens medel och tjänstens metoder för inhämtning föremål för granskning.104 IB:s verksamhet omfattade huvudsakligen underrättelsetjänst som riktade sig mot förhållanden utomlands. Enligt direktiven till den s.k. beslöt regeringen att IB:s inrikes verksamhet skulle upphöra från och med den 1 januari 1970.105 IB:s, och senare GBU:s, huvudsakliga uppgift var att inhämta uppgifter genom förfaringssätt som det inte ankom på andra underrättelseorgan att använda. IB:s och GBU:s roll var att ge försvarsmakten möjlighet att ta tillvara tillfällen till underrättelse- inhämtning genom bl.a. agentverksamhet och kontakter med utländska underrättelseorganisationer, som andra organ inte kunde utnyttja.106 SSI arbetade med inhämtning av underrättelser medan bearbet- ning och analys utfördes inom andra delar av Op 5. ÖB utfärdade en hemlig instruktion för SSI där det framgick att SSI skulle inhämta underrättelser som berörde rikets yttre säkerhet och att SSI:s verksamhet, liksom efterföljaren KSI, inte fick vara inriktad på uppgifter som ankom på polisen.107 KSI:s uppgift var att, i likhet med sina föregångare, inhämta information med särskilda metoder, dvs. genom förfaringssätt som det inte ankom på andra underrättelseorgan att använda. och uppgifter reglerades genom en av ÖB fastställd 104SOU 199:37, s. 51. 105KU 1990/91:KU30, s. 298; SOU 1976:19, s. 69; till Säker- hetstjänstkommissionen, Ju dir. 1999:26, . 106SOU 1999:37, s. 78. 107KU 1987/88:40, Bilaga A 9, s. 191. Samverkan med andra länder kvalificerat hemlig instruktion, och genom vissa angivna före- skrifter om KSI:s kontaktverksamhet med utländska underrättelse- tjänster.108 är en självständig civil myndighet inom Försvarsdepartementets verksamhetsområde med uppgift att be- driva underrättelseverksamhet riktad mot telesändningar.109 Signal- spaningen har av tradition haft till huvuduppgift att vara s.k. larm- klocka, dvs. att varna för angreppsförberedelser eller hot om angrepp mot Sverige.110 Iakttagelser om onormal verk- samhet vid främmande förband, höjd beredskap m.m. följdes noga upp som underlag för beslut om eventuella åtgärder på svensk sida. Den militära signalspaningen syftade till att kartlägga läget hos främmande stridskrafter och installationer. Uppgifter om vilka typer av stridskrafter andra länder disponerade, antal förband, utrustning och geografiska belägenhet kunde t.ex. ligga till grund för hotbildsbeskrivningar. Med vetskap om hur förbanden upp- trädde kunde svenska taktiska reglementen utarbetas. Signalspaning mot andra länders tekniska utrustning exempelvis vapen, sam- bandsmedel och radarstationer gav underlag för att specificera kraven på svensk utrustning.111 Verksamheten bedrevs som kommunikationsspaning mot ut- ländsk radiokommunikation (KOS) och som s.k. teknisk signal- spaning (TES). Den utfördes från ett nät av fasta signalspanings- stationer och från 1984 tillfört fartyg, , samt från flygplan.112 Kommunikationsspaningen riktade sig mot utländsk radiokommunikation såsom telefoni, telegrafi och dataöver- föringar. Sändande källor lägesbestämdes med hjälp av pejlanlägg- ningar. Den tekniska signalspaningen syftade till att kartlägga de tekniska egenskaperna hos en signal och riktades mot signaler med andra syften än kommunikation, främst mot radar- och navige- 108SOU 1999:37, s. 91. 109SOU 1976:19, s. 67. 110SOU 1999:37, s. 95. 111SOU 1976:19 s. 95, samt 152. 112Ett flygplan av typ Tp 82 (Vickers Varsity) och senare två flygplan av typ Tp 52 () som ersattes av två Tp 85, f.d. ; KU1990/91:KU30, Bil A13.1, s. 302. Samverkan med andra länder Som ett resultat av spaningen kunde ofta slutsatser dras om ett vapensystems prestanda och brister.113 De fasta avlyssningsstationerna byggdes ursprungligen på platser som med hänsyn till då rådande tekniska förutsättningar var lämpligast. Den tekniska utvecklingen därefter medförde att sta- tionernas geografiska läge inte hade samma betydelse längre. Det fanns en medvetenhet inom FRA om att de fasta stationerna var sårbara. Vid ett eventuellt krigsutbrott riskerade dessa att slås ut i ett tidigt skede. anskaffades rörliga en- heter. Radioanstalten ökade sin analyskapacitet bl.a. genom att rekrytera personal med akademisk bakgrund. Överbefälhavaren gav på årsbasis en inriktning beträffande FRA:s militära inhämtningsuppgifter.114 FRA skulle hålla utrikes- ministern och försvarsministern underrättade om verksamhetens inriktning och arbetets bedrivande i stort.115 Denna direktrapporte- ring kunde uppfattas som ett irritationsmoment i relationen till Försvarsstaben. Utredningen har erfarit att det förekom att FRA ansåg att Försvarsstaben under stundom inte utnyttjade Radio- anstaltens förmåga och bedömningar till fullo t.ex. i ubåtsfrågan. Den s.k. IB-affären tilldrog sig stor uppmärksamhet sedan uppgifter om den militära underrättelsetjänsten publicerats i tidskriften i Bild/Kulturfront. Det hävdades bl.a. att IB bedrev infiltration i den svenska fackföreningsrörelsen, utförde hemlig registrering av människor inom , samarbetade med utländska underrättelseorgan på ett sätt som stred mot vårt lands neutralitet samt medverkade till brott mot svensk lag, t.ex. genom att begå inbrott. Myndigheterna – representerade av främst då- varande försvarsministern och överbefälhavaren – bekräftade att organisationen fanns och att den ägnade sig åt underrättelseverksamhet. Man avvisade i huvudsak de anklagelser som framförts.116 utkom 113Öppen årsöversikt 2001 för anslag 6:16 s. 3; SOU 1999:37 s. 70. 114SOU 1976:19, s 67. 115SOU 1999:37, s. 74. 116SOU 1976:19, s. 31, FiB/Kulturfront nummer 9 och 10 samt 17 den 27/9 - 10/10 i årgång 2. Regeringen tillkallade en kommission med uppgift att kartlägga och granska den författningsskyddande verksamhet som de svenska säkerhetstjänsterna bedrivit när det gäller hot som härrör ur inrikes förhållanden. Med författningsskyddande verksamhet avses säkerhetstjänsternas arbete med att kartlägga sådana svenska politiska Samverkan med andra länder med boken mot vår säkerhet där det förekom ytterligare kartläggning av IB och kritiska uttalanden om organisa- tionen.117 väcktes åtal mot de två textförfattarna samt , tidigare anställd vid IB, och dömdes var och en av de tre till fängelse . I Folket i Bild/Kulturfront och bok förekom beskyllningar rörande bl.a. att signalspaning skett från motorbåten på finskt territorialvatten.118 Denna fråga fick stort utrymme i finsk press. Kabinettssekreteraren uppgav i ett utlåtande till riksåklagaren angående påståen- den som framförts att svensk underrättelsetjänst skulle ha bedrivits i ett grannland mot tredje land, att vare sig dessa påståenden var sanna eller falska uppfattades de i grannlandet uppenbarligen som stötande och orsakade en irritation.119 Utrikesminister besökte och dementerade anklagelserna att IB brutit mot finsk lag genom avlyssning, ned- grävning av radiosändare och landstigning, men bekräftade att lyssnade på rysk radiotrafik från internationellt vatten.120 Enligt Utrikesnämndens protokoll hade vid samtalen med presidenten , statsministern och utrikes- ministern gått i genom beskyllningarna. Samtalen resul- terade i en kommuniké som utfärdades av den finska regeringen:121 konstaterar med tillfredsställelse att utrikesminister har försäkrat att inte utför mot riktad informationsverksamhet och inte heller nyttjar finskt territorium i annan informationsverksamhet. konstaterar i detta sammanhang att naturligtvis inte har tolererat och inte ytterlighetsorganisationer och grupperingar som har bedömts utgöra eller kan komma att utgöra ett hot mot rikets säkerhet. Riksmarskalk utsågs till ordförande och komissionen lämnade sitt betänkande . Rikets säkerhet och den personliga integriteten. 117Bratt, P. IB och hotet mot vår säkerhet. 118Bratt beskriver en operation i avseende signalspaning där en motorbåt The Whirling Dervish användes. , IB och hotet mot vår säkerhet, s. 105 f. 119Utlåtande av kabinettssekreteraren efter anmodan från Riksåklagaren relaterat till uppgifterna i FiB/K och bok, , HP 10 Ab, . 120I ett telegram (med rubriken ) meddelade pressbyrå att besöket inte föranletts av IB-affären utan av att var ny som utrikesminister och därför reste runt till grannländerna. avsågs i dementera anklagelserna mot IB. Telegram ang. IB-affären från till ambassaden i , , . 121Utrikesnämndens sammanträde , H, . Samverkan med andra länder kommer att tolerera något slag av informationsverksamhet som under utnyttjande av finskt territorium riktar sig mot tredje stat.122 granskade frågan varvid en redovisning samt vissa förslag lämnades till riksdagen.123 Utskottet konstaterade bl.a. att underrättelsetjänsten inte bedrevs på ett sätt som stred mot vår deklarerade utrikespolitiska linje, och att underrättelseorganen inte bedrev någon otillbörlig verksamhet inom landet.124 I betän- kandet angavs allmänna krav på den särskilda underrättelseorga- nisationen: 1.Verksamheten skall avse underrättelser av betydelse för rikets yttre säkerhet. 2.Organisationen skall var en del av vårt demokratiska samhälle och verksamhetens inriktning skall stå under löpande kontroll av stats- makterna. 3.Verksamhet inom får inte stå i strid med landets lagar och inte vara inriktad på uppgifter som ankommer på polisen. 4.Verksamheten skall vara effektiv och bedrivas under omdömesgill ledning. granskade den s.k. IB-affären . Be- träffande IB:s samarbete med andra länders underrättelseorga- nisationer konstaterade utskottet att frågan alltid hade underställts regeringen (försvarsministern). Överbefälhavaren hade sålunda inte fullmakt att besluta om dylikt samarbete skulle påbörjas eller upphöra. Enligt utskottet hade som ledande principer vid utbyte av information med andra länders underrättelseorganisationer gällt att tredje makt inte fick skadas, att uppgifter av hemlig natur om det svenska försvaret inte fick lämnas ut och att utbytet uteslutande skulle ha till syfte att tjäna det svenska försvaret. Det hade ankommit på överbefälhavaren att lämna närmare föreskrifter för att tillgodose dessa principer. Utskottet hade intet att erinra mot denna ordning.126 Mot bakgrund av IB-affären och granskning tillsatte regeringen underrättelseutredning för att utreda 122Finsk kommuniké, , HP 10 Ab, . 124SOU 1976:19, s. 33. 125SOU 1976:19, s. 33, KU 1990/91:KU30, Bil A 13.1, s. 303. 126KU 1974:22 s. 35; KU 1990/91:KU30, Bil A 13.1, s. 304 f. Samverkan med andra länder riktlinjerna för den militära underrättelsetjänsten m.m. I uppdraget ingick även att föreslå former för ökad insyn i och kontroll.127 På grundval av utredningens betänkande Den militära underrättelse- tjänsten angav regeringen vissa riktlinjer för den militära under- rättelsetjänsten samt föreslog grunder för insyn och kontroll av verksamheten.128 beslutade att lämna de angivna riktlinjerna utan erinran och godkänna dess förslag.129 Ett viktigt inslag i riksdagsbeslutet var att Försvarets under- rättelsenämnd (FUN) inrättades från . Nämnden hade till uppgift att följa underrättelsetjänsten inom Försvars- makten på central och högre regional nivå, och därvid särskilt ägna uppmärksamhet åt de enheter som inhämtade underrättelser med särskilda metoder, dvs. FRA och KSI.130 FUN:s insyn och kontroll skulle inte inskränka sig till en granskning i efterhand av fattade beslut och vidtagna åtgärder, utan skulle vara fortlöpande.131 I beslut angavs att särskilda förtroendemän borde få i uppdrag att fortlöpande stå i nära förbindelse med underrättelse- väsendet och följa verksamheten inom denna. Förtroendemännens verksamhet skulle inte innebära någon inskränkning i försvars- ledningens ansvar för verksamheten eller i t.ex. ombuds- mäns (JO:s) och Justitiekanslerns (JK:s) tillsyn.132 Utöver nämnda granskningar har underrättelsetjänsten också figurerat i ytterligare utredningar av skiftande karaktär, däribland rörande den s.k. sjukhusspionen i . publicerade en artikel vari man påstod att säkerhetspolisen placerat en person inom med uppgift att leta reda på oroshärdar och organisera ett angivarsystem för registrering av opålitliga. Motstridiga rykten cirkulerade om att IB och det socialdemokratiska partiet var inblandade m.m. Såväl JO som JK fann att det inte var möjligt att ge en entydig bild om vad som förevarit. JK ansåg att kunde vara för- tjänt av en närmare undersökning.133 127KU 1990/91:KU30, Bil A 13.1, s. 305. 129SOU 1999:37, s. 50, FöU 1975/76:40, rskr. 1975/76:376. 130KU 1990/91:KU30, Bil A 13.1, s. 307. 131SOU 1999:37, s. 75. 132KU 1990/91:KU30, Bil A 13.1, s. 306. 133Se t.ex. Justitiekanslern, JK:s utredning om den s.k. sjukhusaffären i . ; , JO:s utredning : Säkerhetspolisen och sjukvårdsförvaltningen i ; . : förlag; , Granskningsmakten och sjukhusaffären i . En studie av kontrollorganen och utredningarna i en politisk affär. , , Pk Mom 3, Ht 1997. Samverkan med andra länder Ett antal utredningar följde även i spionen spår. dömdes till fängelse på livstid.