sou · GQB372 · 2003-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen, som bygger vidare på regleringen i 8 a §, syftar till att framtvinga en betalning till polisman avseende förskottet för överlastavgiften. För att ge effekt åt kravet på omedelbar betalning avseende förskott för överlastavgiften måste polisen ha någon form av tvångsåtgärd till sitt förfogande om betalning inte erläggs. Är förutsättningarna uppfyllda enligt 8 a § och 8 b § så skall ett beslut om hinder av fortsatt färd meddelas. Att trafiksäkerheten kan motivera särskilda bedömningar har berörts i avsnitt 7.5.2. Har ett beslut om hinder av fortsatt färd meddelats gäller beslutet till dess att en full betalning för förskottet eller den påförda överlastavgiften erläggs. Något ytterligare beslut från polisen är då inte erforderligt. Om helt eller delvis nedsätter ett beräknat förskott påverkar detta beslutet om hinder av fortsatt färd på så sätt att sistnämnda beslut inte längre gäller när förskottet helt har nedsatts eller, om partiell nedsättning har skett, när det nedsatta beloppet har betalats. 8 c § Som uppbörd anses även att medel, som har betalats som förskott för överlastavgift, tas i anspråk för betalning av överlastavgift. Uppkommer överskott vid uppbörd skall överskottet återbetalas. Endast överskott som uppgår till skall återbetalas. Beloppet skall avrundas till närmaste lägre hela krontal. Bestämmelsen överensstämmer med regleringen i bötesverk- ställighetslagen (1979:189) och innebär att förskotterade medel sedermera kan tas i anspråk för betalning av en överlastavgift utan att kronofogdemyndigheten behöver inkopplas för indrivnings- åtgärder. Det kan härvid i övrigt påminnas om att det anses ligga i förskottsbetalningens natur att den som lämnar ifrån sig medel i förskott gör en bindande betalningsdisposition och har kvar endast en villkorad fordran mot staten i händelse av att en överlastavgift inte påförs eller påförs med ett lägre belopp än vad som har betalats i förskott. Härav följer att den betalande inte före ett lagakraft- vunnet avgörande kan göra anspråk på att få pengarna tillbaka. 1978/79:40 s. 28). Uppkommer överskott efter lagakraft- vunnet avgörande skall överskottet återbetalas. Eftersom återbetal- ningar är förenade med inte helt obetydliga kostnader för staten bör överskott understigande emellertid inte återbetalas (jfr. liknande bestämmelser i bötesverkställighetslagen 5 § andra stycket och prop. 2000/01:109 s. 23 och 24). 8 d § Har beslut om förskott meddelats får överlastavgift inte bestämmas till ett högre belopp än förskottet. Om polisen har beräknat ett förskott för överlastavgiften får överlastavgift inte bestämmas till ett högre belopp än förskottet. Regleringen har såväl verkställighetsmässiga som pedagogiska skäl. Om en trafikant blir avkrävd ett förskott för överlastavgiften av polis på kontrollplats kan trafikanten således i praktiken anse ärendet avslutat genom att betala förskottet. 8 e § Om ett beslut om hinder av fortsatt färd gäller enligt denna lag skall polisen och handlägga ärendet om överlastavgift utan dröjsmål. får då också vid sin handläggning helt eller delvis nedsätta ett beräknat förskott. För att i möjligaste mån försöka undvika onödiga förseningar i de fall där ett fordons färd har hindrats skall polisen och handlägga sådana ärenden med förtur framför de övriga ärenden om överlast där något beslut om hinder av fortsatt färd inte har meddelats. Några uttryckliga tidsramar för myndigheternas hantering föreskrivs emellertid inte. Förturskaraktären gäller endast så länge fordonet har hinder mot fortsatt färd. Om detta hinder upphör, genom att full betalning fullgörs eller helt nedsätter förskottet, behöver ärendet inte längre handläggas utan dröjsmål. Den beslutsfattande kommer nästan uteslutande att vara i eftersom den enligt 8 § handhar utlandsregistrerade fordon. Det kan emellertid rent teoretiskt tänkas att reglerna om förskott och förbud mot fortsatt färd i något enskilt fall även blir tillämpliga på t.ex. ett fordon registrerat i ett nordiskt land om det skulle komma till polisens kännedom att den person som är ansvarig för överlastavgiften har hemvist utanför . överprövar inte polisens beslut om hinder av fortsatt färd. Genom att emellertid ges en möjlighet att när som helst pröva polisens beräknade förskott kommer den också indirekt att pröva ett beslut om hinder av fortsatt färd. Anser nämligen under sin handläggning att något förskott över huvud taget inte skall utgå, t.ex. på grund av att polisen har gjort en felaktig bedömning av hemvistet för den som är ansvarig för överlastavgiften, så nedsätter förskottet helt. Därigenom gäller enligt 8 b § andra stycket inte längre ett beslut om hinder av fortsatt färd. Anser under sin handläggning att ett förskott skall nedsättas delvis, t.ex. på grund av att polisen har räknat fel eller att en överlastavgift bör nedsättas eller efterges med stöd av 8 § andra stycket (en prövning som polisen inte gör), så nedsätter förskottet i motsvarande mån. Det nedsatta förskottsbeloppet måste då till fullo betalas för att beslutet om hinder av fortsatt färd skall upphöra att gälla. Om har nedsatt ett förskott handlägger den därefter ärendet om överlastavgift i vanlig ordning, dock utan dröjsmål så länge beslutet om hinder av fortsatt färd alltjämt gäller. Om inte anser att ett förskott skall nedsättas handlägger den också ärendet i vanlig ordning, utan dröjsmål och utan att uttala sig i förskottsfrågan. Den överlast- avgift som slutligen påförs träder enligt 8 b § andra stycket i förskottets ställe vad avser frågan om hinder av fortsatt färd samt betalningsskyldighet för överlasten. skall endast överpröva polisens förskottsbeslut om ett beslut om hinder av fortsatt färd alltjämt gäller. Om således ett förskott har beräknats och betalats, varvid hinder av fortsatt färd ej längre gäller, och anser att överlastavgiften inte kommer att uppgå till fullt det belopp som har beräknats som förskott, så skall den inte nedsätta förskottet utan i stället helt i enlighet med nuvarande regler påföra en överlastavgift i enlighet med egna beräkningar. En högre avgift än förskottet får emellertid inte påföras (se 8 d § ). Understiger en påförd överlastavgift ett betalt förskott skall mellanskillnaden sedan återbetalas ( se 8 c §). 11 § beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Skrivelsen med överklagandet skall ha kommit in till från den dag då klaganden fick del av beslutet. Om någon har överklagat ett beslut, får även någon annan som haft rätt att överklaga beslutet ge in ett överklagande, trots att den för honom gällande tiden för överklagande gått ut. Ett sådant överklagande skall ges in från utgången av den tid inom vilken det första överklagandet skulle ha gjorts. Återkallas eller förfaller det första överklagandet av någon annan anledning, förfaller också det . Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Beslut enligt 8 b § får inte överklagas. Om en polisman beslutar om hinder av ett fordons fortsatta färd får beslutet inte överklagas särskilt. Gäller ett sådant beslut skall i stället med förtur och automatiskt överpröva det beräknade förskottet. Härigenom prövas också indirekt beslutet om hinder av fortsatt färd. Regleringen har beskrivits mer i detalj ovan under 8 e §. 10.2Förslaget till ändring i lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter 1 § Avräkning enligt denna lag skall göras från belopp som återbetalas eller annars utbetalas på grund av bestämmelse i 1.skattebetalningslagen (1997:483), 2.lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl., 3.10 kap. 1–4 §§ mervärdesskattelagen (1994:200), 4.lagen (1994:1551) om tullfrihet m.m., 5.lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter, 6.tullagen (2000:1281), eller 7.lagen (1972:435) om överlastavgift. Vad som sagts i första stycket 1 gäller inte utbetalning enligt 9 kap. 1 § lagen (1994:1776) om skatt på energi. Avräkning skall också göras vid återbetalning av belopp som tagits ut som förrättningskostnad vid indrivning av en sådan fordran som avses i 2 § första meningen. Eftersom ett förskottsinstitut skapas i lagen (1972:435) om överlastavgift kan situationer uppstå där sedermera påför en lägre överlastavgift för en förseelse än vad som har betalats i förskott för avgiften till polisen. Om i en sådan situation den som är ansvarig för överlastavgiften skulle visa sig vara registrerad för indrivning i svensk indrivningsdatabas avseende någon annan avgift eller skatt får kronofogdemyndigheten genom utredningens förslag en möjlighet att avräkna det som skall komma den ansvarige till godo avseende överlastavgiften mot statens övriga motfordran. Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare tillkallas med uppgift att överväga behovet av att ändra det svenska regelverket för att i större utsträckning än förmå utländskan förare – och i förekommande fall utländska fordonsägare – att betala böter och avgifter som har ålagts för förseelser mot trafiklagstiftningen. Om utredaren finner att det finns ett sådant behov skall denne föreslå lämpliga förändringar i regelverket. De nya reglerna skall uppfylla grundläggande krav på rättssäkerhet, vara proportionerliga och inte vara diskriminerande på grund av nationalitet. Vidare skall reglerna vara tillämpliga endast på böter som ådömts för och avgifter som fastställts på grund av förseelser mot trafiklagstiftningenoch således inte gälla utanför denna lagstiftning. Påföljder vid brott mot trafiklagstiftningen Påföljden för de flesta brott mot trafiklagstiftningen är böter, vanligen penningböter. Endast i fall av grövre trafikbrottslighet, t.ex. rattfylleri och olaga yrkesmässig trafik, finns fängelse i Som exempel på brott där påföljden är penningböter kan nämnas i princip samtliga brott mot bestämmelserna i fordonskungörelsen (1972:595), bilregisterkungörelsen (1972:599) och trafikförordningen (1998:1276). Vidare stadgas penningböter som straff för den som bryter mot bestämmelserna om kör- och vilotider, se förordningen (1994:1297) om vilotider vid vissa vägtransporter inom landet och förordningen (1995:521) om behöriga myndigheter, m.m. i fråga omkör- och vilotider samt färdskrivare vid vägtransporter. Förseelser mot bestämmelserna om parkering och om högsta tillåtna axeltryck, boggitryck, trippelaxeltryck eller bruttovikt beivras i flertalet fall inte med böter utan genom administrativa avgifter, se lagen (1976:206) om felparkeringsavgift och lagen (1972:435) om överlastavgift. Föreläggande av ordningsbot och strafföreläggande Eftersom penningböter är den normala påföljden för brott mot trafiklagstiftningen beivras en stor del av dessa brott genom att enskilda polismän på platsen för förseelsen utfärdar föreläggande av ordningsbot enligt bestämmelserna i 48 kap. . Om den misstänkte godkänner föreläggandet, gäller det som en dom som har vunnit laga kraft. I de fall det inte är möjligt att använda sig av föreläggande av ordningsbot kan bötesstraff i stället med stöd av bestämmelserna i 48 kap. föreläggas genom strafföreläggande. Strafföreläggande får endast föreläggas av åklagare. Ett sådant föreläggande kan således inte föreläggas vid platsen för brottet. Om den misstänkte godkänner ett strafföreläggande gäller även det som en dom som har vunnit laga kraft. Ett villkor för strafföreläggande är självfallet att böter ingår i straffskalan för brottet. Till skillnad från föreläggande av ordningsbot får ett strafföreläggande föreläggas även när påföljden bestäms till dagsböter. Även villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter får i vissa fall föreläggas genom strafföreläggande. När någon inte godkänner ett föreläggande av ordningsbot överlämnas ärendet till åklagare, som har att åtala personen i fråga vid allmän domstol. Detta gäller även när någon vägrar att godkänna ett strafföreläggande. Om den tilltalade uteblir från huvudförhandlingen i ett sådant mål kan målet inte sällan avgöras i hans utevaro enligt bestämmelserna i 46 kap. 15 § andra stycket (fr.o.m. återfinns bestämmelserna i 46 kap. 15 a § ). Tilltalade som inte är hemmahörande i kan dock vara svåra att delge kallelse till huvudförhandlingen. Utan en sådan delgivning får målet inte avgöras. har emellertid beslutat vissa lagändringar som innebär en möjlighet att använda s.k. förenklad delgivning i vissa brottmål (se prop. 2000/01:108, bet. 2000/01:JuU28, rskr. 2000/01:225). Härigenom torde en del av de tidigare delgivningsproblemen när det gäller tilltalade med hemvist utomlands kunna undvikas. Verkställighet av böter sker enligt bötesverkställighetslagen (1979:189) genom antingen uppbörd eller indrivning. Uppbörd sker genom att den bötfällde frivilligt betalar, medan indrivning skall tillgripas om detta inte sker. Indrivning av böter verkställs av kronofogdemyndigheten med stöd av bestämmelserna i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. I praktiken innebär systemet för verkställighet av böter att den som godkänner ett föreläggande av ordningsbot får en kopia av det utfärdade föreläggandet och ett inbetalningskort på det utdömda bötesbeloppet. Beloppet skall betalas . Om detta inte sker får den bötfällde en påminnelse med upplysning om att inbetalning skall ske med det snaraste. Betalas inte bötesbeloppet efter påminnelsen överlämnas ärendet till kronofogdemyndigheten för indrivning. Om den bötfällde så önskar kan böterna betalas på platsen för förseelsen till den polisman som har utfärdat föreläggandet av ordningsbot. Den bötfällde får då tillsammans med en kopia av föreläggandet ett särskilt kvitto på beloppet. Polisen godtar att böterna betalas med utländsk valuta. Den utländska valutan växlas in i bank där polismyndigheten bekostar växlingsavgiften. Skulle det efter växling konstateras att ett för stort belopp betalats återbetalas det överskjutande beloppet till den bötfällde. Det finns emellertid enligt svensk rätt ingen möjlighet att tvinga den som har godkänt ett föreläggande av ordningsbot att betala böterna på platsen för förseelsen. Trots att något föreläggande av ordningsbot eller strafföre- läggande inte har utfärdats får enligt 2 § andra stycket bötesverk- ställighetslagen den som misstänks för ett brott betala förskott på böter som kan komma att åläggas honom. Förskottsbetalning av böter görs hos polismyndigheten och måste alltid ske frivilligt. Det går således inte att tvinga den som t.ex. vägrar att godkänna ett föreläggande av ordningsbot att i förskott betala eventuella böter som senare kan komma att ådömas honom. Kvarstad, häktning och andra tvångsmedel Om någon är skäligen misstänkt för brott och det skäligen kan antas att han genom att avvika eller genom att undanskaffa egendom eller på något annat sätt undandrar sig t.ex. att betala böter kan det enligt 26 kap. 1 § förordnas om kvarstad på så mycket av hans egendom att bötesbeloppet kan antas bli täckt vid utmätning. En förutsättning för att kvarstad skall kunna beslutas är emellertid enligt andra stycket i det nämnda lagrummet att skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse, den s.k. proportionalitetsprincipen. Beslut om kvarstad skall meddelas av domstol. I avvaktan på domstolens beslut får åklagaren eller förundersökningsledaren, eller om det är fara i dröjsmål en polisman, ta lös egendom i förvar (26 kap. 2 och 3 §§ ). I 24 och 25 kap. finns bestämmelser om häktning, reseförbud och anmälningsskyldighet. Den som är på sannolika skäl misstänkt för ett brott, för vilket det är föreskrivet fängelse eller därutöver, får häktas bl.a. om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållanden eller någon annan omständighet finns risk för att han avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff. Vidare får oberoende av brottets beskaffenhet den häktas som är på sannolika skäl misstänkt, om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist. Han får också häktas om hans uppgift om namn eller hemvist kan antas vara osann eller om han saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig frånriket undandrar sig lagföring och straff. Reseförbud eller anmälningsskyldighet kan meddelas den som är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa om det, med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållanden eller någon annan omständighet, finns risk för att han avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring och straff. Om den som är misstänkt för ett trafikbrott inte godkänner ett föreläggande av ordningsbot eller ett strafföreläggande kan de ovan beskrivna bestämmelserna om kvarstad bli aktuella att tillämpa. Detsamma gäller om någon som har godkänt ett föreläggande inte vill eller har möjlighet att betala böter som ålagts honom. Att ta t.ex. ett fordon, med eller utan last, i förvar eller belägga det med kvarstad för att säkerställa ett förhållandevis lågt bötesbelopp torde dock i de allra flesta fall strida mot proportionalitetsprincipen. I praktiken är det därför oftast uteslutet att belägga egendom med kvarstad för att säkerställa betalningen av böter för ett trafikbrott. Även de ovan nämnda bestämmelserna om häktning, reseförbud och anmälningsskyldighet kan tänkas bli aktuella att tillämpa vid trafikbrott. Detta torde dock ske ytterst sällan och då framförallt vid misstanke om grövre trafikbrottslighet, såsom grovt rattfylleri och grov vårdslöshet i trafik. Mellan de nordiska länderna finns det ett samarbete vad gäller straffverkställighet som möjliggör att böter som dömts ut i ett land kan verkställas i något av de andra nordiska länderna, se lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. Det finns också en inom antagen konvention angående straffverkställighet, europeiska konvention om brottmålsdoms internationella rättsverkningar (den s.k. brottmålskonventionen), se lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Emellertid har denna konvention tillträtts av endast ett fåtal stater, varför den har kunnat tillämpas ytterst sparsamt. Någon annan konvention som möjliggör att böter på ett effektivt sätt verkställs i utomnordiska länder har ännu inte tillträtt. Det saknas således effektiva möjligheter att verkställa böter som ådömts någon från ett utomnordiskt land på tillfälligt besök i . En sådan person kan alltså godkänna ett föreläggande av ordningsbot och sedan låta bli att betala böterna utan att i normalfallet riskera att bli föremål för verkställighetsåtgärder. I detta sammanhang bör nämnas att har tillträtt trafikbrottskonvention (SÖ 1972:17). Denna innebär att lagföring för trafikbrott som har skett i kan ske i någon annan stat som har tillträtt konventionen. Behovet av en utredning Problem med dagens system Det är enligt dagens svenska regelverk förenat med svårigheter att verkställa böter som ådömts utomnordiska förare, såvida de inte väljer att frivilligt betala dessa på platsen för förseelsen. Av redovisning av ett regeringsuppdrag att bl.a. utreda hur den tunga trafiken efterlever trafiklagstiftningen framgår det att en projektgrupp inom har konstaterat att av de medborgare i andra nordiska länder som ådömts böter för trafikbrott frivilligt har betalat dessa, medan motsvarande siffra för medborgare i andra europeiska länder endast är 10–. Den betydande skillnaden beror sannolikt till stor del på att böter som ådömts den som bor i ett nordiskt land slutligen kan drivas in exekutivt med stöd av det nordiska samarbetet somfinns om straffverkställighet, medan någon motsvarande möjlighet inte finns när det gäller den som är hemmahörande i ett land utanför . Detta förhållande strider mot likabehandlingsprincipen och kan verka stötande ur rättvisesynpunkt. En effektiv bötesverkställighet får även förutsättas ha en positiv effekt på den allmänna trafiksäkerheten. Den svenska åkerinäringen har framfört att dagens situation snedvrider konkurrensen mellan svenska och utländska åkeriföretag. Åkerinäringen har framhållit att svenska åkare utomlands ofta utsätts för långtgående kontroller och drastiska verkställighetsåtgärder. Ofta tvingas förarna deponera pengar som säkerhet för ålagda böter. Vidare inträffar det – enligt åkerinäringen – inte sällan att förare hindras att åka vidare till dess böterna betalas. Samtliga trafikanter bör behandlas lika I syfte att åstadkomma ett system där samtliga trafikanter, oavsett var de är hemmahörande, behandlas så lika som möjligt finns det skäl att överväga hur böter på ett effektivare sätt än skall kunna drivas in från utländska trafikanter och utländska fordonsägare. Ett sådant system måste naturligtvis grundas på svenska rättstraditioner. Det bästa sättet att uppnå en likabehandling vore enligt regeringens bedömning att inrätta ett effektivt konventionsgrundat internationellt verkställighetssamarbete av den omfattning som gäller inom . Ett sådant samarbete skulle även medföra de fördelarna att den som misstänks för brott inte blir utsatt för åtgärder för säkerställande av verkställighet i någon större utsträckning förrän skuldfrågan prövats slutligt och att man undviker vad som skulle kunna uppfattas som en särbehandling grundad på nationalitet. Arbete pågår redan nu med att utveckla ett sådant konventionsgrundat internationellt verkställighetssamarbete. Detta arbete har bl.a. lett till en trafikbrottskonvention inom ramen för . Konventionen undertecknades och innebär för del att böter kommer att kunna verkställas mot utomnordiska medborgare inom Schengenområdet. Konventionen har emellertid inte trätt i kraft. diskuteras bestämmelser som motsvarar konventionens vid det straffrättsliga samarbetet inom EU. Dessa diskussioner kan leda fram till att en rättsakt antas. I avvaktan på att trafikbrottskonventionen eller någon annan rättsakt med motsvarande innehåll träder i kraft finns det enligt regeringens bedömning anledning att utreda möjligheterna att ändra det svenska regelverket för att möjliggöra att böter som ådömts utländska förare kan verkställas på ett effektivare sätt än . Under förutsättning att reglerna inte utformas så att de diskriminerar utländska förare och åkerier skulle detta innebära att samtliga trafikanter, oavsett hemland, behandlaslika. Det trafikstraffrättsliga systemet skulle därmed bli mera rättvist. detta kommer att förändrade regler, som konstaterats ovan, sannolikt även skulle medföra en förbättring av trafiksäkerheten. En motsvarande situation där fordonsägare som är hemmahörande i utlandet inte behandlas på samma sätt som svenska fordonsägare råder när det gäller möjligheten att driva in felparkeringsavgifter och överlastavgifter. Även beträffande indrivningen av sådana avgifter finns det anledning att analysera om – och i så fall hur – regelverket bör förändras för att det skall behandla fordonsägare så lika som möjligt oavsett var de är hemmahörande. En särskild utredare tillkallas för att överväga behovet av att ändra det svenska regelverket för att i större utsträckning än förmå utländska förare – och i förekommande fall fordonsägare – att betala böter för trafikbrott och sådana avgifter som kan följa på förseelser mot trafiklagstiftningen. Om utredaren kommer fram till att det finns ett sådant behov skall denne föreslå lämpliga förändringar i regelverket. De regler som föreslås skall uppfylla grundläggande krav på rättssäkerhet, vara proportionerliga och inte vara diskriminerande på grund av nationalitet. Vidare skall reglerna vara tillämpliga endast på böter som dömts ut för och avgifter som fastställts på grund av förseelser mot trafiklagstiftningen och således inte gälla vid brott utanför denna lagstiftning.