sou · GQB360d2 · 2003-01-01 00:00:00 — För att korrekt genomföra artikel 21.1 i USO-direk- tivet krävs mot bakgrund av dagens prisinformationslag en särskild reglering i lagen om elektronisk kommunikation. För överskådlig- hetens skull är det enligt utredningens mening inte lämpligt att denna prisinformationsreglering delas upp i olika lagar. Vi förordar därför att även prisvillkor som kan komma att omfattas av en ny prisinformationslag skall omfattas av den nya regleringen i lagen om elektronisk kommunikation. Informationen om den som tillhandahåller allmänna telefonnät eller allmänt tillgängliga telefonitjänster skall alltså ange företagets namn och adress till huvudkontoret, de allmänt tillgängliga telefo- nitjänster som erbjuds, tvistlösningsförfaranden och information om rättigheter när det gäller samhällsomfattande tjänster. Den information som avser de allmänt tillgängliga telefonitjänsterna skall ange N omfattningen av telefonitjänsten genom en beskrivning av de all- mänt tillgängliga telefonitjänster som erbjuds med angivande av vad som ingår i abonnemangsavgiften och den periodiska anslut- ningsavgiften (t.ex. telefonisttjänster, abonnentförteckningar, nummerupplysningstjänster, selektiv samtalsspärr, specificerad teleräkning, underhåll m.m.). N standardtaxor som omfattar tillträde, alla typer av användaravgif- ter, underhåll samt detaljerade upplysningar om gällande rabatter och särskilda eller riktade taxor. N ersättnings- eller återbetalningsregler innefattande upplysningar om eventuella ersättnings- eller återbetalningssystem. N typer av underhåll som erbjuds, N villkor för grundabonnemang, inklusive, om det är tillämpligt, den kortaste abonnemangsperiod som medges. Det är den nationellt ansvariga myndigheten som skall säkerställa att antingen myndigheten eller en operatör offentliggör informa- tionen. Det finns därför skäl att i lagen endast införa en bestäm- melse som klargör att en operatör som tillhandahåller en allmänt tillgänglig telefonitjänst skall hålla uppgifter om gällande priser, taxor och allmänna villkor för tillträde till och användning av sådana telefonitjänster allmänt tillgängliga samt att informationen skall vara korrekt och tydlig. En annan faktor av intresse för slutanvändarna är information om de tillhandahållna tjänsternas kvalitet. Som ovan antagits kom- mer operatörer sannolikt av kommersiella skäl att göra lämplig och uppdaterad information om sina tjänster, även kvalitet, allmänt till- gänglig för att kunna hävda sig i en konkurrensutsatt miljö. För att säkerställa tillgången till kvalitetsinformation bör de nationella myndigheterna ha möjlighet att, i enlighet med artikel 22 i USO- direktivet, kräva att de som tillhandahåller allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster offentliggör jämförbar, adekvat och aktuell information om tjänsternas kvalitet till slutan- vändarna om det kan påvisas att sådan information inte är faktiskt tillgänglig för allmänheten. En sådan reglering skall därför genom- föras i den nya lagen. Det bör poängteras att myndigheten skall beakta de berörda parternas synpunkter före det att kravet på offentliggörande framställs. Den offentliga informationen skall på begäran även lämnas till de nationella regleringsmyndigheterna innan den offentliggörs. Det bör överlåtas till regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer att meddela föreskrifter om bl.a. omfattningen och sättet för offentliggörandet av information enligt vad ovan angivits. Vid information om kvalitet får den nationella myndig- heten även specificera vissa parametrar, definitioner och mätmeto- der som operatörerna skall använda sig av vid presentationen av informationen. Detta är särskilt viktigt ur slutanvändarsynpunkt för att det underlag som offentliggörs kan jämföras med informa- tion från annan operatör utan större ansträngning. Vårt förslag: Vi föreslår att det införs en bestämmelse som fastställer det allmänna telefonnätets uthållighet och tillgänglighet i händelse av nätsammanbrott av katastrofkaraktär eller annat liknande förhållande. Vidare föreslås en bestämmelse som vid kapacitetsbrist skall säkerställa behovet av telekommunikationer för räddningsinsatser. Elektroniska kommunikationer fyller en mycket viktig samhälls- funktion. Det är därför av högsta vikt att dessa elektroniska kom- munikationer tryggas så långt det är möjligt, såväl vid höjd bered- skap som vid svåra påfrestningar i fred. USO-direktivet föreskriver i artikel 23 en skyldighet för alla medlemsstater att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa det allmänna telefonnätets integritet i de fasta anslutningspunk- terna och, i händelse av nätsammanbrott av katastrofkaraktär eller i fall av force majeure, tillgängligheten till det allmänna telefonnätet och allmänt tillgängliga telefonitjänster i de fasta anslutningspunk- terna. Medlemsstaterna skall säkerställa att företag som tillhanda- håller allmänt tillgängliga telefonitjänster i fasta anslutningspunkter vidtar alla rimliga åtgärder för att säkerställa oavbruten tillgång till larmtjänster. Av 2 § telelagen framgår att bestämmelserna i lagen syftar till att enskilda och myndigheter skall få tillgång till effektiva telekommu- nikationer till lägsta möjliga samhällsekonomiska kostnad. I detta mål ligger enligt punkt 3 bl.a. att telekommunikationerna skall vara uthålliga och tillgängliga under kriser och krig. Enligt 18 § telelagen skall den som inom ett allmänt tillgängligt telenät tillhandahåller teletjänster eller nätkapacitet se till att verksamheten uppfyller rimliga krav på god funktion och teknisk säkerhet. Enligt 22 § telelagen får regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, till- synsmyndigheten meddela närmare föreskrifter om krav enligt bl.a. 18 § telelagen. Av 4 § teleförordningen (1997:399) framgår att regeringen bemyndigat PTS att meddela föreskrifter enligt 18 § telelagen. Några föreskrifter har inte utfärdats. I ett regeringsbeslut gav regeringen ett uppdrag till PTS avseende säkerheten i telenäten vid svåra påfrest- ningar på samhället i fred.29 Uppdraget har redovisats till reger- ingen i en rapport som bereds inom regeringskansliet.30 PTS föreslår i rapporten två ändringar i den nuvarande telelagen. N en ändring av 18 § telelagen som syftar till att öka kraven på grundläggande säkerhet i teleinfrastrukturen och att säkerställa att telekommunikationer kan fungera i krissituationer. Ändringen innebär att grundläggande krav på skydd mot avbrott och stör- ningar måste uppfyllas och åtgärder vidtas för att säkerställa att telekommunikationer kan upprätthållas under avbrott eller stör- ningar. N att det införs en ny bestämmelse som syftar till att vid kapacitets- brist säkerställa behovet av telekommunikationer för räddningsin- satser. Förslaget innebär att det under vissa förutsättningar skall vara möjligt att prioritera telekommunikationer som behövs för att planera, genomföra och styra räddningsinsatser som är nöd- vändiga för att skydda liv, personlig säkerhet eller hälsa. PTS före- slår att det beträffande båda bestämmelserna anges att de krav som ställs inte får vara mer betungande än som kan anses vara skäligt med hänsyn till verksamhetens omfattning och betydelse. PTS ser inte de två förslagen som kopplade till varandra och anser att förslagen i den fortsatta handläggningen kan behandlas separat. PTS bedömer det som lättare och mer angeläget att genomföra för- slaget om ändring av 18 § telelagen. Utredningen har inte hunnit att tillräckligt överväga innehållet i PTS rapport. Med beaktande av den pågående beredningen av rapporten finner utredningen därför inte skäl att föreslå en bestäm- melse som sträcker sig vidare än vad som följer uttryckligen av direktivet, dvs. begränsad till det allmänna telefonnätet. 29N2001/10398/ITFoU, N2001/8847/ ITFoU 30PTS Rapport, Uppdrag till avseende säkerheten i telenäten vid svåra påfrestningar, dnr 01-22747, . innebär en inskränkning i förhållande till gällande rätt men, som framhållits, inget ställningstagande till lämpligheten av att införa de av PTS föreslagna reglerna i lagen om elektronisk kom- munikation, se även specialmotiveringen till 1 kap. 6 § i den före- slagna lagen om elektronisk kommunikation. Vårt förslag: Vi föreslår att det i lagen om elektronisk kommunika- tion införs tydliga förpliktelser att tillhandahålla abonnentupplys- ning. Utöver regleringen i artikel 5 i USO-direktivet om att det skall finnas en fullständig abonnentförteckning och nummerupplys- ningstjänst, innehåller direktivet en bestämmelse i artikel 25.1 som kräver att medlemsstaterna skall säkerställa att abonnenter på allmänt tillgängliga telefonitjänster har rätt att upptas i den allmänt tillgängliga abonnentförteckning som avses i artikel 5.1 a i samma direktiv. Vidare åvilar det medlemsstaterna enligt punkten 2 i samma arti- kel att se till att samtliga företag som tilldelar abonnenter telefon- nummer tillmötesgår varje rimlig begäran om att få tillgång till ändamålsenlig information, i ett avtalat format på villkor som är rättvisa, objektiva, kostnadsorienterade och icke-diskriminerande, i syfte att tillhandahålla allmänt tillgängliga nummerupplysnings- tjänster och abonnentförteckningar. Medlemsstaterna skall enligt artikel 25.3 – 25.5 även säkerställa att slutanvändare som är anslutna till det allmänna telefonnätet har tillgång till telefonisttjänster och nummerupplysningstjänster i enlighet med artikel 5.1 b, att ingen inskränkande reglering som hindrar slutanvändare i en medlemsstat från att direkt få tillträde till nummerupplysningstjänsten i en annan medlemsstat bibehålls samt att vad som föreskrivs i teledataskyddsdirektivet om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet iakttas (efter kommunikationsdataskyddsdirektivets ikraftträdande avses istället det direktivet). De motsvarande reglerna finns i 66 – 68 §§ telelagen efter att lagen varit föremål för en översyn (prop. 2001/02:98). I bestämmelsen förpliktas en teleoperatör som har tilldelat abonnenter telefonnummer att tillgodose varje rimlig begäran om att lämna ut de abonnentuppgifter som inte omfattas av tystnadsplikt enligt 45 § första stycket telelagen till den som bedriver eller avser att bedriva abonnentupplysning. Uppgifterna skall lämnas ut på villkor som är rättvisa, kostnadsorienterade och icke-diskriminerande. Utredningen delar denna uppfattning. Sedan beslutade om ändring av telelagen har dock arbetet med kommunikations- dataskyddsdirektivet avancerat så långt att utredningen funnit det lämpligt att lämna ett lagförslag som bygger på det direktivet istäl- let för teledataskyddsdirektivet (se även avsnitt 10.8). Kommuni- kationsdataskyddsdirektivet innehåller vissa regler om abonnent- förteckningar i artikel 12. Dessa kommer att genomgås nedan i nämnda avsnitt 10.8. Av speciellt intresse i detta sammanhang är kravet i kommunikationsdataskyddsdirektivets artikel 12.2. Krav ställs där på att abonnenterna skall ges möjlighet att avgöra om deras personuppgifter skall finnas med i en allmän abonnentför- teckning och i så fall vilka personuppgifter, i den utsträckning upp- gifterna är relevanta för det ändamål med abonnentförteckningen som fastställts av den som tillhandahåller förteckningen, och att bekräfta, rätta eller dra tillbaka sådana uppgifter. Det skall vara kostnadsfritt att inte förtecknas i allmänna abonnentförteckningar eller att kontrollera, rätta eller dra tillbaka personuppgifter från dem. Detta innebär att vissa justeringar måste göras i förhållande till det av regeringen framlagda lagförslaget. Bl.a. skall andra stycket i 68 § telelagen tas bort och hänvisning ske till den bestämmelse i lagen om elektronisk kommunikation som anger att borttagande av uppgifter skall ske kostnadsfritt. För det fall kommunikationsdataskyddsdirektivet inte skulle antas med de begränsningar som anges i artikel 12.2 bör regleringen i telelagen överföras till lagen om elektronisk kommunikation i nu berörda delar. Vår ståndpunkt innebär att regeringens uttalande i nämnda proposition om bl.a. att tillhandahållande av uppgifter till annan som begär det för nummerupplysningsändamål skall ske på kostnadsorienterade villkor och vad som menas med begreppet kostnadsorientering, alltjämt kan tjäna som vägledning vid rättstil- lämpningen (se dock även avsnitt 10.6.10). 10.7.12Det gemensamma europeiska larmnumret Vårt förslag: Vi föreslår att det i den föreslagna lagen införs en skyldighet för företag som driver allmänna telefonnät att tillhandahålla lokaliseringsuppgifter vid nödsamtal, i den mån det är tekniskt genomförbart. I USO-direktivet säkerställs vissa grundläggande krav på samhälls- viktiga funktioner. Ett grundläggande krav är enligt artikel 26 att användare kan ringa det gemensamma europeiska larmnumret 112 och alla övriga nationella larmnummer avgiftsfritt från alla telefo- ner. Det klargörs att detta även gäller telefonautomater. Nödsam- talen skall dessutom kunna ringas utan att betalningsmedel behöver användas. Medlemsstaterna skall även säkerställa att samtal till det gemensamma europeiska larmnumret 112 besvaras korrekt och behandlas på bästa sätt med beaktande av nätens tekniska möjligheter. Vidare anges det att medlemsstaterna skall säkerställa att företag som driver allmänna telefonnät skall tillhandahålla information om varifrån samtal till larmnumret 112 kommer till de myndigheter som ansvarar för larmtjänsterna, i den mån som det är tekniskt genomförbart. har redan infört larmnumret 112 som det officiella natio- nella larmnumret genom beslut i den nationella nummerplanen. Säkerställandet av avgiftsfria nödsamtal har hitintills skett genom att det i 23 § telelagen föreskrivs en generell skyldighet för den som bedriver anmälningspliktig verksamhet att medverka till förmedling av nödsamtal till samhällets alarmerings- och räddningstjänst. Den reglering som föreslås innehåller en motsvarande bestämmelse. Det är enligt 30 § första stycket räddningstjänstlagen kommu- nernas och de statliga myndigheternas ansvar att tillse att det finns anordningar för alarmering av räddningsorganen. Med anordningar avses enligt propositionen (1985/86:170) alarmeringscentraler, hjälptelefoner och brandskåp. Ansvaret gäller för dels inkommande larm till larmcentral, dels utgående larm till räddningsstyrka. Huvudsakligen har kommuner uppfyllt sitt ansvar för alarme- ringsfunktionen genom att teckna avtal med . Det är genom dessa avtal som tjänstens korrekthet tryggas. Detta sker genom olika villkor beträffande tjänstens omfattning, kvalitet och funktionella krav. En informationskampanj har inletts efter förslag från PTS i rapporten för livet, . uppfyller alltså redan de i artikel 26 ställda kraven utom såvitt avser det uppställda kravet på information om varifrån ett nödsamtal kommer. finns inga krav på lokaliseringsinforma- tion avseende samtal till 112 från mobiltelefoner. Denna nya funk- tion, som skall göras tillgänglig för larmtjänsterna i den mån det är tekniskt genomförbart och därför införas som en bestämmelse i lagen om elektronisk kommunikation, syftar till att förbättra skydds- och säkerhetsnivån för användarna av tjänsten. Funktionen kommer även att vara till stor hjälp för alarmeringscentralerna i deras arbete. Kravet på lokaliseringsinformation kan dock komma att innebära avsevärda kostnader för berörda företag samt möjligen även för . Tillgängliggörandet skall ske under förut- sättning att förmedlingen av samtal och associerade data till larm- tjänsterna säkerställs. Mottagandet och användningen av den sålunda erhållna informationen skall överensstämma med de skyddsregler som finns i personuppgiftslagen (1998:204) eller lagen om elektronisk kommunikation, vilka gäller behandling av person- uppgifter och annat integritetsskydd(se avsnitt 10.8). Vårt förslag: Gällande regler om nummerportabilitet skall över- flyttas till den nya lagen från telelagen. I artikel 30.1 i USO-direktivet föreskrivs att medlemsstaterna skall säkerställa att alla abonnenter på allmänt tillgängliga telefonitjäns- ter, inbegripet mobila tjänster, som kräver detta kan behålla sina nummer oberoende av vilket företag som tillhandahåller tjänsten, s.k. nummerportabilitet. Syftet med nummerportabiliteten är att undanröja de hinder som kan medföra att en abonnent avstår från att välja en konkurrerande ny operatör av mer eller mindre prak- tiska skäl och på så sätt öka abonnenternas rörlighet på marknaden till gagn för konkurrensintressena. Det finns dock vissa begräns- ningar i direktivets reglering om nummerportabilitetens omfatt- ning genom att det föreskrivs att ett geografiskt nummer skall till- handahållas på en viss plats, dvs. ett telefonnummer kan bara behållas inom det geografiska området. Det bör uppmärksammas att kravet på nummerportabilitet inte gäller mellan fasta nät och mobilnät. Detta beror framför allt på att den anropande abonnen- ten vid nummerportabilitet mellan de två olika typerna av telefoni- tjänster inte kan veta om samtalet går till ett fast eller mobilt tele- fonnummer och därmed inte kan bedöma kostnaden. Det har dock lämnats en öppning för medlemsstaterna att tillämpa bestämmelser om nummerportabilitet mellan nät som tillhandahåller tjänster via en fast anslutningspunkt och mobilnät. Enligt bestämmelsen i artikel 30.2 samma direktiv skall det säkerställas att kostnadsorienteringsprincipen vid prissättningen för samtrafik i samband med tillhandahållande av nummerportabi- litet följs och att eventuella direkta avgifter för abonnenter inte hämmar användningen av denna facilitet. I samband med bedöm- ningen av begärda priser får myndigheterna även beakta de priser som erbjuds på jämförbara marknader. Det betonas i punkten tre i samma artikel att de nationella myndigheterna inte får belägga nummerportabilitet med slutkundstaxor som snedvrider konkur- rensen, till exempel genom att införa särskilda eller gemensamma slutkundstaxor. Som framhålls i ingressen till USO-direktivet kommer betydel- sen av nummerportabilitet att öka avsevärt när öppen information om taxor finns, både för slutanvändare som behåller sitt nummer och för slutanvändare som ringer upp dem som har behållit sitt nummer. De nationella regleringsmyndigheterna bör där så är möj- ligt, underlätta lämplig öppenhet om taxor som en del i genomfö- randet av nummerportabilitet. har genomfört skyldigheten för medlemsstaterna enligt och rådets direktiv /33/EG om samtrafik (samtrafikdirektivet) och direktivet 98/61/EG om nummerport- abilitet och förval (nummerdirektivet) att införa nummerportabi- litet för fasta teletjänster genom ändringar i telelagen (1993:597), vilka påbörjades (prop. 1997/98:126). De nationella bestämmelserna om nummerportabilitet återfinns i 39 och 39 a §§ telelagen. I 39 § regleras den grundläggande plikten för den som tillhandahåller en viss typ av teletjänst, digital mobil- telefonitjänst eller mobil teletjänst som består i överföring av text skall se till att telenätet medger att en abonnent kan behålla sitt telefonnummer vid byte av teleoperatör. Vidare föreskrivs att ett telefonnummer som används för sådan tjänst skall, på abonnentens begäran överlämnas till en annan teleoperatör för att denne skall tillhandahålla tjänsten. En begränsning i denna skyldighet har införts som innebär att telefonnummer avseende telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt endast behöver överlämnas för tillhanda- hållande inom samma riktnummerområde. Bestämmelsen i 39 a § telelagen behandlar bl.a. den centrala refe- rensdatabas som möjliggör en mer effektiv dirigering av telemed- delanden. I bestämmelsen föreskrivs att den som överlämnar ett telefonnummer skall, till den som tillsynsmyndigheten bestämmer, genast lämna de uppgifter som är nödvändiga för dirigering av telemeddelanden till telefonnumret. Uppgifter som är nödvändiga för dirigering av telemeddelanden till överlämnade telefonnummer är i huvudsak överlämnat telefonnummer, tidpunkt för överläm- nandet samt överlämnande och mottagande teleoperatörer. Andra uppgifter som kan vara direkt eller indirekt hänförliga till en fysisk person än uppgifter om telefonnummer och berörda teleoperatörer får inte lämnas utan samtycke från personen. En sådan uppgift som inte behövs för dirigeringen är abonnenternas namn och adresser. får utse en central referensdatabasoperatör att i en databas sammanställa sådana uppgifter som avses i första stycket och lämna dem till teleoperatörer, i den mån dessa behöver uppgifterna för dirigering av telemeddelanden, och andra som till- synsmyndigheten bestämmer. Den utsedda databasoperatören skall i förhållande till teleoperatörerna tillämpa villkor som är konkur- rensneutrala och får ta ut den ersättning som är skälig med hänsyn till kostnaderna. I formuleringen ligger att priset för databasope- ratörens tjänster bör bestämmas utifrån skäliga affärsmässiga prin- ciper. Rimligt är att priset bör täcka självkostnader, avskrivningar, förräntning av investerat kapital samt de underhålls- och utveck- lingskostnader som kan hänföras till den tjänsten (prop. 2000/01:74, s. 24). De villkor som databasoperatören tillämpar gentemot teleoperatörerna skall vidare vara konkurrensneutrala. Detta innebär till att börja med att databasoperatören inte utan saklig grund får särbehandla vissa teleoperatörer, dvs. gynna eller missgynna någon i förhållande till hur andra behandlas. Om kon- kurrenternas villkor för att få tillgång till uppgifterna till sin utformning eller tillämpning är mindre fördelaktiga än vad databas- operatören tillämpar för närstående teleoperatörer kan en diskrimi- nering föreligga. Enligt 42 § telelagen får ersättning för att överlämna telefon- nummer grundas endast på driftskostnader för överlämnandet. Den som har överlämnat ett telefonnummer har inte rätt till ersättning för mer än hälften av de driftskostnader som utgörs av ökade tra- fikkostnader för ett telemeddelande till telefonnumret. Det bör noteras att ökade trafikkostnader till följd av nummerportabilitet inte får inkludera kapitalkostnader för gjorda investeringar medan det motsatta gäller för ersättning för samtrafik (prop. 2000/01:74, s. 15). Ersättning för överlämnande av telefonnummer får tas ut endast från den teleoperatör som den anropande abonnenten har ingått avtal med om förmedling av telemeddelandet. Den som överlämnar telefonnummer eller ändrar förval har inte rätt till ersättning från abonnenten för överlämnandet eller ändringen. Beträffande sådana frågor skall i övrigt bestämmelserna om sam- trafik i 32 och 33 §§ tillämpas. Detta innebär att ersättningen skall vara rättvis och skälig med hänsyn till kostnaderna. Med nummerportabilitet förstås alltså att en abonnent ges möjlig- het att behålla sitt telefonnummer när denne byter operatör, tele- fonitjänst eller geografisk adress. Dessa olika typer av nummer- portabilitet kallas för operatörsportabilitet, telefonitjänstportabili- tet och geografisk portabilitet. Operatörsportabilitet innebär i princip ett byte av telefonnät, medan de två sistnämnda kan erbju- das främst inom en teleoperatörs telenät. Den tidigare regleringen på EU-nivå och den svenska regleringen omfattar operatörsport- abilitet (jfr prop. 2000/01:74, s. 6). Genom att en abonnent till följd av nummerportabiliteten slip- per att byta telefonnummer vid byte av operatör kan denne undgå de administrativa kostnader och andra olägenheter som kan vara förknippade med ett byte av ett telefonnummer, speciellt ett inar- betat sådant. Nummerportabilitet har därför stor betydelse för utvecklingen av konkurrens och valfrihet på telemarknaden. Ett viktigt skäl till att konkurrensen fram till införandet av nummer- portabiliteten varit begränsad var att abonnenter, som hade möjlig- het att direktansluta sig till en annan teleoperatör, var tvungna just att byta sitt telefonnummer. är dock nästan samtliga abonnenter, vad gäller fast telefoni, fortfarande direktanslutna till som ägare av det befintliga accessnätet för direkt- anslutning.