sou · GQB398d3 · 2003-01-01 00:00:00 — Vissa undantag från detta finns i tredje stycket. Enligt 8 § första stycket utgör en tidigare utländsk dom, i över- ensstämmelse med principen om ne bis in idem, hinder mot ny lagföring i . Enligt andra stycket gäller dock vissa undantag från detta i den mån inte annat överenskommits genom en för Sve- rige bindande internationell överenskommelse. Av 9 § framgår att åtal i strid mot huvudregeln alltid förutsätter åtalsförordande. En- ligt 10 § skall svensk domstol vid påföljdsbestämningen beakta verkställighet av en tidigare ådömd påföljd om en gärning som av- ses i 8 § blir föremål för en ny dom här. I 11 och 12 §§ finns ett par övriga bestämmelser av betydelse för frågan om svensk domstols behörighet. Enligt 11 § skall folkrättsli- ga begränsningar alltid iakttas och i 12 § erinras om att villkor som ställs upp vid utlämning skall iakttas. De allmänna övervägandena angående kapitlets uppläggning och innehåll finns i avsnitt 7.2. 1 § Svensk domstol är behörig att döma för brott som har begåtts i . Ett brott anses vara begånget i om gärningsmannen handla- de eller, vid straffbar underlåtenhet, borde ha handlat här. Vid tillämp- ning av straffbestämmelser enligt vilka gärningen skall ha medfört en viss effekt anses brottet vara begånget i också i de fall då effek- ten inträdde i eller, vid försök, enligt brottsplanen sannolikt skulle ha inträtt här. Ett brott som utgör medverkan till annans brott anses vara begånget i om den medverkande handlade eller, vid straffbar underlåten- het, borde ha handlat här samt därutöver i de fall då gärningsmannens brott är att anse som begånget i . Är det ovisst var ett brott har begåtts skall brottet anses vara be- gånget i om det finns skälig anledning att anta att detta är fal- let. Enligt bestämmelsen, som bygger på den s.k. territo- rialitetsprincipen, är svensk domstol behörig att döma över brott som begås i , dvs. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak nuvarande behörighetsregel i 2 kap. 1 § BrB (se även de allmänna övervägandena i avsnitt 7.3). Med territorium avses svenskt land- och sjöterritori- um samt luftrummet ovanför dessa. Det svenska sjöterritoriets om- fattning är preciserad i lagen (1966:374) om Sveriges sjöterritori- um. Sjöterritoriet - inre vatten och territorialhavet - har enligt lagen i princip en bredd av . Hur högt över jord- eller havsytan jurisdiktionen sträcker sig är inte helt klart. Det är dock klart att den omfattar åtminstone den del av luftrummet, där kon- ventionella luftfartyg kan framföras. I andra till fjärde stycket finns bestämmelser om när ett brott skall anses begånget i . De har sin motsvarighet närmast i nuvarande 2 kap. 4 § och 2 kap. 1 § andra meningen BrB. Bestäm- melserna har dock ändrats i vissa hänseenden. Som framgår av andra stycket anses ett brott först och främst be- gånget i om gärningsmannen handlade på svenskt territori- um. I likhet med nu gällande rätt, är handlingen i sin helhet att anse som begången i så snart någon del av den har begåtts här. Jämfört med nuvarande bestämmelse har lagts till en regel avseende underlåtenhetsbrott, som anger att ett sådant brott anses begånget i om gärningsmannen borde ha vidtagit den underlåtna hand- lingen här. Ett brott som förutsätter att en viss effekt inträder anses be- gånget i även när effekten inträder här. Det gäller således oberoende av var den brottsliga handlingen har vidtagits. Med ef- fekt torde få förstås såväl den omedelbara effekten av den brotts- liga handlingen som en effekt som innebär att fullbordanspunkten i straffrättslig mening har uppnåtts. Om någon från annat land skju- ter och därigenom dödar en person som befinner sig i är brottet, mord, dråp eller vållande till annans död att anse som be- gånget i även om den beskjutne skulle avlida i ett annat land. Så torde också normalt få anses vara fallet även om gärningen saknar annan anknytning till än att offret avlidit här med hänsyn till att fullbordanspunkten för mord, dråp eller vållande till annans död inträtt i . I motsats till enligt gällande rätt nämns dock inte fullbordanspunkten uttryckligen i lagtexten. Be- aktas bör emellertid att det på folkrättsliga grunder (jfr 11 §) finns anledning att iaktta försiktighet med att hävda jurisdiktion med stöd av effektlokalisering (jfr det i avsnitt 2.1 beskrivna s.k. Lotus- fallet). Att ett brottsoffer här drabbas av skador till följd av en ut- omlands begången misshandel gör exempelvis inte att brottet kan anses vara begånget i även om skadorna är av betydelse för bedömningen av brottets allvar. Sådana följder av en gärning som saknar samband med rekvisiten för ett brott påverkar inte heller brottets lokalisering. Den kränkning av brottsoffret som en stöld kan innebära eller de skador för exempelvis närstående till brottsoffret som kan uppkomma till följd av mord eller misshandel saknar alltså betydelse för brottets lokalisering. Försök till brott anses begånget på svenskt område dels om den brottsliga handlingen har företagits på sådant område, dels om den eftersträvade effekten enligt brottsplanen sannolikt skulle ha inträtt där. Sannolikhetsbedömningen skall göras med beaktande av även sådana faktiska omständigheter som gärningsmannen saknade kon- troll över eller kännedom om. Om ett tilltänkt mordoffer beger sig till med de förgiftade praliner som är avsedda att ända hans liv kan mordförsök anses vara begånget här även om gärningsman- nen saknade kännedom om offrets resplaner. Och har offret inte haft för avsikt att bege sig till blir det inte sannolikt att ef- fekten skulle inträda här endast för att gärningsmannen trott något annat. Har lokaliseringen av effekten utgjort en integrerad del av själva brottsplanen kan dock bedömningen bli annorlunda. I tredje stycket har införts en uttrycklig bestämmelse angående lokalisering av medverkansgärningar. En medverkansgärning som företas utanför skall anses begången i , om gär- ningsmannens brott är att anse som begånget här. Dessutom skall medverkan till annans brott anses vara begånget i om den medverkande handlade eller, vid straffbar underlåtenhet, borde ha handlat här. Det gäller oberoende av var (huvud)gärningsmannen har handlat. Bestämmelsen i fjärde stycket innehåller en kompletterande be- stämmelse för vissa fall då det för dom råder oviss- het om var det aktuella brottet är begånget. Den anger att brottet skall anses begånget i om det finns skälig anledning att anta att detta är fallet. Ett exempel på en sådan situation kan vara att en person hittas mördad på en båt som anländer svensk hamn. Om det då framstår som ovisst var brottet har begåtts men det finns skälig anledning att anta att det har begåtts medan båten befann sig på svenskt territorium, skall det vid tillämpningen av övriga bestäm- melser i kapitlet anses som brottet har begåtts i . De frågor som regleras i paragrafen har behandlats i de allmänna övervägandena avsnitt 7.3. 2 § Brott som avses i 1 § får inte åtalas utan att Riksåklagaren har med- delat åtalsförordnande om brottet har begåtts 1.på ett utländskt fartyg eller luftfartyg av en utlänning som var befälhavare eller tillhörde besättningen på fartyget eller annars följde med detta och brottet riktade sig mot en sådan utlänning eller mot utländskt intresse, 2.av en utlänning i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning hos en annan stat eller en mellanfolklig organisa- tion, såvida inte gärningsmannen genom vilseledande uppgifter, förklädnad eller på annat sätt har försökt dölja i vilken egenskap han eller hon har handlat, eller 3.av någon som tillhör en främmande stats militära styrka i samband med att styrkan besöker inom ramen för internationellt samarbete. Åtalsförordnande får meddelas endast om åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Vid prövningen skall brottslighetens anknytning till främ- mande stat och de intressen som den staten har beaktas särskilt. Om det finns särskilda skäl, får Riksåklagaren överlämna prövningen till re- geringen. Huvudregeln är att åtalsförordnande inte krävs för att väcka åtal för brott som begåtts på svenskt område. I paragrafen anges de undan- tagsfall då ett sådant särskilt förordnande krävs. Det i första stycket punkten 1 upptagna undantaget finns f.n. i 2 kap. 5 § första stycket BrB. Bestämmelsen avser brott som be- gåtts av en utlänning som var befälhavare eller tillhörde besättning- en på fartyget eller annars följde med detta och som har riktat sig mot en sådan utlänning eller mot utländskt intresse över huvud taget. Uttrycket utländskt intresse skall tolkas på motsvarande sätt som svenskt intresse i 3 § 3-4. Skäl som har anförts för att underlåta åtal är att gärningen rör rent disciplinära förhål- landen ombord eller annars är av mindre svår beskaffenhet och också när fartyget eller luftfartyget endast är på genomfart inom eller över svenskt område. Av betydelse för åtalsfrågan är vidare, om gärningsmannen ställs till ansvar i fartygets hemland. Det under punkten 2 upptagna undantaget motsvarar nuvarande bestämmelse i 2 kap. 7 a § BrB och avser brott som har begåtts av en utlänning i utövningen av tjänst eller uppdrag på svenskt område som innefattar allmän ställning hos annan stat eller mellanfolklig organisation. Bestämmelsen är i sin nuvarande utformning inte be- gränsad till brott som begås på svenskt område. Om ett sådant brott som avses med bestämmelsen begås utanför svenskt område kommer åtalsförordnande med den nya lydelsen ändå att regelmäs- sigt krävas enligt 7 §. Nuvarande bestämmelse infördes genom lagstiftning och föranleddes främst av incidenten med en sovjetisk ubåt (U 137) i . Beträffande motiven bakom lagstiftningen och tolkningen av den kan hänvisas till vår redogö- relse i avsnitt 4.2 och till de förarbeten som angetts där. Samman- fattningsvis kan sägas att folkrättsliga regler kommer att utgöra hinder för åtal i de situationer som avses med bestäm- melsen. Det gäller dock inte, vilket avspeglas i lagtexten, om gär- ningsmannen på olika sätt har försökt dölja i vilken egenskap han har handlat. Något folkrättsligt hinder föreligger t.ex. inte mot att väcka åtal mot den som under förklädnad eller liknande har bedrivit spioneri mot för en annan stats räkning. Undantaget under punkten 3 motsvarar nuvarande bestämmelse i 2 kap. 7 b § BrB och avser brott som begåtts av någon som tillhör en främmande stats militära styrka i samband med att styrkan be- söker inom ramen för internationellt samarbete. Reglering- en infördes år 199696 och föranleddes av att hade anslutit sig till initiativet Partnerskap för fred (PFF). Det föl- jer av och dess hänvisning till art. VII i det s.k. NATO SOFA-fördraget att behörigheten att döma över brott, som begås av en medlem av en stats militära styrka när denna styrka besöker en annan stat, är delad på visst sätt mellan den sändande och mot- tagande staten. Bestämmelser finns också om vilken stat som har företräde i fall då båda stater har behörighet att döma. Den sändan- de staten har vidare enligt artikeln behörighet att under vissa förut- sättningar utöva domsrätt på den mottagande statens territorium. reserverade sig mot art. VII såvitt gäller rätten för en sändande stat att utöva domsrätt på svenskt territorium, med un- dantag för sådana åtgärder som är nödvändiga för att upprätthålla ordning och säkerhet inom den sändande statens styr- ka. För att kunna beakta de bestämmelser som ger den sändande staten jurisdiktion - som då som huvudregel inte får utövas på svenskt territorium - företräde framför svensk jurisdiktion, ansågs en bestämmelse om åtalsprövning vara den bästa lösningen. Prövningen av frågan om åtalsförordnande flyttas från regering- en till Riksåklagaren. införs vissa regler till ledning för prövningen. Dessa överensstämmer till sin form med motsvarande bestämmelser för brott som har begåtts utanför . Som grundläggande förutsättning för att meddela ett förordnande gäller således att åtal är påkallat ur allmän synpunkt. 1995/96:37, bet. 1995/96:FöU4, rskr. 1995/96:237. att det vid prövningen särskilt skall beaktas vilken anknytning som brottsligheten har till främmande stat och de intressen som den staten har. I enskilda fall kan prövningen kräva känsliga utrikespolitiska el- ler folkrättsliga överväganden. Möjligheten att hänskjuta prövning- en till regeringen tar främst sikte på sådana fall. Frågan om åtalsförordnande har behandlats i avsnitt 7.11 i den allmänna motiveringen. Se även författningskommentaren till § 7. 3 § Svensk domstol är i de fall som anges nedan behörig att döma för brott som har begåtts utanför : Anknytningsfak- Behörighetens omfattning tum Svenskt fartyg som har begåtts m.m. a. ombord på ett svenskt fartyg, b. ombord på ett svenskt luftfartyg, c. på en inrättning som med stöd av lag har tillkommit i ekonomiska zon eller på svensk del av kontinentalsockeln eller d. i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på fartyg eller luft- fartyg som avses i a – b. Svensk gär- Brott som har begåtts av någon som ningsman a. vid gärningstillfället var svensk medborga- re eller hade hemvist i eller b.när åtal väcks för brottet har förvärvat svenskt medborgarskap eller tagit hemvist i . 3.Svenskt enskilt Brott som har riktat sig mot en svensk medborgare eller någon annan som har hemvist i eller en svensk juridisk person. a.riktat sig mot rikets säkerhet, allmän verk- samhet eller annat av rättsordningen sär- skilt skyddat svenskt intresse eller b.begåtts i utövningen av tjänst eller upp- drag som innefattar allmän ställning. Brott som avses i a.lagen (0000:000) om internationella brott, b.13 kap. 5 a § (kapning och sjö- eller luft- fartssabotage) eller som utgör försök till sådant brott, c.13 kap. 5 b § (flygplatssabotage) eller som utgör försök till sådant brott, d.15 kap. 4 b § (osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol), e.16 kap. 5 § (uppvigling) och som bestått i en omedelbar och offentlig uppmaning till att begå folkmord, eller f.artikel 1 i konvention mot tortyr och an- nan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning eller som ut- gör försök till sådant brott. Brott som begåtts av någon som befinner sig i främmande stat har begärt att lagföringen för brottet skall överföras till , en begäran om utlämning för brottet har lämnats utan bifall eller brottet omfattas av en internationell överenskommelse som är bindande för och enligt vilken det föreligger skyldighet att utan undantag pröva frågan om åtal om den misstänkte inte utlämnas. Paragrafen innehåller de grundläggande bestämmelserna om svensk extraterritoriell straffrättslig jurisdiktion eller, mera precist, svensk domstols behörighet att döma över brott som har begåtts utanför . Som berörts i avsnitt 7.2, bör bestämmelserna i 1 § om lo- kalisering av brott kunna tjäna till vägledning även i fråga om loka- lisering av brott som har begåtts utanför . Bestämmelserna motsvarar, med de ändringar som framgår av det följande, de be- stämmelser om svensk domstols behörighet som finns i 2 kap. 2-3a §§ BrB. Systematiskt följer paragrafen de olika folkrättsliga anknytningsprinciper som ligger till grund för bestämmelserna. På motsvarande sätt som gäller enligt 1 § är behörigheten en processförutsättning. Om svensk domstol saknar behörighet att döma för ett visst brott, skall inte heller åtal väckas för brottet. Om åtal ändå väcks, skall domstolen avvisa åtalet. nast kan konstatera att den inte är behörig, skall den avvisa åtalet utan att utfärda stämning. kan det dock vara svårt att avgöra behörighetsfrågan - t.ex. om det är oklart var en viss gärning har begåtts - och det kan då vara nödvändigt att hålla huvudförhandling i målet innan frågan avgörs. Åklagarens påstående i stämningsansö- kan måste under alla förhållanden tjäna som utgångspunkt för frå- gan om stämning skall utfärdas. Enligt punkt 1 är svensk domstol i enlighet med flaggstatsprinci- pen (se avsnitt 2.3.3) behörig att döma för brott som har begåtts ombord på ett svenskt fartyg eller luftfartyg. I överensstämmelse med gällande rätt (2 kap. 3 § första punkten BrB) omfattar behö- righeten även brott i tjänsten av befälhavaren eller någon i besätt- ningen på ett fartyg eller luftfartyg som är underkastat svensk ju- risdiktion. Huruvida ett brott är begånget i tjänsten bör i princip bedömas på motsvarande sätt som enligt skadeståndslagen (jfr 3 kap. 1 § och 4 kap. 1 §). Särskilda ansvarsbestämmelser för sjö- män finns i 62-74 §§ sjömanslagen (1973:282). Vad som avses med ett svenskt fartyg eller luftfartyg framgår av sjölagen (1994:1009) respektive luftfartslagen (1957:297). Under denna punkt har även förts regler om behörighet att döma över brott som begåtts på inrättningar i ekonomiska zon eller på svensk del av kontinentalsockeln. Reglerna grundar sig på bestämmelser i och i kontinental- sockelkonventionen (se avsnitt 5.2.1 och 5.2.2). Enligt uttalanden i förarbetena skulle svensk straffrättslig domsrätt följa redan av be- stämmelserna i 15 § lagen (1992:1140) om ekonomiska zon respektive 10 § lagen (1966:314) om kontinentalsockeln. Dessa bestämmelser tar dock i vart fall primärt sikte på andra frågor och kan inte anses utgöra skäl för att inte föra in en uttrycklig reglering i anslutning till den övriga domsrättsregleringen. Med inrättningar avses konstgjorda öar, borrplattformar och andra anläggningar eller inrättningar som har tillkommit efter till- stånd i enlighet med de bestämmelser som finns i respektive lag. Som framgår av 4 § är svensk domstol i enlighet med annan lag- stiftning behörig att döma över vissa särskilt angivna brott som be- gås inom övriga delar av den ekonomiska zonen eller den svenska delen av kontinentalsockeln. Frågor om behörighet enligt denna punkt har behandlats i avsnitt 7.3 i den allmänna motiveringen. Punkt 2 anknyter till den aktiva personalitetsprincipen, som be- handlats i avsnitt 2.4. I likhet med nu gällande rätt (2 kap. 2 § första stycket 1 BrB) omfattar behörigheten dock inte endast brott som begås av svensk medborgare utan även utlänning med hemvist i Vem som är svensk medborgare framgår av lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap. När det gäller frågan om hemvist i bör - liksom enligt nu gällande rätt - en sammanvägning göras av olika omständigheter. Det är inte tillräckligt att den miss- tänkte för uppehållit sig i . Endast vid bosätt- ning av viss stadigvarande karaktär, där syftet också är att den miss- tänkte mera permanent skall vara bosatt i , kan hemvist an- ses föreligga. Normalt bör den misstänkte anses ha hemvist i Sveri- ge om han eller hon är folkbokförd här. Punkten omfattar, i likhet med gällande rätt (2 kap. 2 § första stycket 2 BrB), även brott som begåtts av någon som efter brottet har förvärvat svenskt medborgarskap eller tagit hemvist i . För att lagföring skall kunna komma i fråga i sådana fall bör det normalt krävas att det också föreligger någon annan omständighet som kan läggas till grund för svensk domstols behörighet. Undan- tagsvis torde det dock kunna föreligga tillräckliga skäl för åtal även om brottet inte är internationellt, inte omfattas av någon framställ- ning om utlämning eller överförande av lagföring och inte heller i övrigt har någon anknytning till . Frågor om behörighet enligt punkt 2 har behandlats i avsnitt 7.4 i den allmänna motiveringen. Punkt 3 anknyter till den passiva personalitetsprincipen (se avsnitt 2.3.5). Behörigheten har utvidgats betydligt jämfört med nuvarande regel (2 kap. 3 § 5 BrB) som endast avser brott som begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat. Enligt den nya lydelsen om- fattar behörigheter alla brott, oavsett var de är begångna, som riktat sig mot en svensk medborgare eller någon annan som har hemvist i eller mot en svensk juridisk person. Med svensk juridisk person avses i första hand svenska bolag, föreningar och stiftelser eller liknande subjekt, som kan vara parter i rättegång enligt 11 kap. 2 § RB. Även staten, kommuner och andra offentligrättsliga organ är dock juridiska personer. I allmänhet får brott anses vara riktat mot den som är målsägan- de (jfr 20 kap. 8 § fjärde stycket RB). Det bör dock noteras att för- utom den mot vilken brottet är begånget eller riktats kan även den som annars blivit förnärmad eller lidit skada av brottet vara att anse som målsägande. Att en sådan målsägande är svensk innebär emel- lertid inte att det föreligger jurisdiktion enligt förevarande be- stämmelse. Till skillnad från punkten 2 krävs för behörighet att an- knytningen föreligger redan vid gärningstillfället. Det bör också framhållas att behörigheten endast avser angrepp på enskilda intressen. Angrepp mot offentligrättsliga eller andra allmänna intressen omfattas således inte av denna punkt utan en- dast av den följande. Detta utesluter inte att punkten omfattar brott som riktat sig mot statens privaträttsliga intressen. Exempel- vis omfattas således stöld och andra förmögenhetsbrott som riktat sig mot staten. Som framgår av 5 § är behörigheten begränsad till fall där det fö- religger dubbel straffbarhet. Av 7 § framgår vidare att brott som avses i denna punkt och som begåtts utanför svenskt område en- dast får åtalas efter förordnande av Riksåklagaren eller den som Riksåklagaren bemyndigat därtill. Om något sådant förordnande inte meddelats har den som brottet riktat sig mot därför inte heller möjlighet att väcka enskilt åtal enligt 47 kap. RB. Frågor om behörighet enligt punkt 3 har behandlats i avsnitt 7.5 i den allmänna motiveringen. Punkt 4 anknyter till statsskyddsprincipen (se avsnitt 2.3.6). Be- stämmelsen motsvarar i huvudsak nuvarande 2 kap. 3 § 4 men har ändrats och kompletterats i vissa avseenden. I den nuvarande regeln talas endast om brott som förövats mot och vissa samman- slutningar av offentligrättslig karaktär. Även tjänstefel anses dock kunna vara sådant brott.97 I den föreslagna lydelsen sägs uttryckli- gen att behörigheten, förutom brott som direkt riktat sig mot vissa svenska allmänna intressen, också omfattar brott som någon har begått i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning. En bestämmelse som delvis motsvarar detta finns för när- varande i 2 kap. 3 § 3 a. Även bestämmelsen i nuvarande 2 kap. 3 § 3 omfattar vissa fall av det aktuella slaget. En precisering har vidare gjorts på det sättet att det redan av lag- texten framgår att det endast är vissa typer av brott mot svenskt allmänt intresse som omfattas. Det har särskilt angetts att brott mot rikets säkerhet är att anse som brott mot . Vad som avses är brotten i 19 kap. BrB. I övrigt gäller att svensk domstol är behörig att döma över brott mot allmän verksamhet eller annat av rättsordningen särskilt skyddat svenskt intresse. Det skall i likhet med nu gällande rätt vara fråga om brott som riktar sig mot ett sådant straffskyddat intresse som svenska staten uppfattas som bärare av. Dit hör brott mot svenska statens yttre och inre sä- kerhet, vilket torde innefatta huvuddelen av brotten i 17-22 kap BrB. Uttrycket i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning kommer från den nuvarande bestämmelsen om 97 Jfr NJA II 1962 s. 59 f, NJA 1983 s. 425 och Strahl i SvJT 1967 s. 402 f. krav på åtalsförordnande i 2 kap. 7 a § som enligt vårt förslag flyttas till 2 § 2. Innebörden av uttrycket har behandlats i prop. 1984/85:156. Som framgår där har avsikten varit att åtgärder som är av privaträttslig karaktär inte skall omfattas. Vad som avses är i stäl- let brott som begåtts i en funktion som är av officiell karaktär och typiskt sett ett uttryck för statlig maktutövning. Bestämmelsen omfattar alltså i princip inte offentliga arbetstagare vars ställning i princip inte skiljer sig från privata arbetstagare i allmänhet. Att frå- ga skall vara om svensk allmän ställning har inte ansetts behöva markeras uttryckligen. Noteras bör dock att det inte är något krav att den som begår brottet är svensk medborgare. Frågor om behörighet enligt punkt 4 har behandlats i avsnitt 7.5 i den allmänna motiveringen.