sou · GQB31d1 · 2003-01-01 00:00:00 — Om det med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomi ter sig oskäligt med fullt skadestånd är nästa fråga om det ändå föreligger sådana omständigheter att ojämkad ersättning bör utgå. Då skall hänsyn tas till om skadeståndet är av väsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning eller om han annars är i särskilt behov av att få ut skadeståndet. Även graden av den ansvariges skuld får betydelse, särskilt när han medvetet har tagit en risk. Jämkning är dock inte utesluten ens vid uppsåtliga brott om det med hänsyn till den ansvariges återanpassning i samhället är starkt motiverat att jämkning sker.21 Om någon som inte fyllt vållar personskada skall han enligt 2 kap. 4 § SkL ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga 1812 § första stycket trafikskadelagen. 199 § brottsskadelagen och 10 § produktansvarslagen. 20Se a. prop. 21Se a. prop. s. 136 ff. och 175 ff. har avgjort flera fall som avser jämkning av skadestånd vid uppsåtliga brott. Det avgörande har ofta varit om skyldigheten att betala fullt skadestånd påverkat gärningsmannens rehabilitering på ett negativt sätt. De flesta avgörandena avser sakskador där försäkringsbolag krävt ersättning. I NJA 1990 s. 196 prövades emellertid jämkning av skadestånd vid misshandel. I domen påpekades bl.a. att den skadelidande kunde väntas få brottsskadeersättning och att hans behov av ersättning därför inte utgjorde något hinder för jämkning. SOU 2002:1 Skadestånd och andra ersättningar vid personskada En motsvarande prövning föreskrivs i 2 kap. 5 § SkL i fråga om den som vållar personskada under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Detsamma gäller om någon vållar sådan skada under påverkan av en annan psykisk störning och störningen inte är självförvållad och tillfällig. Genom den senare formuleringen utesluts berusning som en jämkningsgrund. Nedsättning av skadeståndet förekommer inte i dessa fall om en ansvarsförsäkring täcker skadeståndsskyldigheten.22 3.1.4Skadeståndsregler för särskilda situationer För vissa områden finns särskilda skadeståndsregler som stadgar strikt ansvar för bl.a. personskada, ofta riktar sig dessa bestämmelser mot näringsidkare. Gemensamt för dessa regelverk är att skadeståndet bestäms enligt skadeståndslagens regler. Som exempel kan nämnas att enligt produktansvarslagen (1992:18) är tillverkare m.fl. strikt ansvariga för personskada som en produkt har orsakat på grund av en säkerhetsbrist. Lagen är enbart tillämplig på näringsidkare och bygger på ett EU-direktiv.23 Andra exempel är järnvägstrafiklagen (1985:192), luftfartsansvarighetslagen (1922:382), atomansvarighets- lagen (1968:45) och lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter. 3.2Försäkringsersättning i stället för skadestånd Vid vissa typer av skador kan försäkringsersättning utgå som träder i stället för skadeståndet. Det är ofta enklare för den skadade att begära ersättning från olika typer av försäkringar och ersättningarna enligt dessa försäkringar beräknas enligt reglerna i skadeståndslagen. Enligt trafikskadelagen (1975:1410) skall varje motorfordon vara trafikförsäkrat och gentemot den skadelidande har trafiken ålagts ett strikt ansvar, dvs. det räcker att fordonet åstadkommit en skada för att ersättning skall utgå. Vid personskada skyddar trafikförsäkringen alla skadelidande ekonomiskt (förare, passagerare, fotgängare etc.) och trafikförsäkringsbolagen svarar solidariskt för ersättningen när det är ett oförsäkrat, okänt eller utländskt fordon som orsakat skadan. 22Se vidare , a.a. s. 298 ff. 23Rådets direktiv /374/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författ- ningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister. Direktivet är föremål för översyn. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada trafikskadan också är en produktskada kan den skadelidande i stället begära ersättning enligt produktansvarslagen. En patient som skadas i samband med behandling eller liknande åtgärd inom hälso- och sjukvården kan få patientskadeersättning enligt patientskadelagen (1996:799). Lagen är i stora delar uppbyggd på samma sätt som trafikskadelagen och innebär att både offentliga och privata vårdgivare är skyldiga att ha en patientförsäkring som täcker patientskadeersättningen. Rätten till ersättning är inte beroende av att något fel har förekommit från vårdgivarens sida. Om en vårdgivare saknar patientförsäkring svarar patientförsäkringsbolagen solidariskt för skada som uppkommer hos denna vårdgivare. Personskador som orsakats av läkemedel kan ersättas via läkeme- delsförsäkringen. Försäkringen grundar sig på ett frivilligt kollektivt åtagande av läkemedelstillverkare och läkemedelsimportörer och innebär att den skadelidande garanteras rätt till ersättning oavsett om någon kan anses vara vållande till skadan. Försäkringen har tecknats av flertalet i landet verksamma läkemedelsproducenter och importörer. Även denna ersättning bestäms enligt reglerna i skade- ståndslagen men det finns vissa avvikelser. Vissa läkemedelsskador anses vara patientskador, t.ex. oriktig hantering av läkemedel, och omfattas därför av den obligatoriska patientförsäkringen. Även produktansvarslagen är tillämplig på läkemedelsskador. De förvärvsarbetande som omfattas av kollektivavtal kan vid per- sonskada få ersättning från olika trygghetsförsäkringar som följer av överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter. Även ar- betsgivare och näringsidkare utan anställda kan omfattas. Försäk- ringarna omfattar olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar. Ersättning utgår under vissa förutsättningar för inkomstförlust, kostnader, sveda och värk, lyte och annat stadigvarande men m.m. Trygg- hetsförsäkringarna anses ha sin viktigaste funktion när det gäller ersättning för ideell skada. Genom en särskild bestämmelse i villkoren skyddas arbetstagarna även om arbetsgivaren försummat att teckna försäkringen. TFA (Trygghetsförsäkringen vid arbetsskada) omfattar privatan- ställda arbetare och tjänstemän. För anställda inom kooperationen och för kommun- och landstingsanställda finns motsvarande försäkringar, Skadestånd och andra ersättningar vid personskada TFA-KP respektive TFA-KL. De statsanställda har motsvarande försäkringsskydd genom Statens personskadeavtal. 3.4Andra ersättningar vid personskada Vid personskada utgår vid sidan av skadestånd normalt också andra typer av ersättningar, främst kanske ersättning från socialförsäkringen. Här ges en översikt över olika förmåner som kan utgå. Översikten gör inte anspråk på att vara fullständig utan är främst inriktad på sådana förhållanden som har betydelse för våra överväganden. I socialförsäkringslagen (1999:799) anges vem som omfattas av so- cialförsäkringssystemet. Rätten till en viss förmån grundas i princip på bosättning eller förvärvsarbete i . Förmåner vid sjukdom och invaliditet bestäms bl.a. i lagen (1962:381) om allmän försäkring. Den allmänna försäkringen består av sjukförsäkring, folkpension och för- säkring för tilläggspension och ger ersättning för bl.a. inkomstförlust vid sjukdom och förlust av försörjare. Vid sjukdom som sätter ned arbetsförmågan med minst en fjärdedel har den sjuke rätt till sjukpenning från sjukförsäkringen från och med dag 15 i sjukfallet. Sjukpenningen betalas ut av den sjukpenninggrundande inkomsten upp till 7,5 prisbasbelopp. Sjukpenning utgår vid mera kortvariga sjukfall och av långvariga sjukdomstillstånd. När sjukfallet beräknas bli bestående () byts sjukpenningen ut mot sjukbidrag eller förtidspension. Sjukförsäkringen ger också ersättning för sjukvård i form av sjukhusvård, läkarvård, läkemedel m.m. Den sjuke betalar vissa delar själv genom t.ex. patientavgifter. Rätt till förtidspension föreligger för en försäkrad som inte fyllt om arbetsförmågan på grund av sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan är nedsatt med minst en fjärdedel och nedsättningen kan anses varaktig. Om nedsättningen av arbetsförmågan inte anses varaktig men kan antas bli bestående har den sjuke rätt till sjukbidrag. Beräkningen av denna förmån följer vad som gäller för förtidspension. Grundprinciperna för beräkning av förtidspension är desamma som gäller för beräkning av ålderspension till den som är Skadestånd och andra ersättningar vid personskada född och tidigare. Förtidspension utges i form av folkpension och i förekommande fall också av tilläggspension. Folkpensionen utges med en viss andel av prisbasbeloppet medan tilläggspensionen baseras på den enskildes inkomstförhållanden . Den motsvarar i princip den ålderspension som den försäkrade skulle ha fått om han inte invalidiserats. För den som har ingen eller låg tilläggspension finns pensionstillskott som en utfyllnad till folkpensionen. Förtidspensionen kan vara hel, tre fjärdedels, halv eller kvarts beroende på graden av arbetsoförmågan. Efterlevandepension ger ett försörjningsskydd för efterlevande make, maka, sammanlevande och barn och utges i form av folkpen- sion och tilläggspension. I socialförsäkringssystemet ingår också lagen (1976:380) om ar- betsskadeförsäkring som omfattar alla som arbetar i . Om en arbetsskadad är sjukförsäkrad enligt den allmänna försäkringen utgår samma sjukpenning som vid annan sjukdom. En arbetsskadad som inte är sjukförsäkrad enligt den allmänna försäkringen får sjukpenning m.m. från arbetsskadeförsäkringen enligt vad som skulle ha utgått från den allmänna försäkringen om denna varit tilllämplig. Arbetsskadeförsäkringen ersätter även vissa vårdkostnader m.m. Vid bestående nedsättning av arbetsförmågan utgår arbetsskade- livränta. Livräntan beräknas med utgångspunkt i den skadades sjukpenninggrundande inkomst och inom denna ram utgår livräntan med belopp som motsvarar den faktiska inkomstförlusten. Basbeloppstaket är detsamma som i den allmänna försäkringen. Livränta utgår även till efterlevande. Om det föreligger rätt till förtidspension eller efterlevandepension utgår livränta endast i den mån den överstiger pensionen. Person som skadas i samband med t.ex. militärtjänst, räddnings- tjänst eller anstaltsvistelse kan få ersättning av staten enligt lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd. Ersättningen beräknas i huvudsak i överensstämmelse med motsvarande regler i lagen om arbetsskadeförsäkring. Om skadan också omfattas av arbetsskade- försäkringen utgår ersättning från det statliga personskadeskyddet endast i den mån ersättningen därigenom blir högre. Ersättning kan även utgå för ideell skada enligt bestämmelser i lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m.m. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada Enligt lagen (1991:1047) om sjuklön har en arbetstagare rätt att vid sjukdom behålla lön och andra anställningsförmåner. Sjuklönepe- rioden omfattar av varje sjukdomsfall och efter en karensdag har arbetstagaren normalt rätt att behålla av sin lön och övriga anställningsförmåner. De flesta löntagare har extra sjukförsäkringsskydd m.m. genom avtalsförsäkringar som arbetsgivaren betalar för. Syftet med dessa kollektiva försäkringar är att ge alla anställda inom de berörda avtalsområdena ett försäkringsskydd som kompletterar det som utgår från socialförsäkringen. Avtalsgruppsjukförsäkringen (AGS) gäller för arbetare inom enskild sektor (privata och kooperativa företag). Vid sjukskrivning på lämnar AGS en dagersättning som motsvarar av arbetsinkomsten. Vid sjukbidrag eller förtidspension betalas månadsersättning som ett komplement till ersättningen från den allmänna försäkringen. Vid dödsfall kan ersättning utgå från Tjänstegrupplivförsäkringen till efterlevande samt för begravningshjälp till dödsboet. Inom kommuner och landsting finns en motsvarande försäkring kallad AGS-KL. För privatanställda tjänstemän utgår kollektivavtalad sjuklön samt ITP-sjukpension (industrins och handelns tilläggspension). Även statsanställda erhåller kompletterande er- sättning enligt allmänt löne- och förmånsavtal. Det kan även förekomma individuella avtal som ger arbetstagaren rätt till ytterligare sjukersättning. Skydd vid personskada kan vid sidan av socialförsäkringen och anställningsförmåner också erhållas genom privat finansierade för- säkringar. Dessa sjuk-, olycksfalls- och livförsäkringar kan tecknas individuellt eller kollektivt, t.ex. via ett fackförbund. En sjukförsäkring syftar uteslutande att ersätta inkomstförlust. För att ersättning skall utgå krävs att den försäkrade förlorat ar- betsförmågan helt eller delvis på grund av sjukdom eller olycksfall. Ersättningen betalas normalt efter en karenstid, vanligast är . Vissa försäkringar ger bara ersättning som sjukpenning utgår medan andra även ger ersättning med sjukbidrag eller förtidspension. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada förhand i försäkringsavtalet och står i viss relation till årslönen. Vanligen bestäms ersättningen till ett visst belopp men det före- kommer också att ersättningen bestäms som en viss procentsats av den försäkrades lön. Det sker därmed ingen exakt beräkning av hur stor inkomstförlusten blir i det enskilda fallet. Anpassningen till lönen beror främst på att överförsäkring skall undvikas. Fullständig arbetsoförmåga medför rätt till hela försäkringsbe- loppet. Om arbetsförmågan är delvis nedsatt betalas ersättning med så stor del som svarar mot nedsättningen. Olycksfallsförsäkringen definierar olycksfallsskador som kropps- skador som drabbar den försäkrade ofrivilligt genom en plötslig yttre händelse. Försäkringsbranschen har ett gemensamt tabellverk enligt vilket medicinsk invaliditetsgrad fastställs i procent för olika typer av skador. När invaliditetsgraden sedan skall fastställas i det enskilda fallet sker detta med hjälp av läkare. Försäkringsbeloppet bestäms normalt redan när försäkringen tecknas och har ingen koppling till en förväntad ekonomisk skada. Det finns inga begränsningar av försäkringsbeloppet med hänvisning till att det skulle vara fråga om överförsäkring. Det är vanligt att försäkringsbeloppet bestäms i förhållande till det prisbasbelopp som gäller när ersättningen betalas ut. Den ersättning som försäkringsgivaren betalar ut beräknas ofta genom att försäkringsbeloppet multipliceras med den medicinska invaliditetsgrad som fastställts. Om olycksfallet har lett till att den försäkrades arbetsförmåga är nedsatt med kan denne i stället åberopa ekonomisk invaliditet (eller förvärvsmässig invaliditet). Detta är alltså ett annat invaliditetsbegrepp än det medicinska och hänger samman med att samma typ av skada kan ha olika verkan på förvärvsförmågan för olika yrkeskategorier. Vanligen beräknas försäkringsersättningen i dessa fall med utgångspunkt i dubbla försäkringsbeloppet, vilket multipliceras med den procentsats som den ekonomiska invaliditetsgraden fastställts till. Oavsett hur ersättningen bestäms så betalas ersättningen för vuxna normalt som engångsbelopp. Sjuk- eller olycksfallsförsäkringar som inte är kopplade till den faktiska förlusten kallas summaförsäkringar. Livförsäkring är antingen dödsfallsförsäkring som innebär att försäkringssumman betalas ut vid den försäkrades död eller livs- fallsförsäkring som innebär att utbetalning sker när den försäkrade uppnått viss ålder eller avlider . ger livförsäkring också skydd vid sjukdom och olycksfall genom s.k. förtidskapital. Livförsäkringar innehåller ofta ett sparande. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada 3.5Särskilt om personskador på grund av brott I hemförsäkringen ingår vanligen ett överfallsskydd som innebär att om den försäkrade i privatlivet utsatts för brott i form av misshandel eller annat uppsåtligt våld så kan han få ersättning från sin egen försäkring motsvarande det skadestånd som egentligen skulle ha betalats av skadevållaren. Ersättning utgår under förutsättning att den skadelidande har rätt till skadestånd av någon som är okänd eller inte kan betala skadeståndet. Överfallsskyddet har vissa undantag, bl.a. gäller det inte om skadevållaren är en medförsäkrad, dvs. någon som den skadade bor tillsammans med. Vidare begränsas försäkringens ansvar vid varje skada till ett visst angivet belopp som kan vara t.ex. . Det förekommer även att överfallsskydd ingår i företagsförsäkringen och det omfattar då överfall som sker i försäkringstagarens lokaler. Enligt brottsskadelagen (1978:413) kan den som utsatts för brott i vissa fall få ersättning av staten via för skador som uppkommit till följd av brottet. Ersättningen bestäms huvudsakligen enligt skadeståndslagens regler. Grundtanken är att denna ersättning i huvudsak skall vara sekundär gentemot den övriga ersättning som blir aktuell vid ett brott. Den drabbade måste således först försöka få ersättning från gärningsmannen eller från sina försäkringar. Gärningsmannen behöver inte vara känd för att ersättning skall utgå. När en skadelidande har rätt till skadestånd som han har rätt till andra förmåner med anledning av skadan är frågan om dessa förmåner skall kunna utgå vid sidan av skadeståndet eller om för- månerna skall avräknas från skadeståndet. Ett viktigt syfte med er- sättningssystemet är att säkerställa att den skadelidande får full kompensation för alla följder av skadan men bör den skadelidande inte ha rätt att begära ersättning från två håll för samma skada så att han blir överkompenserad. Principen om att samma skada inte skall ersättas mer än fullt ut anses vara en konsekvens av allmänna skadeståndsrättsliga principer och gäller även utan uttryckligt stöd i lag. Överkompensation anses, i vart fall när det gäller sakskador, leda till fler och mer omfattande skador. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada Vid personskador kan visserligen inte hävdas att en möjlighet till överkompensation generellt medför risk för att antalet skador ökar (särskilt inte när det gäller ersättning till efterlevande vid dödsfall). Ett annat skäl mot kumulation vid personskada är emellertid att resurserna inom ersättningssystemet kan komma att utnyttjas ineffektivt. Överkompensation vid personskador anses också ha nackdelar för den skadelidande ur medicinsk och psykologisk synvinkel, bl.a. eftersom det kan leda till en längre rehabiliteringstid. En rätt för den skadelidande att lägga samman skadestånd och andra förmåner kan också framstå som omotiverad eller rent av stötande. En annan sak är att det ibland kan vara svårt att fastställa vad som skall anses vara överkompensation, särskilt när det gäller ideella skador. För att undvika överkompensation görs en avräkning av olika förmåner från skadeståndet vilket kan ske på olika sätt. Frågan om vilka förmåner som skall avräknas vid bestämmande av skadestånd innehåller vissa komplikationer. Det gäller framförallt förhållandet mellan avräkningen och frågan om regressrätt, dvs. rätten för den som ersätter den skadelidande i annan ordning att träda in i dennes ställe och kräva ersättningen av skadevållaren. Av- räkningsreglerna påverkar regressrätten och vice versa. Avräkning kan göras antingen genom en nettometod eller genom en bruttometod. Nettometoden innebär att slutlig avräkning mellan skadestånd och förmåner görs redan när skadeståndet fastställs. Skadeståndet bestäms till skillnaden mellan den totala förlusten och de förmåner som den skadelidande har rätt att få. Förmånerna avräknas med de belopp som är aktuella när skadeståndet bestäms. Det fastställda skadeståndsbeloppet påverkas därefter inte om förmånernas storlek skulle ändras. Avräkning enligt nettometoden innebär att skadestånd enbart kan komma i fråga om den totala förlusten överstiger de avräkningsförmåner som den skadelidande har rätt till. Nettometoden betyder alltså att den skadeståndsskyldige undgår skadeståndsskyldighet för de förluster som motsvarar de förmåner som skall avräknas. Därmed är det inte heller möjligt för den som utgett ersättning till den skadelidande att framställa regresskrav mot skadevållaren för utgivna avräkningsförmåner. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada Bruttometoden innebär att skadeståndet bestäms till ett belopp som motsvarar hela förlusten, varefter avdrag vid betalningen av skadeståndet får göras för de förmåner som skall avräknas vilket kan vara komplicerat när t.ex. livränta utgår. Metoden innebär att regresskrav kan framställas för utgivna avräkningsförmåner, under förutsättning att inte andra regler hindrar detta. Det belopp som skadevållaren får betala är alltså inte känt när skadeståndet bestäms; beloppet beror dels på hur avräkningen slutligt utfaller, dels på i vilken utsträckning regressrätt finns och utnyttjas. Bruttometoden har som effekt att om förmåner som är förenade med regressrätt betalas ut till den skadelidande före skadestånds- ersättningen så minskar hans fordran på skadestånd i motsvarande mån. Om den skadelidande blir ersatt genom skadestånd har han därefter inte rätt att uppbära en förmån för motsvarande förlust, om förmånen är förenad med regressrätt. Vid ändringar i 5 kap. skadeståndslagen valdes nettome- toden som princip när skadestånd för inkomstförlust eller förlust av underhåll skall beräknas och samordnas med annan förmån.24 3.6.2Ersättning för inkomstförlust samordnas enligt 5 kap. 3 § skadeståndslagen När skadestånd för inkomstförlust eller förlust av underhåll bestäms skall avräkning enligt 5 kap. 3 § SkL ske av förmån som den skadelidande med anledning av förlusten har rätt till i form av 1.ersättning som betalas på grund av obligatorisk försäkring enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring eller på grund av lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring eller någon annan likartad förmån, 2.pension eller annan periodisk ersättning eller sjuklön, om förmånen betalas av en arbetsgivare eller på grund av en försäkring som är en anställningsförmån. Förmånerna skall avräknas från skadeståndet även om den skadade av någon anledning valt att inte kräva denna ersättning från t.ex. försäkringskassan.25 Valet av nettometod för samordningen framgår av orden vid bestämmande av ersättning avräknas . 24Se a. prop. 25Se a. prop. Skadestånd och andra ersättningar vid personskada Förutsättningen för avräkning enligt 5 kap. 3 § SkL är att den skadelidandes rätt till förmånen gäller den förlust skadeståndet skall ersätta. Detta innebär att enbart förmåner som betalas ut på grund av förluster som har orsakssamband med den handling eller underlåtenhet som lett till skadeståndsskyldighet kan avräknas. De socialförsäkringsförmåner som är aktuella vid avräkning är främst förmåner enligt den allmänna försäkringen som sjukpenning, förtidspension, tilläggspension och efterlevandepension. Däremot skall ålderspension inte avräknas eftersom denna utgår oberoende av skadan. Avräkning sker även för arbetsskadelivränta. Utöver dessa sker avräkning av ersättning som utgår enligt t.ex. lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd. Vid avräkning av anställningsförmåner har det för sjuklönens del ingen betydelse om den utgår enligt sjuklönelagen eller enligt avtal eller på någon annan grund utan det avgörande är att sjuklönen betalas till den skadelidande inom ramen för anställningsförhållandet. Sjuklön skall avräknas även om den betalas ut som ett engångsbelopp. Pension eller annan periodisk ersättning skall också avräknas om den betalas av arbetsgivaren eller genom en försäkring som arbetsgivaren bekostar. Engångsbelopp skall däremot inte avräknas.26 3.6.3Ersättning för kostnader och ideell skada Bestämmelsen i 5 kap. 3 § SkL gäller inte vid bestämmande av skadestånd för kostnader eller ideell skada. Detta hindrar emellertid inte att också dessa ersättningsposter kan påverkas av ersättning som utgår från annat håll. Det kan nämligen följa av andra bestämmelser eller principer att vissa förmåner skall avräknas. När det gäller kostnader måste hänsyn tas till förmåner från socialförsäkring och förmåner som är förenade med regressrätt.