sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — N Efter avslutad utbildning har de civila utredarna i påfallande hög utsträckning används för andra uppgifter än brottsutre- dande verksamhet. N Såväl kursdeltagarna som polismyndigheterna är nöjda med utbildningens kvalitet och det lärande den inneburit. Det finns dock synpunkter på utbildningens geografiska och tidsmässiga förläggning. Det sistnämnda föranledde inspek- tionsgruppen att rekommendera ett förnyat helhetsgrepp kring utbildningens upplägg, bl.a. förordades ett mer tilläm- pat arbetssätt och krav på förkunskaper. RPS har överlämnat inspektionsrapporten till bl.a. samtliga po- lismyndigheter i landet. I det missiv som då medföljde rapporten konstaterar RPS att betydelsen av den nu aktuella utbildningen har ökat, eftersom brottsutredningsläget fortsatt är ansträngt och bristen på poliser är besvärande. RPS konstaterar också att användningen av civilanställda i utredningsverksamheten är en framgångsrik väg för att öka effektiviteten i utredningsarbetet och förbättra resursanvändningen. Hanteringen av brottmål intar en central plats inom rättsväsendet. I brottmålsprocessen intar brottsutredningarna hos polisen en sär- ställning. inkom ca 1 142 000 brottsärenden till lan- dets polismyndigheter. Det är en minskning . Ett minskat antal rapporterade tillgrepps- och skadegörel- Civilanställda som utredare av snatteribrott sebrott utgör den huvudsakliga orsaken till denna minskning (Poli- sens årsredovisning 2001 s. 23). Brottsutredningar bedrivs inom polisen på olika nivåer. Den bedrivs hos närpolisen och vid kriminal- och länskriminalav- delningar. Viss brottsutredande verksamhet bedrivs centralt vid RPS hos och Säkerhetspolisen. Även i den lo- kala polisens utryckningsverksamhet bedrivs brottsutredning i form av s.k. förstahandsåtgärder. arbetar av landets poliser med brottsutredningar. Av dessa beräknas ca 1 200 vara närpoliser me- dan 3 700 arbetar vid kriminal- och länskriminalavdelningarna (Po- lisväsendets budgetunderlag , avsnitt 7.3). Som framgått är det emellertid inte endast polisutbildad personal som arbetar med brottsutredningar inom polisen. Användningen av icke polisutbildade personer för denna uppgift har sannolikt ökat . De flesta polismyndigheter har också numera civila brottsutredare. Andelen civilanställda som arbetar med brottsut- redningar vid polismyndigheterna varierar mellan en och elva pro- cent (SOU 2001:87 s. 179). Det finns uppgifter om att det finns ca 200 civil- anställda som arbetar med brottsutredningar inom polisen (SOU 2001:87 s. 179). Som framgått har ca 150 personer genom- gått utbildning. Det finns således ett antal civilan- ställda personer som arbetar med brottsutredningar trots att de inte har genomgått denna utbildning. Hur många det rör sig om känner vi inte till, men sannolikt är det fler än 50 eftersom alla som har genomgått utbildningen inte arbetar med brottsutredningar (jfr avsnitt 8.5). De har då i regel genomgått annan utbildning, anting- en den utbildning som tidigare bedrevs vid eller intern utbildning vid respektive polismyndighet. Bedömning: Vår bedömning är att civilanställd personal – under förutsättning att de erhåller adekvat utbildning - mycket väl kan ha självständiga utredningsuppgifter i en utredning rörande snatteri- brott. Civilanställda som utredare av snatteribrott Enligt våra tilläggsdirektiv har vi att överväga ett antal frågeställ- ningar som JO har uppmärksammat i några beslut . En redogörelse för dessa beslut finns i avsnitt 3.5 ovan. Vi kommer här att överväga frågan om civilanställd personal inom polisen kan tas i anspråk för att utreda just snatteribrott. De utredningsåtgärder som civilanställd personal självstän- digt företar under en brottsutredning består till stor del i att hålla förhör med olika personer. Det kan här gälla förhör med såväl misstänkta som målsäganden och vittnen. Civilanställda biträder emellertid även polispersonalen med en mängd uppgifter under en brottsutredning. Det kan t.ex. gälla att göra registerslagningar, att kalla personer till förhör samt att inhämta olika skriftliga handling- ar. Våra överväganden är begränsade till att avse möjligheten att använda civilanställd personal för självständiga utredningsuppgifter vid utredningar rörande snatteribrott. Civilanställd personal har använts för självständiga brottsutredande uppgifter Även om den utbildning som bedrivs vid endast har pågått skall framhållas – vilket har fram- gått tidigare (avsnitt 8.3) - att företeelsen med civilanställda som arbetar med självständiga uppgifter under en brottsutredning inte är ny. Vi kan dessutom hänvisa till den beskrivning som lämnas av Polisberedning i dess slutbetänkande Inriktningen av po- lisverksamheten (SOU 1985:62 s. 238 f). Där redovisas resultatet av en enkätundersökning som gjordes av en av RPS tillsatt arbets- grupp. Av den undersökningen framgick att civilanställd personal, vid vissa polismyndigheter, utför brottsutredning i mycket stor omfattning. Att företeelsen med civilanställda brottsutredare inte är ny visar även det förhållandet att det fram fanns föreskrifter ut- färdade av RPS som reglerade frågan om i vilken utsträckning an- nan personal än polisman fick utföra utredningsarbete. Dessa fanns intagna i FAP 404-2. Där föreskrevs bl.a. att administrativ personal, under vissa förutsättningar, fick utreda brott för vilket inte var fö- reskrivet svårare påföljd än böter och beträffande vilket förunder- sökning inte behövde genomföras. De fick också utreda brott un- der en förundersökning om det kunde antas att brottet inte kunde Civilanställda som utredare av snatteribrott föranleda annan påföljd än böter och förundersökningen var av mindre omfattning (se härom SOU 1985:62 s. 247 f och JO:s be- slut , dnr 2698-1992). Förenklad handläggning av snatteribrott När det gäller frågan om civilanställd personal kan eller bör utreda just snatteribrott vill vi framhålla att den lag om förenklad hand- läggning vid snatteribrott som vi har föreslagit i kapitel 5 ju innebär att i princip hela brottsutredningen skall färdigställas direkt efter det att en person som misstänks för snatteri har gripits av en en- skild enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. Den brottsutredning som då görs skall verkställas av en polisman. Det är nödvändigt efter- som det då till en början är fråga om att pröva om ett tvångsme- delsbeslut skall hävas. Det är i denna situation både naturligt och nödvändigt att den polisman till vilken envarsgripandet har anmälts också håller de förhör som skall äga rum efter det att gripandet har hävts (jfr utformningen av försökslagens 4 §, men även avsnitt 6.l och vad som där sägs om interna överlämnanden). Att då låta en annan befattningshavare inom polisen än en polisman förhöra den misstänkte eller ett vittne går således inte. I de fall detta förenklade sätt att utreda snatteribrott inte kan tillämpas t.ex. av det skälet att det inte finns förutsättningar för den polisman till vilken gripandet anmäls att direkt häva gripandet skall ju en polisman inställa sig på platsen för gripandet för att där pröva detta. Även i detta fall skall den utredning som därefter behöver genomföras i regel ske , dock av den tillkal- lade polismannen. Utredningen genomförs då i form av en primärutredning enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB. En så- dan utredning får endast genomföras av en polisman. Om den tillkallade polismannen finner skäl att överta gripandet skall ett anhållningsförhör äga rum med den misstänkte. Vi har ti- digare angett att ett sådant förhör alltid skall hållas av antingen en polisman eller åklagare (24 kap. 8 § RB). Detta innebär sammantaget att om snatteribrott fortsättningsvis kommer att utredas på det sätt som vi har föreslagit i kapitel 5 framstår frågan om civilanställd personal kan utreda just snatteri- brott närmast som teoretisk. Civilanställda som utredare av snatteribrott Bör civilanställda användas i utredningar om snatteribrott? Vi är dock medvetna om att det kan ta innan den av oss föreslagna försökslagstiftningen om förenklad handläggning av snatteribrott permanentas och därmed genomförs fullt ut i hela landet. kommer således alltjämt en ganska stor mängd snatteribrott till polisens kännedom genom en skriftlig an- mälan. De brottsutredande åtgärder som civilanställd personal självständigt verkställer består – som framgått - till största delen i att hålla förhör med den misstänkte och något vittne. läm- nas dessutom vittnesberättelsen skriftligen (se avsnitt 7.4.1). Något förhör behöver då inte hållas. Som framgått i avsnitt 8.2 finns det en del begränsningar när det gäller befogenheten för någon som inte är undersökningsledare el- ler polisman att vidta åtgärder under en brottsutredning. När det gäller möjligheten att hålla förhör finns det emellertid inte särskilt många begränsningar vad avser vilka som får hålla sådana. De får dock inte hålla anhållningsförhör eller sådana förhör som är avsed- da att hållas inom ramen för en primärutredning enligt bestämmel- sen i 23 kap. 3 § tredje stycket RB. Det finns dessutom en del åtgärder som kan företas i samband med förhör som civilanställd personal inte är behörig att besluta om. I regel tillkommer beslutsbefogenheten då undersökningsleda- ren. Det ankommer t.ex. på undersökningsledaren att besluta om vilka som får närvara vid förhör eller att vad som har förekommit vid ett förhör inte får uppenbaras (23 kap. 10 § RB). Sådana uppgif- ter anses dock undersökningsledaren kunna delegera till den som skall hålla det aktuella förhöret (Fitger, , del 2, s. 23:43 ff ). Enligt vår bedömning förutsätter det att en sådan delega- tion sker till en polisman. När det gäller en brottsutredning rörande snatteri kommer emel- lertid de regler som åsyftas i föregående stycke i regel inte vara ak- tuella att tillämpa. Sammantaget finns det således inte särskilt många hinder i nuvarande lagstiftning mot att använda civilanställd personal för självständiga brottsutredande uppgifter i en utredning rörande snatteri. I vårt första delbetänkande angav vi - enligt vad vi då hade in- hämtat - att de brottsutredningar som har handlagts av andra än polisutbildade personer håller god kvalitet (SOU 2001:59 s. 97). Vi har vid de förnyade diskussioner som vi nu har fört i ämnet med representanter för såväl åklagar- som polisväsendena inte fått några Civilanställda som utredare av snatteribrott indikationer på att detta inte alltjämt skulle gälla. Här kan också hänvisas till den utredare som senast övervägde frågan. Utredaren konstaterade att polismyndigheterna har pekat på vissa positiva er- farenheter med denna verksamhet (2001:87 s. 179, se avsnitt 8.3.5). Den utvärdering som har gjorts av utbildning för civilanställda brottsutredare (avsnitt 8.5) ger vid handen att så- väl inom åklagar- som polisväsendena är bedömningen den att civil- anställda brottsutredare överlag gör ett gott utredningsarbete. Vi- dare är bedömningen inom polisen att det finns ett behov av civil- anställda brottsutredare för att öka utredningskapaciteten där. Där- till kommer att den utbildning som bedrivs vid ger en tillräcklig straffrättslig kompetens för dem som har genomgått den. Snatteribrott förekommer dessutom med sådan frekvens att det är möjligt att schablonisera - t.ex. genom att ta fram mallar – för hur dessa skall utredas. Det gör att snatteribrottet lämpar sig sär- skilt väl att handhas även av sådana personer som inte har genom- gått fullständig polisutbildning. Sammantaget gör detta – dvs. de positiva erfarenheter som hit- tills har vunnits, behovet av en ökad utredningskapacitet inom poli- sen, utbildning som möjliggör tillräckliga straff- rättsliga kunskaper och möjligheten att schablonisera snatteriut- redningar - att vi inte ser några hinder mot att även personer som inte har genomgått en fullständig polisutbildning skulle kunna ar- beta som utredare i den typen av brott. Självfallet skall den civilanställda personalen – liksom även en po- lisutbildad person – ha kontinuerlig kontakt med den inom polis- myndigheten som leder brottsutredningen avseende det aktuella brottet. Om denne person – undersökningsledaren – bedömer att ett visst anmält snatteribrott avviker från det gängse, t.ex. för att det är aktuellt att tillämpa någon av bestämmelserna i 23 kap. 10 och 11 §§ RB, skall givetvis den aktuella brottsutredningen inte skötas av en civilanställd brottsutredare. Kostnaderna för att genomföra de förslag som presenteras i betän- kandet kan hållas relativt låga. För rättsväsendets del rör det sig i första hand om utbildningsinsatser till poliser. Det kan också komma att krävas vissa ändringar i IT-stödet. Vi bedömer dock att något behov av resursförstärkningar för detta inte föreligger. De framlagda förslagen om förenklingar i utredningen av snatte- rier och utvidgningen av ordningsbotsinstitutet kommer att öka effektiviteten i polisens arbete och leda till att fler snatteribrott kan utredas och lagföras. Det innebär för polisens del att resurser kan frigöras för annat polisarbete. Överförandet av en del av strafföre- läggandeinstitutet till ordningsbotsinstitutet kommer inte att inne- bära några besparingar att tala om för åklagarväsendets del. Effek- ten pulveriseras genom att det arbete som försvinner är spritt på så många åklagare. Förslagens betydelse för brottslighet och brottsförebyggande arbete har redovisats på andra ställen i betänkandet. De föreslagna reformerna kräver vissa utbildnings- och informa- tionsinsatser till i första hand poliser, ordningsvakter och väktare. En lämplig tidpunkt för ikraftträdandet av reformerna kan vara . Försöksverksamheten med förenklad handläggning vid snatteribrott bör pågå fram till utgången av . Vi föreslår inte några särskilda övergångsbestämmelser för re- formerna. 11.1Förslag till lag om försöksverksamhet med förenklad handläggning vid snatteribrott Vid ingripande mot brott som avses i 8 kap. 2 § och vid utredning av ett sådant brott får denna lag tillämpas i de län som re- geringen bestämmer. Om ett föremål har tagits i beslag med anledning av brottet, får denna lag dock inte tillämpas. I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Lagen skall tillämpas vid ingripanden vid snatteribrott och den därpå följande brottsutredningen. Detta behandlas i avsnitt 5.4.5. När det gäller lagens geografiska tillämpningsområde hänvisas till förslaget till förordning om försöksverksamhet med förenklad handläggning vid snatteribrott (avsnitt 11.2). Frågan om hanteringen av det tillgripna föremålet behandlas i av- snitt 5.4.8. Att en enskild i samband med att han griper en person kan ta föremål i beslag framgår av 27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB. Det förekommer dock mycket sällan att en enskild person i samband med ingripanden vid misstanke om butikssnatteri tar det misstänkt tillgripna föremålet i beslag. I stället tillämpas ett infor- mellt förfarande för att återfå föremålet. Om det ändå skulle bli aktuellt med beslag, t.ex. av det skälet att den gripne gör anspråk på föremålet, får lagen dock inte tillämpas. I stället för vad som föreskrivs i 24 kap. 7 § andra stycket rättegångs- balken om att den som gripits skyndsamt skall överlämnas till närmas- te polisman gäller att gripandet skall muntligen anmälas till en polisman. En sådan anmälan får ske per telefon. Sedan en anmälan har skett enligt första stycket skall polismannen skyndsamt pröva om gripandet skall hävas. Polismannen skall häva gripandet, om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt fri- hetsberövande. Om gripandet inte hävs, skall den gripne skyndsamt överlämnas till en polisman. Förslaget i paragrafens första stycke behandlas i avsnitt 5.4.5. Enligt bestämmelsen om envarsgripande i 24 kap. 7 § andra stycket RB skall en enskild som har gripit en misstänkt person skyndsamt överlämna den gripne till närmaste polisman. Ett sådant överlämnande skall vara ett fysiskt överlämnande av den gripne. I förevarande stycke anges att själva gripandet i stället skall anmälas till en polisman. En sådan anmälan skall ske muntligen. Det innebär att anmälan om gripandet inte kan ske t.ex. per telefax, via e-post eller genom att ett SMS-meddelande skickas. En sådan anmälan får däremot ske per telefon. Något krav på att anmälan skall ske till just den polisman som är närmast gäller inte i denna situation. Möjligheten att anmäla ett gripande på detta sätt skall gälla oav- sett den misstänktes inställning i skuldfrågan. Enligt bestämmelsens andra stycke skall den polisman till vilken anmälan om gripandet har gjorts skyndsamt pröva om gripandet skall hävas. Detta behandlas i avsnitt 5.4.6. Som framgår där har omfattningen av polismannens prövning av gripandet avgränsats så att det inte skall vara möjligt för polismannen att överta gripandet per telefon. Vid misstanke om enbart snatteri finns det skäl för en polisman att överta ett gripande bl.a. om den gripnes identitet är okänd (24 kap. 1 och 2 §§ jfrd med 24 kap. 7 § första stycket RB). Innan po- lismannen avgör om det finns förutsättningar att häva gripandet måste därför identiteten på den gripne fastställas av polismannen. Det kan gå till på så sätt att polismannen vid telefonsamtalet stäl- ler kontrollfrågor till den gripne med hjälp av olika register. Om den gripne kan ge korrekta svar på dessa frågor och det dessutom inte finns något som tyder på att det råder någon oklarhet beträf- fande identiteten är den gripnes identitet på ett tillräckligt betryg- gande sätt fastställd. Undantagsvis kan det naturligtvis inträffa att en polisman befin- ner sig på eller kommer till platsen där någon just har gripits för snatteri av en enskild person, t.ex. en butikskontrollant. I sådant fall är det inget som hindrar att den muntliga anmälan om gripan- det som skall ske enligt denna paragraf görs direkt till den polis- mannen. Om så sker får identifieringen av den misstänkte ske på det sätt som har skett. Om den gripne är känd av polismannen, behöver i regel kontrollfrågor inte ställas. Personlig kännedom är oftast en- samt en tillräckligt betryggande form för identifiering. Om polismannen redan av den berättelse som lämnas av den som har gjort ingripandet bedömer att den inträffade händelsen inte ut- gör ett brott, behöver identiteten inte fastställas på detta sätt av polismannen innan gripandet hävs. Om gripandet inte hävs, skall den gripne överlämnas till en po- lisman enligt vanliga regler, dvs. normalt får då en polisman inställa sig vid platsen för gripandet för att där pröva detta. Om polismannen efter det att anmälan om gripandet har skett beslutar att gripandet skall hävas, får han därefter hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Bestämmelsen i första stycket gäller även innan förundersökning el- ler sådan utredning som avses i 23 kap. 22 § hunnit inledas. Paragrafen har utformats delvis med bestämmelsen i 23 kap. 3 § tredje stycket RB som förebild. Första stycket behandlas i avsnitten 5.4.11 och 5.4.12. Om polismannen – efter det att gripandet har anmälts till honom - har hävt gripandet skall i regel ett förhör hållas med den misstänkte. För att förhöret skall kunna genomföras förutsätts dock att den misstänkte är villig att medverka till att förhöras ome- delbart. Det är inte möjligt att tvångsvis genomföra förhör i denna situation. Förhör kan naturligtvis inte ske om den misstänkte är så påverkad av något berusningsmedel att han inte kan förhöras. Förhör skall i regel inte heller då äga rum, om förhöret inte kan genomföras p.g.a. språksvårigheter eller om den misstänkte är un- der . Även förhör med målsäganden och vittnen kan ske per telefon i omedelbar anslutning till det att den misstänkte har hörts. Om det av något skäl inte går att genomföra förhör med t.ex. ett vittne kan dennes uppgifter infordras genom en skriftlig berät- telse enligt bestämmelsen i 8 § FUK. Den polisman som genomför en brottsutredning per telefon kommer sannolikt inte att inneha en sådan befattning inom polis- myndigheten att han är behörig att avgöra frågan om själva formen för brottsutredningen. I andra stycket – som behandlas i avsnitt 5.4.13 – anges därför att de utredningsåtgärder som polismannen företar får genomföras trots att förundersökning eller förenklad brottsutredning inte hunnit inledas. Polismannen får ef- ter genomförd utredning anmäla sina åtgärder till en person inom polismyndigheten som är behörig att avgöra formen för den fort- satta utredningen. En ordningsvakt får i anslutning till att en person har gripits enligt 24 kap. 7 § andra stycket första meningen kroppsvisitera den gripne i den utsträckning som är nödvändig för att den gripnes identitet skall kunna fastställas. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.4.10. Ordningsvakter har getts ett antal befogenheter av polisiär natur. I paragrafen läggs ytterligare en sådan befogenhet på ord- ningsvakter. Om en person som har gripits av en enskild misstänkt för snatte- ri inte är villig att uppge sin identitet eller uppger en identitet vil- ken direkt kan sägas framstå som osann får en ordningsvakt kroppsvisitera honom. Kroppsvisitationen skall ha till syfte att fast- ställa den gripnes identitet. Om identiteten på den gripne efter det att kroppsvisitationen har genomförts, alltjämt är okänd eller oklar, saknas förutsättningar för den polisman, till vilken anmälan om gripandet görs, att häva gri- pandet. Samma sak gäller om det inte finns en ordningsvakt att till- gå. En polisman måste då som regel inställa sig på platsen för gri- pandet och pröva om det finns förutsättningar att överta detta en- ligt 24 kap. 7 § första stycket RB. Begreppet kroppsvisitation finns definierat i 28 kap. 11 § RB. Det har i förevarande paragraf samma betydelse som enligt RB. Några särskilda verkställighetsföreskrifter har inte getts i föreva- rande paragraf. Den företagna kroppsvisitationen skall dock göras med tillbörlig hänsyn till den visiterades kön och på ett sådant sätt att åtgärden inte väcker onödig uppmärksamhet (jfr 28 kap. 13 § andra och tredje styckena RB). Protokoll skall föras över kroppsvisitationen. Av protokollet skall framgå 1.vem som har fattat beslutet, 2.grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, 3.vem eller vilka som har deltagit vid ingripandet, 4.vem eller vilka som beslutet har riktat sig mot samt 5.vad som i övrigt har förekommit. Ansvarig för att protokollet upprättas är den ordningsvakt som har fattat beslutet om kroppsvisitation. Protokollet skall skickas till polis- myndigheten i det distrikt där kroppsvisitationen skett. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.4.10. Av första stycket framgår att ordningsvaktens beslut om kropps- visitation skall dokumenteras av honom. För detta ändamål skall ett protokoll upprättas. I andra stycket har tagits in en uttrycklig bestämmelse om att protokollet över kroppsvisitationen skall skickas till polismyndig- heten i det distrikt där kroppsvisitationen har skett. Protokollet får sedan tillföras det kriminalärende som upprättas med anledning av det aktuella brottet. 11.2Förslag till förordning om försöksverksamhet med förenklad handläggning vid snatteribrott Försöksverksamhet enligt lagen (0000:000) med förenklad handlägg- ning vid snatteribrott skall bedrivas i XXX län. Regeringen får enligt 1 § lagen om försöksverksamhet med förenk- lad handläggning vid snatteribrott bestämma i vilka län lagen skall tillämpas. Frågan om vilka län som skall delta i försöksverksamhe- ten får bestämmas . 11.3Förslag till lag om ändring i 48 kap. 13 § Föreläggande av ordningsbot får utfärdas i fråga om brott, för vilket böter är föreskrivet och för vilket ordningsbot har bestämts på det sätt som föreskrivs i 14 §. Föreläggande får dock utfärdas endast om brot- tet inte föranleder någon annan påföljd än penningböter. Bestämmelserna om föreläggande av ordningsbot är inte tillämpli- ga, om det är föreskrivet särskilda villkor för allmänt åtal. Den föreslagna ändringen behandlas i avsnitt 6.5.2.