sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — Rätten att utöva laga självtäkt medför därmed, menade utredningen, inte något tvång för rättsin- nehavaren att företa ett envarsgripande. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Regeringens proposition 1983/84:187 I regeringens proposition 1983/84:187 om utredning av brott av barn uttalade sig departementschefen i den nu aktuella frågan (s. 26 f). Han ansåg att en butikskontrollants eller annan enskilds ingri- pande i den aktuella situationen inte var något frihetsberövande eller gripande i RB:s mening. Det framhölls särskilt att polisen ge- nerellt inte hade sådana resurser att man snabbt kan komma till platsen vid varje ingripande mot misstänkta snattare. Det skulle, fortsatte han, vara olyckligt om snatterimisstänkta, som erkänt och lämnat tillbaka det tagna, kvarhölls på platsen i avvak- tan på att polisen får möjlighet att komma dit. Han framhöll också att om man anser att butikskontrollantens ingripande alltid skall bedömas som gripande, skulle konsekvensen bli att polis alltid mås- te tillkallas, något som han inte ansåg lämpligt. JO har bedömt att det ingripande som en butikskontrollant gör mot en person som misstänks för snatteri är att betrakta som ett envarsgripande enligt bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB (JO 2000/01 s. 137 angående det i tillämpade s.k. snattefonförfarandet, se avsnitt 3.5.2). JO hade i ärendet inhämtat yttranden från bl.a. RÅ och RPS. I yttrandena angav RÅ att man delade den uppfattning som kommit till uttryck i bl.a. betänkande medan RPS inte tog ställning i den aktuella frågan. I beslutet diskuterar JO utförligt gränsdragningen mellan en- varsgripande och laga självtäkt. JO framhåller att andra åtgärder än återtagande av t.ex. stulet gods inte får vidtas med stöd av bestämmelsen om laga självtäkt. De utredningsåtgärder som förhållandena kan påkalla är enligt JO förbehållna polis och åklagare. Ett undantag utgörs av det förhål- landet att den som gör ett envarsgripande har rätt att ta föremål som då påträffas i beslag enligt 27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB. JO konstaterar vidare att när en butikskontrollant eller någon annan enskild person ingriper mot någon som misstänks för att ha tillgripit varor i en butik, är syftet regelmässigt inte bara att återta det tillgripna utan även att säkerställa ett efterföljande rättsligt för- Förenklingar i brottsutredning vid snatteri farande mot den misstänkte. Om den misstänkte frivilligt under- kastar sig ingripandet eller ej kan enligt JO inte tillmätas någon av- görande betydelse. För att ett ingripande mot en person i rättsligt hänseende skall betraktas som ett gripande krävs inte, framhöll JO, att förfarandet är förenat med någon form av fysiskt betvingande. JO hänvisar även till uttalanden i rättsfallet NJA 1990 s. 324 och framhåller att HD:s resonemang där – även om huvudfrågan i målet inte handlar om en butikskontrollants ingripande är ett betrakta som ett envarsgripande eller ej - inte kan uppfattas på annat sätt än att det aktuella slaget av ingripande är ett envarsgripande. JO:s bedömning med anledning av det aktuella fallet var således sammanfattningsvis att det förfarande som regleras i 24 kap. 7 § andra stycket RB går utöver vad som kan anses följa av reglerna om laga självtäkt, eftersom det här uppenbarligen är fråga inte bara om att återta det tillgripna utan i lika hög grad att säkerställa ett efter- följande rättsligt förfarande mot den misstänkte. Bedömning: Det ingripande som en butikskontrollant eller annan enskild gör mot en person som misstänks för snatteri utgör ett en- varsgripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. I avsnitt 3.2 har vi beskrivit hur ett ingripande i en butik eller ett varuhus mot en för snatteri misstänkt person går till . Där framgår bl.a. att de som gör ett sådant ingripande vanligen är en anställd i butiken eller varuhuset eller en väktare som tjänstgör som butikskontrollant. En väktare är alltid anställd av ett bevakningsfö- retag. Här kan nämnas att en del väktare också innehar förordnan- de som ordningsvakt. har det framförts olika uppfattningar när det gäller den rättsliga beteckningen på sådana ingripanden som en bu- tikskontrollant eller annan enskild gör mot en person som är miss- Förenklingar i brottsutredning vid snatteri tänkt för butikstillgrepp. JK och JO har hävdat att dessa ingripan- den sker med stöd av bestämmelsen om envarsgripande i RB. och RÅ har bedömt att det aktuella ingripandet sker med stöd av bestämmelsen om laga självtäkt. Vi har givetvis också att ta ställning i denna fråga. I denna del har vi resonerat på följande sätt. Den rättsliga beteckning på ingripanden vid butikstillgrepp Ett ingripandet mot den som misstänks för stöldbrott sker – som JK framhållit - först när brottet är fullbordat. Syftet med att vänta med ett ingripande till dess att tillgreppsbrottet har fullbordats måste, anser vi, vara just en avsikt att få till stånd en efterföljande rättslig process. För att utnyttja en rätt till laga självtäkt krävs ju inte – vilket också påpekade - att något brott har förövats. Det krävs endast att besittningen till visst gods har rub- bats utan rätt. Laga självtäkt är en bestämmelse av huvudsakligen civilrättslig natur (, m.fl., , Kap. 25-38, Följdförfattningar, BrP : 22). Även det förhållandet att polis kallas till platsen först om den misstänktes identitet inte har gått att fastställa talar för att avsikten med ingripandet från butikskontrollantens eller någon annan en- skilds sida, förutom att återta varan, är att identifiera den person som ertappats. Den misstänktes identitet behövs främst för att – i vart fall med framgång - kunna göra en polisanmälan. Eftersom det avgörande i denna fråga är avsikten hos den person – butikskontrollant, butiksanställd eller annan enskild - som företar det aktuella ingripandet har vi även diskuterat frågan med företrä- dare för handeln. Resultatet av dessa diskussioner kan i korthet sammanfattas så här. Butiksanställda får 5-10 timmars utbildning i säkerhetsfrågor. I denna utbildning ingår att noga gå igenom bestämmelsen om envarsgripande. Man går igenom förutsättningarna för att göra ett envarsgripande. I detta ingår att diskutera begreppen bar gärning och flyende fot som återfinns i bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB. Man lär också ut vad som gäller beträffande tidpunkten för ett snatteribrotts fullbordande (jfr avsnitt 2.2). Sammantaget syftar utbildningen till att lära ut att det nu aktuella slaget av ingri- pande sker med stöd av reglerna om envarsgripande. Det är också från den utgångspunkten som man rent praktiskt arbetar med butikstillgrepp inom handeln. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Hösten gick ett antal branschorganisationer samman och bildade . De organisationer som gick samman var , Handelns och . har ca 21 000 med- lemmar inom handeln. Det utgör av handelns fö- retag. har tagit fram ett säkerhetspaket som företag inom handeln kan beställa. I säkerhetspaketet ingår broschyrer med budskap som Alla snatterier polisanmäls! och Snatteri - Att stjä- la för några tior kan kosta . Till den sistnämnda broschyren hör även en broschyr som redovisar gällande praxis när det gäller påföljden för snatteri. I paketet ingår dessutom blanket- ter för anmälan till polisen. Även detta visar att man inom handeln är av den uppfattningen – och även arbetar efter - att ett ingripande från en butikskontrollant eller annan enskild person mot en person som misstänks för att ha tillgripit varor har till syfte inte bara att återta varan utan också att gripa vederbörande för att – antingen direkt eller vid en senare tid- punkt - göra en polisanmälan om händelsen. Vi instämmer därför i JO:s bedömning när han anger att det för- farande som regleras i 24 kap. 7 § andra stycket RB går utöver vad som kan anses följa av reglerna om laga självtäkt, eftersom det här är fråga om inte bara att återta det tillgripna utan i lika hög grad att säkerställa ett efterföljande rättsligt förfarande mot den misstänkte. Våra resonemang i det följande har således den utgångspunkten att ett ingripande som en butikskontrollant – som således innehar ett förordnande som väktare - eller annan enskild gör mot en person som misstänks för tillgrepp av en vara i en butik eller ett varuhus sker med stöd av bestämmelsen om envarsgripan- de i RB. 5.4.2Ingripande vid viss annan brottslighet Enligt våra tilläggsdirektiv (Dir. 2001:61) skall vi undersöka möj- ligheterna att med bibehållen rättssäkerhet förenkla utredningen och lagföringen av i första hand butikssnatterier, men även annan brottslighet som kan vara lämpad för ett förenklat förfarande. Som exempel nämns därvid kontantbedrägerier. Det görs en mängd ingripanden mot personer som inte har erlagt föreskriven färdavgift vid resor med t.ex. tåg, buss eller Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Dessa ingripanden görs vanligen av trafikföretagens egen personal. Det brott som då skulle kunna tänkas föreligga brukar benämnas snyltning och regleras i 9 kap. 2 § andra stycket BrB. Som juridisk term används i bestämmelsen beteckningen bedrägligt beteende. Brottet består i att en person inte gör rätt för sig när han begagnar sig av något som tillhandahålls mot kontant betalning. Brottet för- utsätter inte att någon vilseleds till att tillhandahålla den aktuella prestationen. Beträffande snyltning gäller emellertid att detta brott får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt (9 kap. 12 § andra stycket BrB). Här kan således sägas råda en presumtion mot åtal. Det är inte heller särskilt många fall av snyltning som leder till lagföring. Enligt statistik från uppgick antalet lagföringsbeslut när det gäller just snyltningsbrottet till 611 fall. De fördelade sig på så sätt att i 54 fall utfärdades strafföreläggande, i 111 fall meddelades åtalsunderlåtelse och i 446 fall väcktes åtal. När det gäller personer som reser med kollektiv persontrafik finns en särskild lag som möjliggör för vissa trafikföretag att ta ut en tilläggsavgift av resande som inte kan förete giltig biljett (lagen [1977:67] om tilläggsavgift i kollektiv persontrafik). Lagen gäller sådana trafikföretag för vilka regeringen eller förvaltningsmyndig- het fastställer taxa. Bland dem som tillämpar lagen kan nämnas lokaltrafik. Mot denna bakgrund – främst det förhållandet att tämligen få fall leder till lagföring - framstår det inte som särskilt angeläget att i våra överväganden beakta snyltningsbrottet. Vi har inte heller i övrigt funnit anledning att i våra övervägan- den i denna fråga behandla andra brott än snatteri. 5.4.3Överlämnande av den gripne till närmaste polisman Bedömning: När det föreskrivs i 24 kap. 7 § andra stycket RB att den gripne skall överlämnas till närmaste polisman innebär det ett krav på ett fysiskt överlämnande. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri JO om sättet för överlämnande av den gripne till en polisman Såväl JK som JO har bedömt att det ingripande som normalt till- lämpas av en butikskontrollant eller annan enskild för att säkerstäl- la identifiering och rapportering av en person som har ertappats med ett butikstillgrepp måste betraktas som ett envarsgripande en- ligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. Vi har inte någon annan uppfatt- ning i den delen. Av bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB följer att den som har blivit föremål för ingripandet skyndsamt skall överlämnas till närmaste polisman. JO har uttalat sig även om på vilket sätt det- ta överlämnande skall ske (JO 2000/01 s. 137, se avsnitt 3.5.2). I det aktuella beslutet hade JO att bedöma den metod – snatte- fonen - för utredning av snatteribrott som hade utvecklats och till- lämpats av polisen i . Metoden in- nebar bl.a. att den person som hade gripits av en butikskontrollant eller någon annan enskild person överlämnades till en polisman per telefon. JO ansåg att det inte är lagligen möjligt att överlämna en gripen person till en polisman på detta sätt. Överlämnandet av den gripne skall enligt JO vara ett fysiskt sådant. Vår bedömning när det gäller sättet för överlämnandet av den gripne till en polisman Det primära syftet bakom bestämmelsen om överlämnande av den gripne till en polisman är enligt vår mening – vilket också JO har framhållit - att polismannen skall inställa sig för att ha möjlighet att överta gripandet enligt 24 kap. 7 § första stycket RB. För det fall polismannen gör den bedömningen att det saknas lagliga förutsätt- ningar för honom att överta gripandet enligt den nu nämnda be- stämmelsen skall den gripne friges. När det gäller just misstanke om enbart snatteri kan den situa- tionen förväntas uppkomma i ganska många fall, eftersom misstan- ke om snatteri som regel inte utgör grund för en polisman att gripa den som misstänks för brottet. För att en polisman skall kunna besluta om gripande fordras ju som huvudregel att det brott varom misstanke har uppstått kan följas av fängelse eller däröver (24 kap. 1 § RB jfrd med 24 kap. 7 § första stycket RB). För att en enskild person skall kunna gripa en misstänkt är det tillräckligt att det på det aktuella brottet Förenklingar i brottsutredning vid snatteri kan följa fängelse. Snatteri har ett straffmaximum om fängelse . I praktiken kommer således den polisman som infinner sig vid platsen för ett envarsgripande p.g.a. misstanke om snatteri att häva detta gripande. När polismannen väl är på platsen där den som har gripits enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB befinner sig kan denne också – som även JO påpekat - ha skäl att företa andra brottsutredande åtgärder. Det kan t.ex. finnas skäl att kroppsvisitera den gripne om denne vägrar att uppge sin identitet (jfr 19 § Pl). Situationen med okänd identitet utgör ju dessutom skäl för en polisman att överta gripan- det enligt 24 kap. 7 § första stycket RB, även om det brott varom misstanke har uppkommit utgörs av snatteri. Några brottsutredan- de åtgärder har – med ett undantag - inte en enskild person rätt att företa. Undantaget avser behörigheten att besluta om beslag (27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB). Det förhållandet att överlämnandet skall ske till närmaste polis- man talar mycket starkt för att med detta avses ett fysiskt överläm- nande. Om det skulle vara möjligt att överlämna en gripen person per telefon, finns det ju inte någon anledning att föreskriva att överlämnandet skall ske just till den polisman som är närmast. Det är då knappast möjligt att avgöra vem som är närmaste polisman. Av redogörelsen för tidigare överväganden (avsnitt 5.3.1) fram- går att rättsläget i tiden före RB innebar att en person som hade gripits - eller anhållits som frihetsberövandet då benämndes – av en enskild rent fysiskt skulle inställas inför häktningsmyndigheten som hade att pröva om den misstänkte skulle släppas fri eller ej. Häktningsrätten utövades i denna situation inte av domstol utan av andra från domstolen fristående befattningshavare. lagförslag innebar att den som hade gripits av en enskild, som huvudregel skulle överlämnas till närmaste polisman. Polismannen hade att antingen frige den miss- tänkte eller inställa honom för närmast statsåklagare eller polis- myndighet. I vissa fall kunde dock den enskilde i stället ställa den gripne inför statsåklagare eller polismyndighet. Att man då hade något annat i åtanke än ett rent fysiskt överlämnande till polismannen, eller för den delen, till statsåklagare eller polismyn- dighet anser vi i princip är uteslutet. Här skall också anmärkas att när bestämmelsen i 24 kap. 7 § and- ra stycket RB skrevs var möjligheten att överlämna en gripen per- son på annat sätt än rent fysiskt, t.ex. per telefon, om inte obefint- liga så i vart fall ytterst begränsad. Att överlämnandet skulle kunna Förenklingar i brottsutredning vid snatteri ske på det sättet var därför knappast något som lagstiftaren då hade i åtanke. Vi vill här slutligen lyfta fram bestämmelsen i 35 § LUL som re- glerar rätten för envar att gripa den som är . I förarbetena till bestämmelsen i 35 § LUL uttalades i fråga om envarsgripande bl.a. att på samma sätt som gäller enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB bör föreskrivas att den gripne skyndsamt skall överlämnas till närmaste polisman. Vidare konstaterades att det ligger i sakens natur att skyldigheten att överlämna barnet till en polisman inte gäller för det fallet att barnet har frigetts innan poli- sen har haft rimlig möjlighet att komma till platsen eller ett över- lämnande annars i praktiken skulle kunnat äga rum (prop. 1983/84:187 s. 25). Även det nu återgivna förarbetsuttalandet visar att det inte är fråga om något annat än ett rent fysiskt överlämnande av den grip- ne, vare sig enligt bestämmelsen i RB eller – för den delen - i LUL. Sammantaget innebär således detta att vi inte har någon annan uppfattning än JO i frågan om möjligheten att överlämna en en- varsgripen person till en polisman per telefon. Överlämnandet av den gripne till en polisman måste således vara ett fysiskt så- dant. Ett annat sätt för överlämnandet kräver en lagändring. 5.4.4En polismans möjlighet att häva ett gripandebeslut Bedömning: En polisman är behörig att häva ett gripande som har beslutats av en enskild person. Vi har i föregående avsnitt angett att den gripne skall friges om det saknas förutsättningar för en polisman att överta ett gripande som har beslutats av en enskild person. Vi anser att det här finns skäl att något beröra en polismans möjlighet att häva ett gripande som har beslutats av en enskild person. Att den polisman till vilken en en- varsgripen person överlämnas är behörig att besluta att ett sådant gripande skall hävas framgår nämligen inte med önskvärd tydlighet av författningsbestämmelserna i saken. Enligt gällande rätt är grundprincipen att det ankommer på åkla- garen att besluta om ett gripande skall hävas. Skälet till det är att ett sådant beslut anses utgöra ett negativt anhållningsbeslut (se bl.a. Fitger, , del 2, s. 24:36 samt prop. 1996/97:175 s. 56). Förenklingar i brottsutredning vid snatteri infördes dock en möjlighet för polismyndigheten och även för en enskild polisman att i viss begränsad utsträckning fatta beslut om att ett gripande skall hävas. En bestämmelse av denna innebörd finns således numera i 24 kap. 8 § tredje stycket RB. Enligt bestämmelsens ordalydelse tycks gälla att det – förutom åklagaren – endast är polismyndigheten som kan häva ett gripandebeslut som har fattats med stöd av 24 kap. 7 § andra stycket RB. En polisman får nämligen enligt bestämmelsen i 24 kap. 8 § tredje stycket RB – under vissa ytterligare förutsättningar - häva ett gripandebeslut endast om han själv har fattat beslutet. I situationen med envarsgripande har ju beslutet inte fattats av polismannen utan av en enskild person. Som vi har angett innebär dock det förhållandet att den polis- man, till vilken den envarsgripne överlämnas, som gör den bedöm- ningen att det inte finns lagliga förutsättningar för honom att över- ta gripandet att den gripne skall friges. Ett annat synsätt skulle ju få orimliga konsekvenser, bl.a. skulle tiden för frihetsberövandet komma att förlängas om det fordrades ett beslut av polismyndighe- ten i den situationen. Noteras skall att lagförslag inne- höll en uttrycklig bestämmelse om att en polisman ägde besluta att en envarsgripen person skulle friges (avsnitt 5.3.1). Detta kom dock inte att tas in i den slutliga utformningen av bestämmelsen i 24 kap. 7 § RB. Det framgår dock av Processlagberedningens be- tänkande att man tänkte sig att den gripne – utan att närmare ange för vilka fall detta skulle gälla - skulle kunna friges innan gripandet hade anmälts till åklagare (1943 s. 329). Processlagberedningen anförde i denna del följande. Med hänsyn till vikten av att, då någon har gripits, frågan om anhållande möjlig prövas har stadgats, att anmälan om gripandet skyndsamt skall göras hos anhållningsmyndigheten, som har att besluta, om den gripne skall anhållas eller friges. Klart är, att den gripne kan, då skäl äro därtill, utan sådan anmä- lan genast frigivas. När det gäller ungdomar är regelsystemet tydligt på den här punkten. Det ankommer således på polismyndigheten eller åklagaren – och inte på en enskild polisman - att fatta beslut om den unge person som har gripits av envar skall friges (35 § andra stycket LUL). Här råder således en skillnad beroende på vilken ål- der lagöverträdaren har. Möjligen beror denna skillnad på att be- stämmelsen i LUL egentligen är till för att möjliggöra ett förhör Förenklingar i brottsutredning vid snatteri med den unge (se t.ex. SOU 1993:60 s. 154). En person kan ju inte åtalas. 5.4.5Möjlighet att anmäla ett gripande till en polisman Förslag: När någon har gripits för snatteri skall det muntligen an- mälas till en polisman. En sådan anmälan får göras per telefon. Svårigheter att få till stånd förhör under en brottsutredning I betänkandet Snabbare lagföring 1 – Några förslag till förenklingar (SOU 2001:59) har vi lämnat förslag som avser att ytterligare ef- fektivisera sanktionssystemet vid utevaro från förhör under en för- undersökning. Vi föreslog där att det skall införas en möjlighet att kalla den som skall höras under förundersökningen vid äventyr av vite (SOU 2001:59, avsnitt 3.2.4). Bakgrunden till vårt förslag i den delen var bl.a. att det från po- lishåll hade framförts att det fanns svårigheter att få personer som kallas till förhör under en förundersökning att inställa sig vid för- höret. Orsakerna till att personer som kallas till förhör inte vill inställa sig är säkerligen många. Ett skäl kan vara att det kan upplevas som tidsödande att infinna sig hos polisen. Ett annat skäl kan vara att den tidpunkt som av polisen har satts ut för förhöret inte passar den som skall höras. Ytterligare ett skäl kan säkerligen vara att det saknas intresse av att ett visst brott utreds och leder till lagföring. En misstänkt som vill undandra sig, eller i vart fall förhala, en brottsutredning har ganska stora möjligheter att lyckas med detta genom att inte infinna sig vid förhör. Ytterligare förslag som kan underlätta att förhör äger rum Enligt gällande rätt skall den som grips för butikstillgrepp skynd- samt överlämnas till närmaste polisman. Om bestämmelsen tilläm- pades skulle det innebära att polis i princip skulle behöva komma till platsen för varje butikstillgrepp där någon har gripits. Det är i praktiken omöjligt. Polisens resurser räcker inte på långa vägar till för det. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri är det i stället i praktiken så att polisen över- huvudtaget inte kontaktas när en person som misstänks för snatteri har gripits av en butikskontrollant eller annan enskild person. Det sker dock i de fall då den gripnes identitet inte går att fastställa (se avsnitt 3.2). Det innebär att de flesta butikssnatterier kommer till polisens kännedom först genom en skriftlig anmälan. Den miss- tänkte blir då i regel kallad till förhör. Vi har tidigare angett att så- dana förhör ibland är svåra att få till stånd. Det förfarande som i praktiken tillämpas är inte helt fören- ligt med lagens regler. Det är svårt att se vilket det lagenliga alter- nativet skulle vara. Om en enskild gripit en misstänkt för butiks- tillgrepp och det inte finns någon polis som kan komma till platsen, vilket i praktiken torde vara det vanligen förekommande fallet, så finns det uppenbarligen inte någon möjlighet för den enskilde som gjort ingripandet att lagligen avsluta saken. Det är redan av det skä- let uppenbart att en reformering av reglerna måste ske. Därtill kommer att de nuvarande reglerna har medfört en brist i effektivi- teten i det brottsbeivrande systemet. I avsnitt 3.5.2 finns en beskrivning av en metod att utreda bu- tikssnatterier som tillämpades av polisen i (snattefonförfarandet). Metoden gick i korthet ut på att hela brottsutredningen gjordes färdig i nära anslutning till det att den misstänkte gripits av en butikskontrollant enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. Den gripne överlämnades därvid muntligen till en polisman per telefon.