sou · GQB344 · 2003-01-01 00:00:00 — Om det av något skäl – t.ex. tidsskäl - inte är möjligt att höra t.ex. ett vittne per telefon torde dennes berättelse kunna infordras i form av en skriftlig berättelse. Som kommer att framgå i avsnitt 7.4.1 är det inte en helt ovanlig utredningsmetod när det gäller vitt- nesberättelser från t.ex. en butikskontrollant som har ingripit mot en person som misstänks för snatteri. Identifieringen av vittnen och målsäganden erbjuder enligt vår bedömning inte heller några särskilda problem i detta sammanhang. Vad vi känner till sker i regel inte någon identitetskontroll av vitt- nen eller målsäganden i samband med polisförhör. Det gäller vare sig de kallas till polisen för förhör eller om förhöret äger rum per telefon. Här skall tilläggas att just vittnesförhör per telefon under en brottsutredning är en vanlig förhörsform, särskilt när det gäller brott av mindre allvarligt slag. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri Förslag: Om polismannen efter det att anmälan om gripandet har skett beslutar att gripandet skall hävas, får han i omedelbar anslut- ning till beslutet hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Det gäller även innan förun- dersökning eller sådan utredning som avses i 23 kap. 22 § RB hun- nit inledas. Olika former för brottsutredning En brottsutredning kan verkställas genom en fullständig för- undersökning eller genom en s.k. förenklad utredning. En form av utredning är s.k. primärutredning. Den kan senare utmynna i en förundersökning eller utgöra en förenklad utredning. Dessa förfa- randen regleras huvudsakligen i 23 kap. RB. Vi redovisar dessa för- faranden översiktligt här. En mer utförlig redogörelse för dessa brottsutredningsförfaranden finns i vårt betänkande Snabbare lag- föring 2 – Förenklad brottsutredning (SOU 2001:93) kapitel 2 och 3. Förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör un- der allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § RB). Beslut att inleda en förundersökning fattas antingen av polis- myndighet eller åklagaren (23 kap. 3 § första stycket RB). Frågan om vilken befattningshavare som för polismyndigheternas del har getts denna behörighet brukar regleras i myndigheternas delega- tionsordning. Den begränsning som därvid gäller är att polismyn- digheten inte får delegera till någon annan än en polisman att avgö- ra eller leda handläggningen av ärenden som enligt RB skall skötas av en polismyndighet (3 kap. 6 a § polisförordningen [1998:1558], Pf). Det är vanligt att uppgiften att vara polisiär förundersöknings- ledare ligger på lägst inspektörsnivå. Det förekommer dock att den behörigheten – under vissa förutsättningar som t.ex. att tvångsme- del inte då får förekomma - läggs på en befattningshavare på lägre nivå inom polisen. Förenklingar i brottsutredning vid snatteri I vissa fall behöver dock förundersökning inte genomföras. Ett så- dant fall är om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter (23 kap. 22 § RB). Brottet utreds då i regel genom förenklad utred- ning. Det finns också vissa ytterligare fall när förundersökning inte behöver genomföras. Dessa saknar betydelse i detta sammanhang. Bestämmelsen om primärutredning finns i 23 kap. 3 § tredje styck- et RB och innebär att en polisman, innan förundersökning hunnit inledas, får hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Vid en primärutredning bör de all- männa bestämmelserna om förundersökning iakttas i tillämpliga delar (NJA II 1969 s. 678). Primärutredning är tänkt att användas endast i det initiala skedet av en brottsutredning, innan polismannen har rapporterat om brot- tet till sin förman (jfr 9 § Pl). I 3 a § FUK finns en kompletterande bestämmelse enligt vilken en polisman som ingriper mot brott eller annars kommer till plat- sen för ett brott eller tar upp anmälan skall vidta de utredningsåt- gärder som är möjliga, även om förundersökning inte hunnit inle- das. Utredningen skall om möjligt färdigställas direkt på plats. Vid- tagna åtgärder skall anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. Formen för brottsutredningen vid misstanke om snatteri Vid en utredning rörande snatteri ankommer det i första hand på polismyndigheten (och inte åklagaren) att fatta ett beslut i frågan om formen för själva brottsutredningen. Den polisman, som i samband med att han tar emot anmälan om gripandet och prövar om det skall hävas kommer sannolikt inte att inneha en sådan befattning inom polismyndigheten att han är behö- rig att avgöra frågan om formen för själva brottsutredningen. Det är för övrigt i regel inte heller den polisman som infinner sig för att plats pröva ett envarsgripande. Att en polisman – som inte själv befinner sig på själva brottsplat- sen – skulle kunna företa utredningsåtgärder med stöd av bestäm- Förenklingar i brottsutredning vid snatteri melsen om primärutredning är sannolikt inte avsett. Det tycks som att man har utgått från att primärutredning skall verkställas av en polisman som befinner sig på själva brottsplatsen (se t.ex. uttalan- den i prop. 1994/95:23 s. 77). När vi nu föreslår att utredningsåtgärder skall kunna vidtas per telefon i omedelbar anslutning till att anmälan om envarsgripandet görs per telefon uppstår ett behov av att klargöra att dessa utred- ningsåtgärder skall kunna vidtas utan hinder av att förundersökning eller förenklad brottsutredning ännu inte hunnit inledas. Vi föreslår därför att detta klargörs genom en uttrycklig lagbestämmelse. Om den polisman som genomför brottsutredningen per telefon inte är behörig att besluta om själva formen för brottsutredningen medför vårt förslag att polismannen – precis som en polisman som infinner sig vid platsen för gripandet och där prövar gripandet och tar upp anmälan - skall redovisa sina vidtagna åtgärder till en person inom polisen som är behörig att besluta om formen för den fortsat- ta utredningen. Denne får sedan avgöra utredningens form. I detta ligger också att denne kan konstatera att den utredning som före- ligger i beslutsögonblicket är tillräcklig för lagföringen. Förslag: Den förenklade handläggningen vid snatteribrott inleds med en försöksverksamhet som skall bedrivas i de län som reger- ingen bestämmer och pågå . Den metod för förenklad handläggning vid snatteribrott som vi nu har föreslagit innebär en ganska stor förändring i det brottsutre- dande arbetet. Den innebär också att de som skall använda meto- den behöver utbildas och tränas i arbetet. Vidare krävs viss organi- satorisk anpassning. Allt detta gör att vi anser att det kan vara lämpligt att inleda användandet av denna metod med en försöks- verksamhet. En försöksverksamhet av detta slag bör vara tidsbegränsad. Med tanke på de organisatoriska anpassningarna och utbildningsbeho- ven kan det också finnas skäl att begränsa den geografiskt. Vi före- slår därför att den får omfatta två till tre län och vara i högst . Till en försöksverksamhet hör också att den bör utvärderas så att slutsatser kan dras rörande eventuell permanentning av verksamhe- Förenklingar i brottsutredning vid snatteri ten och eventuella behov av justeringar. Det bör därför uppdras åt BRÅ att svara för en sådan utvärdering. Vi har genom de tilläggsdirektiv som beslutades (Dir. 2001:61) i uppgift att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet förenkla utredningen och lagföringen av i första hand snatterier, men även annan brottslighet som kan vara lämpad för ett förenklat förfarande. Vi behandlar frågan om förenklad lagföring genom ordningsbot av främst butikssnatterier i detta kapitel. Med butikssnatteri avses här snatteri i butik eller varuhus. De flesta lagförda snatteribrott är sannolikt att hänföra till denna kategori (jfr avsnitt 2.3). Som en allmän bakgrund till våra överväganden i detta kapitel vill vi här lyfta fram ytterligare två granskningsrapporter som RRV har presenterat (jfr avsnitt 4.1). I rapporten – i och andra länder (RRV 1999:30) har RRV kartlagt och analyserat olika problemområden inom vad RRV kallar för brottmålskedjan. I rapporten framhåller RRV fyra huvudansatser som särskilt gil- tiga när det gäller att angripa problemen i brottmålsprocessen. En sådan menar RRV är möjligheten att använda förenklade förfaran- den i ökad utsträckning. Med förenklade förfaranden avses här för- faranden som innebär att utredning och den övriga rättsprocessen sker i förenklade former. Exempel på det finns i strafföreläggande- och ordningsbotsinstituten men också i bestämmelserna om för- enklad utredning i 23 kap. 22 § RB och förundersökningsanteck- ningar i 23 kap. 21 § RB. En annan av dessa huvudansatser är att man bör använda sådana processer hos polis och åklagare som innebär att ärenden kan sorte- ras bort från vidare handläggning i brottmålsprocessen. Det inne- bär också att ärendena inte går vidare till rättegång. detta är föreläggande av ordningsbot, strafföreläggande samt beslut att inte inleda en förundersökning eller att lägga ned en förundersökning. är således exem- pel på såväl förenklade förfaranden för utredning och lagföring av brott som på sätt att sortera bort ärenden från vidare handläggning i brottmålsprocessen. Frågan om att i ökad utsträckning tillämpa förenklade förfaran- den och sätt för bortsortering av ärenden får, menar vi, anses ha särskild giltighet beträffande sådana brott som kan betraktas som mer lätta att utreda än andra. Till denna kategori anser vi kan räk- nas brott där gärningsmannen är känd och brottet inte är förnekat samt påföljden kan stanna vid böter. Det finns anledning att på- minna om de uttalanden som gjordes i sam- band med att frågan om ett utvidgat tillämpningsområde för straff- föreläggande var aktuell. Det fanns då ett önskemål om att avlasta domstolarna arbete med erkända brott som i praktiken föranledde böter som påföljd. Ett brott bland flera som omnämndes som "synnerligen enkla att bedöma var erkänt snatteri (prop. 1968:82 s. 58). Vi är givetvis medvetna om att även sådana brott ibland kan krä- va vissa juridiska bedömningar som – i vart fall för en lekman – inte alltid är lätta att göra. I vårt betänkande Snabbare lagföring 2 – Förenklad brottsutred- ning (SOU 2001:93) har vi lämnat förslag som innebär att tillämp- ningsområdet för bestämmelserna i nuvarande 23 kap. 22 § RB av- sevärt utvidgas. Vi har också lämnat förslag som innebär lättnader i dokumentationskraven om ett brott utreds i förenklad form. För en sammanfattande redogörelse för innehållet i det betänkandet hänvisas – förutom till det betänkandets sammanfattning - till av- snitt 4.2 ovan. En annan faktor som har lyfts fram och som är av betydelse när man skall försöka att minska de totala genom- strömningstiderna inom rättsväsendet är frågan om att försöka minska antalet överlämnanden – såväl interna som externa - av mål eller ärenden. Med externa överlämnanden avses här den situationen när t.ex. polisen redovisar och överlämnar ett ärende till åklagare eller när åklagaren väcker åtal i domstol. Exempel på ett internt överläm- nande är när man byter utredningsman, åklagare eller domare i ett ärende eller mål. Det har framförts synpunkter på att allt för många sådana över- lämnanden, förutom att öka genomströmningstiderna, även kan påverka kvaliteten på det arbete som utförs (jfr reviso- rers , 1998/99:9 s. 6). I det följande redovisas den rättsliga reglering som finns när det gäller förenklade former av lagföring och något om reglernas historia (avsnitt 6.2) samt också tidigare överväganden när det gäll- er ordningsbot och snatteri (avsnitt 6.3). Därefter redovisas viss statistik (avsnitt 6.4) och slutligen våra överväganden (avsnitt 6.5). 23 kap. RB om förundersökning och förenklat utredningsförfarande I 23 kap. RB finns bestämmelser om förundersökning. Förunder- sökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av an- nat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. I vissa fall behöver dock förundersökning inte inledas. Ett sådant fall är om det är uppenbart att brottet inte går att utreda (1 §). Förundersökning behöver inte heller genomföras, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter (22 §). Det finns ock- så vissa ytterligare fall, som dock saknar betydelse i det nu aktuella sammanhanget. Som har redovisats i det föregående har vi i vårt tidigare betän- kande SOU 2001:93 föreslagit en utvidgning av tillämpningsområ- det för det förenklade utredningsförfarandet i 23 kap. 22 § RB. Åtalsunderlåtelse regleras i bl.a. 20 kap. 7 § RB. Åklagare får enligt 20 kap. 7 § första stycket RB besluta att underlåta åtal för brott i fyra särskilt angivna situationer under förutsättning att något vä- sentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts. De fyra särskilt angivna situationerna när åtalsunderlåtelse kan meddelas är följande. N Bötesfallen, dvs. om det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter. N Villkorligdomfallen, dvs. om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderlåtelse. N Konkurrensfallen, dvs. om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet. N Abnormfallen, dvs. om psykiatrisk vård eller insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade kommer till stånd. Åtal får enligt bestämmelsens andra stycke underlåtas även i andra fall än de nu nämnda, om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och det med hänsyn till omständigheterna inte heller krävs av andra skäl att åtal väcks. När det gäller lagöverträdare under finns särskilda regler om åtalsunderlåtelse i LUL (se nedan). En polisman kan inte meddela åtalsunderlåtelse. För polisens del finns i stället möjlighet att meddela rapporteftergift (9 § Pl). Här skall framhållas att utrymmet för att meddela rapporteftergift är avsevärt mindre än för att meddela åtalsunderlåtelse. Bestämmelsen om rapporteftergift lyder. När en polisman får kännedom om ett brott som hör under all- mänt åtal, skall han lämna rapport om det till sin förman så snart det kan ske. En polisman får dock lämna rapporteftergift om brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter. RPS har meddelat föreskrifter och allmänna råd när det gäller rap- porteftergift (RPSFS 2000:36, vilka finns intagna i FAP 101-2). Där finns bl.a. allmänna råd om vad som avses med obetydliga brott respektive brott som bedöms uppenbart föranleda böter. Följande sägs när det gäller begreppet obetydliga brott. Vid en bedömning av om ett brott är obetydligt bör hänsyn tas till samtliga föreliggande omständigheter. Ett brott bör bedömas som obetydligt bl.a. om det framstår som bagatellartat och föga Det bör också beaktas vilka resurser som bedöms åtgå för att lagföra den misstänkte. Om lagföring är påkallad från allmän synpunkt, bör brottet inte anses obetydligt. Brott som har inneburit påtaglig fara för någons liv eller hälsa el- ler för värdefull egendom bör inte anses som obetydligt. Exempel på brott för vilka rapporteftergift bör kunna lämnas ef- tersom brottet är obetydligt är enligt de allmänna råden mycket lindriga former av bedrägligt beteende, egenmäktigt förfarande, snatteri samt obetydliga överträdelser av vissa specialstraffrättsliga bestämmelser. Vad gäller frågan om vilka brott som bedöms uppenbart föranle- da böter krävs enligt de allmänna råden att det för den beslutande polisen står klart att endast böter kan komma i fråga. I samma allmänna råd anges även vissa fall när rapporteftergift inte bör lämnas. Där nämns bl.a. att enbart den omständigheten att en polis anser sig kunna utgå ifrån att åtal inte kommer att väckas eller att förundersökning inte kommer att inledas inte utgör skäl för beslut om rapporteftergift. Rapporteftergift kan meddelas antingen eller i efter- hand (4 § FAP 101-2). RPS har också meddelat föreskrifter om dokumentation och underrättelse när det gäller rapporteftergift (5 § FAP 101-2). Bl.a. gäller att en underrättelse om ett beslut om rapporteftergift till den som inte fyllt om möjligt bör lämnas i närvaro av vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård. 48 kap. RB om strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot Frågan om ansvar för brott som hör under allmänt åtal får under de förutsättningar som anges i 48 kap. RB tas upp av åklagare genom strafföreläggande eller av polisman genom föreläggande av ord- ningsbot. Sådana förelägganden som har nämnts träder i stället för åtal i den utsträckning som framgår av bestämmelsen i 48 kap. 3 § RB (48 kap. 1 § RB). Båda instituten är avsedda att utgöra enkla och effektiva instrument för att beivra mer bagatellartad brottslig- het. Strafföreläggande innebär att den misstänkte till godkännande eller föreläggs ett bötesstraff efter vad åklagaren anser att brottet bör föranleda. der vissa förutsättningar avse villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter. Ett strafföreläggande får också omfatta enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet. Föreläggande av ordningsbot innebär att den misstänkte, ome- delbart eller inom , föreläggs ett bötesstraff på visst när- mare angett sätt. Är brott förenat med egendoms förverkande, an- nan sådan särskild rättsverkan eller särskild rättsverkan i form av avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond, skall också den- na föreläggas den misstänkte till godkännande. Detsamma gäller kostnad för blodprovstagning och blodundersökning som avser den misstänkte och som har gjorts för utredning om brottet (48 kap. 2 § RB). Har ett föreläggande enligt kapitlet utfärdats till godkännande , får frågan om ansvar för brottet tas upp på nytt innan har gått ut endast om den misstänkte har förklarat att han inte godkänner föreläggandet. Har ett föreläggande godkänts, gäller det som en dom som har vunnit laga kraft (48 kap. 3 § RB). Bötesstraff får föreläggas genom strafföreläggande beträffande brott, för vilket böter ingår i straffskalan, dock inte normerade bö- ter. Det finns dessutom särskilda bestämmelser om föreläggande av bötesstraff för brott som har begåtts av någon som är (se nedan). Bestämmelsen i 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB är till- lämplig vid föreläggande av bötesstraff (48 kap. 4 § första stycket RB). Bestämmelsen i 34 kap. 1 § BrB handlar om den situationen då någon som har dömts till en viss påföljd i en tidigare rättegång har begått nya brott. I 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB föreskrivs att det då är möjligt att döma särskilt till påföljd för det nya brottet. Villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter får föreläggas genom strafföreläggande i fall då det är uppenbart att rätten skulle döma till sådan påföljd. Detta gäller dock inte för brott som har begåtts av någon som inte har fyllt eller om det finns anledning att förena den villkorliga domen med en föreskrift om samhällstjänst (48 kap. 4 § andra stycket RB). Det finns vissa inskränkningar när det gäller behörigheten att ut- färda strafföreläggande med villkorlig dom. får nämligen inte utfärdas av en assistentåklagare (3 § RÅ:s före- skrifter om strafföreläggande, RÅFS 1998:3). I vissa situationer får strafföreläggande inte utfärdas. Det gäller om förutsättningar för allmänt åtal inte föreligger eller om det i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte, vilka enligt åklagarens vetskap föreligger till bedömning. Strafföreläggande får inte heller utfärdas om målsäganden förklarat att han avser att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet som avser annat än betalningsskyldighet eller om talan om företagsbot skall föras i an- ledning av brottet (48 kap. 5 § RB). Har målsäganden anmält enskilt anspråk avseende betalnings- skyldighet i anledning av brottet och är omständigheterna sådana att åklagaren enligt 22 kap. 2 § första stycket RB är skyldig att ut- föra målsägandens talan, skall också det enskilda anspråket föreläg- gas den misstänkte till godkännande (48 kap. 5 a § RB). Det finns också bestämmelser om bl.a. vilka uppgifter ett straff- föreläggande skall innehålla (48 kap. 6 § RB), hur ett strafföreläg- gande godkänns (48 kap. 9-11 §§ RB) och rättelse av strafföreläg- gande (48 kap. 12 a § RB). Särskilt om föreläggande av ordningsbot Föreläggande av ordningsbot får utfärdas beträffande brott, för vil- ket inte stadgas annat straff än penningböter och ej heller norme- rade böter och för vilket ordningsbot bestämts på sätt som före- skrivs i 48 kap. 14 § (se nedan). Bestämmelserna om ordningsbot är inte tillämpliga, om det för allmänt åtal finns särskilda villkor (48 kap. 13 § RB). I 48 kap. 14 § RB finns vissa ytterligare förutsättningar för ord- ningsbot angivna. Regeringen får enligt bestämmelserna i denna paragraf meddela föreskrifter om det högsta belopp, till vilket ord- ningsbot får bestämmas, och om andra begränsningar för använd- ningen av föreläggande av ordningsbot. Vidare gäller att RÅ, i samråd med RPS, väljer ut de brott för vilka ordningsbot skall bestämmas. RÅ bestämmer för olika brott ordningsbotens belopp. Därvid anges även grunder för beräkning av gemensam ordningsbot för flera brott. Om det finns särskilda skäl, får RÅ uppdra åt överåkla- gare som är myndighetschef inom åklagarväsendet att i fråga om vissa brott bestämma ordningsbotens belopp. Något regeringsbeslut som begränsar den högsta bötesnivån för en ordningsbot finns inte. genom bestämmelsen i 5 § ordningsbotskungörelsen (1968:199) utnyttjat möjligheten att begränsa användningen av ordningsbot. Begränsningen avser möjligheten att vid ordningsbot ta med också förverkande (se nedan). Med stöd av bestämmelsen i 48 kap. 14 § RB har RÅ meddelat föreskrifter om ordningsbot för vissa brott (se nedan). Föreläggande av ordningsbot får inte utfärdas, om den misstänk- te förnekar gärningen, om det i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte, vilka enligt polismannens vetskap föreligger till bedömning, eller om det föreligger anledning att anta att talan om enskilt anspråk kommer att föras. Föreläggande bör inte heller utfärdas, om det i annat fall kan an- tas vara påkallat att åklagare prövar frågan om strafföreläggande eller åtal för brottet (48 kap. 15 § RB). Föreläggande av ordningsbot skall avfattas skriftligen och under- tecknas av polismannen. Föreläggande bör utfärdas i den misstänk- tes närvaro, varvid den misstänkte skall få tillfälle att godkänna föreläggandet. Om föreläggande utfärdas i den misstänktes frånvaro (s.k. kon- torsföreläggande) eller om en misstänkt, som är närvarande när fö- reläggande utfärdas, behöver rådrum, får polismannen skicka eller ge föreläggandet till honom för senare ställningstagande till frågan om godkännande (48 kap. 16 § RB). I 48 kap. RB finns också bestämmelser om bl.a. vilka uppgifter ett föreläggande av ordningsbot skall innehålla, om rättelse av före- läggande av ordningsbot och om återkallelse av föreläggandet (48 kap. 6, 12 a, 17 och 18 §§ RB). Regeringen får förordna att föreläggande av ordningsbot får ut- färdas även av åklagare och tulltjänsteman (48 kap. 20 § RB). Såda- na bestämmelser finns i 2 § ordningsbotskungörelsen. I 59 kap. RB finns bestämmelser om klagan över domvilla m.m. I kapitlet finns även regler om klagan över godkända strafföreläg- ganden och godkända förelägganden av ordningsbot. Ett strafföreläggande skall efter klagan undanröjas bl.a. om god- kännandet inte kan anses som en giltig viljeförklaring, om det vid ärendets behandling har förekommit sådant fel, att föreläggandet bör anses ogiltigt eller om föreläggandet av annan anledning inte överensstämmer med lag. Har strafföreläggande undanröjts, får