frs · GQ12550 · 2003-03-05 00:00:00 — Svar på fråga 2002/03:550 om ansvar för brott har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att man ska kunna straffa personer som varit närvarande när ett brott begåtts utan att det går att avgöra vem som begått brottet. Frågan ställs mot bakgrund av ett domstolsavgörande där två personer blivit frikända efter att ha stått åtalade för att ha dödat sitt barn. Som väl känner till kan jag som justitieminister inte uttala mig om enskilda fall. Rent allmänt kan jag dock säga att frågan om hur ansvarsbedömningen ska göras när flera personer befunnit sig på en brottsplats men det inte går att klarlägga vem av dem som utfört brottet eller om de utfört brottet tillsammans, inte är ny. Bland annat aktualiserades den i samband med det så kallade Lindomefallet. Lindomefallet har analyserats grundligt, bland annat av , som i sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185), kom fram till att de nuvarande straffrättsliga och straffprocessuella reglerna motsvarar de krav man bör ställa i en rättsstat, och att inga ändringar borde göras i regelverket. I stället framhöll utredningen vikten av att säkra bevis i fall som . Utredningen hänvisade i det sammanhanget till rekommendationer som meddelats av Riksåklagaren när det gäller hur förundersökningar ska bedrivas och hur åtal avseende grova våldsbrott med flera inblandade ska utformas. Utredningens slutsatser delades av en enig remissopinion. I propositionen (2000/01:85) Förberedelse till brott m.m. där denna fråga behandlas gjordes inte heller någon annan bedömning. Dagens lagstiftning innebär att var och en som deltar i ett brott kan straffas allt efter sin grad av medverkan, antingen som gärningsman, anstiftare av brottet eller medhjälpare till brottet. Medverkansreglerna är mycket vidsträckta och föreskriver ansvar för den som antingen genom ett aktivt eller passivt beteende kan anses ha främjat ett brott. Varje medverkande är dessutom självständigt ansvarig, det vill säga oberoende av om det är möjligt att straffa någon annan medverkande. För att någon ska kunna dömas krävs dock att det är bevisat att vederbörande verkligen har medverkat i den brottsliga gärningen. Utgångspunkten är det stränga beviskrav som gäller i brottmål. Att beviskravet är strängt återspeglar den vikt vi fäster vid rättssäkerheten. Det är endast i de fall där det är ställt bortom rimligt tvivel att den åtalade är skyldig till brottet som han eller hon ska dömas. När den så kallade Lindomeproblematiken diskuteras förs i debatten ofta fram olika förslag på regeländringar. Inte sällan tar förslagen sin utgångspunkt i att de inblandade personerna ska kunna dömas trots att man inte säkert kan säga var skulden ligger, det vill säga man låter den bristande kunskapen om vad som hänt drabba de tilltalade. Sådana förslag är enligt min uppfattning helt oacceptabla. Det beror på att effekten kan bli att oskyldiga personer kan komma att bestraffas. Jag anser därför att det inte i första hand är förändrad straffrättslig eller straffprocessuell lagstiftning som behövs. Den viktigaste åtgärden för att motverka Lindomeproblematiken är i stället att se till att brott utreds snabbt, effektivt och noggrant så att man med säkerhet kan slå fast hur brotten gått till. Avgörande för en framgångsrik utredning är de förstahandsåtgärder som vidtas på platsen för brottet. Polisen arbetar därför aktivt med att bland annat utbilda fler kvalificerade förundersökningsledare. För att säkra viktigt bevismaterial i inledningsskedet arbetar man också för att personal med god kompetens inom detta område ska finnas tillgängliga alla tider . Jag är förvissad om att den tekniska och medicinska utvecklingen i förening med än mer utvecklade brottsutredningsmetoder kommer att leda till en ur samhällssynpunkt mer tillfredsställande utgång i eventuella framtida Lindomefall. Regeringen arbetar fortgående med dessa frågor.