prot · GQ0996 · 2003-05-05 00:00:00 — Målet är att den svens-ka hälso- och sjukvården även fortsättningsvis skatillhandahålla högspecialiserad vård och kunskapsut-veckling i världsklass.Regeringen fattade därför beslutom att inrätta ett projekt med uppgift att göra en över-syn av den högspecialiserade vården. Syftet medöversynen är att komma till rätta med vissa problemsamt att skapa förutsättningar för en god utvecklingoch effektiv resursanvändning.Projektet om den högspecialiserade vården sam-råder också med den inrättade Ansvarskom-mittén. En del av uppdrag är justatt se över hur väl landstingen klarar sina välfärdsåta-ganden utifrån demografiska, samhällsekonomiskaoch teknologiska förändringar.Strukturen för de medicinska specialiteterna harvarit föremål för en översyn, och Socialstyrelsensrapport med förslag till ändringar har föranlett vissoro och många synpunkter. näm-ner bland annat att patientorganisationer runtom ilandet värnar om sina specialiteter och samlar innamn till protestlistor.Socialstyrelsens förslag är nu ute på remiss tilloch med . Därigenom ges alla som berörsav förslaget goda möjligheter att lämna synpunkter.Jag har mot denna bakgrund inte för avsikt att fö-rekomma pågående utredningar och remissbehandlinggenom att vidta några åtgärder.Anf. 36 ():Herr talman! Tack för det utförliga svar som jagfick.Människor känner sig otrygga och rädda för att deinte ska få vård när de blir sjuka. Den ängslan visadesig när kom med den här rapporten.Då blev det väldigt tydligt. Man är ängslig för ned-dragningar inom sjukvården, för det drabbar denenskilde.Nu är ju inte alls alla ängsliga - inte de som ärfriska, de som på något vis arbetar och fungerar somom det aldrig skulle hända någonting med just deraskroppar och som om det aldrig skulle kunna hända attde skulle brytas ned av en allvarlig eller dödlig sjuk-dom. Det är nämligen de med livshotande sjukdomarsom har det svårast i de här lägena. Det är de som blirjätteoroliga när kompetensen inte finns kvar ens på destora universitetssjukhusen.På de stora universitetssjukhusen har under de se-naste åren kvaliteten dränerats. Grundbemanningenav specialister tas bort helt eller delvis. Det här är enutveckling som vi inte vill se.Just i , som jag kommer ifrån, har star-ka röster gjort sig hörda gällande den specialistgruppsom arbetar inom gynekologisk cancer. Där har pati-entorganisationen vädjat att specia-listen ska få behållas. Andra patientorganisationeröver landet värnar sina specialiteter genom namnin-samlingar och protestlistor.Det är mot bakgrund av det här som vi ska se deninterpellation som jag har skrivit till ministern. Vadfinns det bakom namninsamlingarna från patientor-ganisationerna? Vad finns det över huvud taget bak-om detta oerhört starka engagemang i patientorgani-sationer? Jo, en oro. Och vi får inte blunda för att densvenska sjukvården i flera avseenden håller på atthalka efter rejält i förhållande till många andra länder.Ett av problemen här är att den sjukvård som vi villatt alla ska ha möjlighet att få nu inte fås av någon. Imånga andra länder kan man åtminstone tillskansa sigoch få den, och den upplevs som möjlig och tillgäng-lig.I det svar som ministern ger ser jag att det finnsnågra problem som inte berörs. Ett av de stora pro-blemen är ju faktiskt utbildningsplatser för specialis-ter.Ministern nämner i svaret att man tar fram under-lag som ska hjälpa landstingen att klara anställning-arna och visar vilket behov som finns. Men det räckerinte. Underlaget måste beaktas så att det finns specia-lister att tillgå. skrev jag själven interpellation just om den svårigheten att man intehar utbildningsplatser inom högskolan så att vi fårspecialister till en vård för de äldre och de behov somfinns. Hur har ministern funderat på de frågorna?Anf. 37 Socialminister ():Herr talman! tar i själva verketupp flera olika problemställningar. Låt mig först sägaatt diskussionen om specialistindelning och specia-listkompetens är en fråga som inte i något avseendeär enbart en svensk frågeställning. Den diskussionenpågår i hela den internationella sjukvården. Fråge-ställningen är, kort sagt, följande: Hur långt ska spe-cialiseringen och subspecialiseringen i sjukvårdengå? Om den går för långt finns det en risk att manmöter specialister som är specialister på en del av dendiagnos som är ställd och att de inte kan ge råd ellerhjälp ifall den inte faller precis inom deras specialitet.Det är den frågeställningen som diskuteras över helavärlden.Socialstyrelsens uppgift har varit att se över hur viska dela in specialistkompetensen i . Det ärmöjligt att de har dragit fel gränser. Det är möjligt attderas förslag inte tillgodoser kraven på en bra specia-listsjukvård i . Men det handlar inte ett ögon-blick om att undanhålla kompetens eller kunskap förpatienten utan om att diskutera hur många specialite-ter vi ska ha och hur de ska utvecklas.Den frågan är nu ute på remiss. En del patientor-ganisationer har uppfattat det som att det allmänt setthandlar om att rusta ned tillgången till adekvat läkar-vård. Det gör det inte. Det är inte avsikten. Förslagenskulle inte heller, såvitt jag kan se, leda till det.Nu ska vi lyssna till remissopinionen och se hur viska hantera förslag. Men det haregentligen ingenting att göra med den specifika ut-vecklingen i svensk sjukvård utan det är en debattsom förs om de medicinska specialiteterna runtom ihela den utvecklade världen.Den andra frågan handlar om utbildning av speci-alister, om sjukvårdshuvudmännens ansvar för att setill att man utbildar tillräckligt många specialister förde behov som finns . Där har vi nu införtett system där ger stöd för rekryteringoch också för utbildning. Det är ganska nytt. I börjanpå året fick vi den första resultatrapporten från derasarbete. Det är spännande att se vad det betyder somstöd för huvudmännen.Det är landstingen och sjukvårdshuvudmännensom ska ansvara för verksamheten. Vad vi ska görafrån statens sida är att ge tillräckligt underlag för attde ska kunna anpassa sina resurser så att de verkligenmotsvarar de framtida behoven.Jag tror att vi är på väg att få ett ganska bra sy-stem med ett bra samspel mellan den centrala nivån -företrädare för - och sjukvårdshu-vudmännen, så att vi slipper uppleva en situation därvi har en uppenbar brist på specialister på några om-råden. arbete är ett sätt att komma tillrätta med det. Det har påbörjats på riktigt allvar.Anf. 38 ():Herr talman! Det låter ju hoppfullt. Men det finnsett problem. Vi är ju också specialister. Även politisktkan vi bli specialister. Då glömmer man bort helhe-ten.Utbildningsdepartementet och utbildningsminis-tern har naturligtvis ansvar för att det finns tillräckligtmånga platser på medicinarutbildningen. Där har vikö i vårt land och svårt att få de utbildningsplatsersom behövs för det framtida behovet. Där behövs,vad jag kan förstå, ett samarbetsförfarande mellanministrarna. Här finns problem.Jag har själv varit handledare ett flertal omgångartill blivande docenter, så jag känner rätt väl till forsk-ningsarenan inom några av de ämnesområden somfinns inom medicinen. Där kan man se att forskning-en ligger långt framme. Forskare är specialister ochmycket duktiga. Men vi kanske inte har den typen avapparatur eller teknisk utrustning för att utvecklakunskap om metoder som vore mycket mer skon-samma för patienter. Jag tänker på det senaste somjag var involverad i som handlar om olika typer avhjärtbesvär. Vi kanske fortfarande kör med kontrast-medel därför att vi inte har den senaste typen av rönt-genapparater. Vi har helt enkelt inte haft råd att köpain det. Sjukvårdshuvudmännen har inte haft det.Det är den typen av problem som gör att även omvi utbildar specialister kanske de inte till fullo kanutveckla sin specialistkunskap och hjälpa till att an-vända den kliniskt, för den tekniska utrustningenfinns inte. Där ligger vi inte långt framme i vårt land.Där kan vi inte jämföra oss internationellt och tro attvi ligger i framkant. Därför tror jag att vi måste för-söka se över den samordnade insatsen. Jag tänker migockså att ohälsotalen, som vi alla brottas med och haruppe i många debatter hit och dit, också bygger på attmänniskor inte får den vård som behövs i det avseen-det.Det är jättebra att man tar fram underlag som skahjälpa landstingen men vi behöver utbildningsplatseratt tillgå och pengar till den här typen av vård.Ministern talade om ett projekt där man hade fått iuppgift att göra en översyn av den högspecialiseradevården. När ska det projektet komma med sina resul-tat? Det vill jag gärna veta.Vi vet att det behövs utbildningsplatser och forsk-ning. Därför är det viktigt att vi hittar ett sätt att sam-ordna de olika områdena. Behovet av grundutbild-ningsplatser som vi kan se när man undersöker beho-ven inom sjukvården bör också finnas med i en hög-skoleproposition eller forskningsproposition. Jag villhöra ministerns svar också på den frågan.Anf. 39 Socialminister ():Herr talman! Den ordning som vi har arbetat medhittills i den svenska sjukvården innebär att den na-tionella nivån, det vill säga staten och regeringen, äransvarig för att se till att vi har tillräckligt stor utbild-ning på universitetsnivå och högskolenivå när detgäller sjuksköterskor och läkare. Det ansvaret är stat-ligt. har antalet utbildningsplatser ökat de senasteåren, både för sjuksköterskor och läkare. Frågan ärom det är tillräckligt i förhållande till behoven. Vi skagöra en utvärdering av det och se vilken omfattningutbildningen ska ha framöver.Här har det funnits olika bedömningar. Vi hade ensituation där läkarfacken och också övriga organisa-tioner inom sjukvården inte tyckte att det fanns ettbehov av att öka utbildningen kraftigt. De tyckte attdet egentligen inte fanns behov av fler läkare. Men vikom överens om att det fanns ett behov - att det fannsett underskott och att vi behövde utöka utbildningen.Nu sker en ganska kraftig ökning. Där har staten ettansvar.Sedan har staten också ett ansvar för att hjälpa ochbistå sjukvårdshuvudmännen när det gäller planering-en för specialistutbildningen. Det gäller alltså nästasteg i utbildningen, att vi har tillräckligt många speci-alister. Det arbetar nu med.Den fråga som vi har anledning att ställa oss ärom det är en bra arbetsfördelning eller om staten harett vidgat ansvar när det gäller utvecklingen av denhögspecialiserade vården. Det gör också YvonneAndersson. Gäller ansvaret inte bara utbildning utanockså forskning, utbildning på plats, det vill sägasjukvårdshuvudmännens ansvar, och samordningmellan olika sjukvårdshuvudmän? Det är det sommotiverar att vi gör en särskild översyn av den hög-specialiserade vården. Projektgruppen är till för att iförsta ledet göra en översyn av hur det ser ut ochvilka problemområdena är. Vi kommer att få en förstadiskussionsrapport . I slutet på åretkommer deras mer övergripande översyn.Den ska bli föremål för en offentlig diskussion.Efter det ska vi bestämma oss för hur vi går vidare iutredningsarbetet för att se i vilken mån vi behöverlägga fram förslag för för att ändra spel-reglerna, formerna för samverkan mellan den natio-nella nivån och sjukvårdshuvudmännen.Det är en jättespännande diskussion. Det finns,som säger, ett fält av osäkerhetom vem som egentligen har ansvaret. Vi kan säga attdet är sjukvårdshuvudmännen, men många sjuk-vårdshuvudmän säger att de skulle behöva ett meraktivt stöd från den nationella nivån för att klara sinaåtaganden. Det är det som detta projekt nu tittar på.Vi kommer att få många tillfällen att diskuterasamspelet mellan staten, det vill säga regeringen ochriksdagen, och statliga myndigheter å ena sidan ochsjuvårdshuvudmännen å andra sidan när det gällerutvecklingen av den specialiserade sjukvården.Anf. 40 ():Herr talman! Jag får tacka för det svaret - det varmycket tillfredsställande. Jag ser fram emot detta.Det jag också kan tycka är anmärkningsvärt är detsom har hänt den senaste , då vi i höggrad har brutit ned den medicinska forskningen. Tidi-gare fanns forskningsmiljöer med grundforskningfram till klinisk utprövning och så vidare, och de helamiljöerna har vi numera inte kvar. Sannolikt beror detpå uppdelningen av ansvaret. Det kanske finns anled-ning att återkomma och diskutera det. Där tror jag attvi är överens; vi vill ha det så bra som möjligt. Dåhandlar det om på vilket sätt vi ska få det.En sista fråga är denna: Kan jag gå tillbaka till depatienter som är oroliga och meddela dem att Social-styrelsens rapporteringar och förslag egentligen inteär förslag som med säkerhet kommer att antas, utanatt det handlar om en översyn där flera aspekter ochkanske till och med flera projekt finns med i det slut-liga ställningstagandet från regeringens sida? Är detett svar man kan ge?När vi talar om ansvarsnivåer, var beslut ska fattasoch vem som har ansvar för vad handlar det ytterstom patienter som vill ha vård, människor som villleva längre och som vill ha den hjälp de kan få för ettbättre liv. Kan jag lämna ett lugnande besked?Anf. 41 Socialminister ():Herr talman! Om jag förstår ska hon ge följande besked, och i så fall är viöverens.Socialstyrelsen har lämnat sitt förslag när det gäll-er specialistindelningen och specialistkompetenser.Det har regeringen inte tagit ställning till - det är utepå remiss. Vi har över huvud taget inte tagit ställningtill någon del av detta, och vi ska lyssna noggrant tillremissopinionen. Det är ett viktigt besked.Det andra är att inget av de förslag som finns därsyftar till att minska eller försämra möjligheten förden enskilde patienten att få adekvat vård eller att fårätt kompetens i vården. har börjatmed en diskussion om hur många specialiteter vi skaha och hur vi ska gruppera in de olika specialiteternaför att just kunna ge patienten den bästa vården. Omdet är rätt indelning de har gjort och om det är rättavgränsningar är sannerligen en öppen fråga, och viska lyssna noggrant till vad patientorganisationerlikaväl som andra som har synpunkter på det har attframföra.Överläggningen var härmed avslutad.11 § Svar på interpellation 2002/03:267 omosteoporosAnf. 42 Socialminister ():Herr talman! har frågat migvilka åtgärder jag avser att vidta för att man ska tidigtkunna diagnostisera osteoporos.Osteoporos, eller benskörhet, innebär en förtun-ning av benstommen, vanligtvis som en del av detbiologiska åldrandet. Ett stort antal faktorer bidrar tillatt mängden benvävnad i skelettet minskar med ål-dern och ökar risken för frakturer. Osteoporos kanvara primär, det vill säga orsakad av naturligt åldran-de, menopaus och livsstil - kost, motion, rökning ochalkohol. Den kan också vara sekundär, orsakad avpåvisbara sjukdomar eller som en följd av läkeme-delsbehandling. Osteoporos ger inga besvär innan enfraktur inträffar.En rad riskfaktorer för osteoporos kan inte påver-kas, till exempel ålder, kön och genetiska förutsätt-ningar. Andra riskfaktorer kan påverkas och därmedminska risken för frakturer, och det gäller till exem-pel fysisk inaktivitet, rökning, nedsatt syn och fallbe-nägenhet.Statens beredning för medicinsk utvärdering() gör en bred genomgång av detvetenskapliga underlaget för hur man kan förebyggaosteoporos och frakturer, för hur man kan hitta indi-vider med ökad risk för osteoporos och diagnostiseraoch behandla dessa samt bedöma de hälsoekonomiskaoch etiska aspekterna för dessa olika åtgärder. Resul-tatet av detta arbete kommer att redovisas senare i år.I detta sammanhang kommer man att få svar påvilka diagnostiska metoder som har en bra precisionoch bra noggrannhet för att kunna förutsäga risken förfrakturer. Osteoporos är en riskfaktor för fraktur, mendefinitionsmässigt inte ett förstadium till en sjukdom.En eventuell screening med bentäthetsmätning skasåledes ej jämföras med till exempel en mammografi-screening, där syftet är att identifiera en sjukdom i etttidigt stadium.Bentäthetsmätningar fyller en viktig funktioninom sjukvården för att utreda enskilda patienter medhög risk för frakturer och därmed kunna föreslå före-byggande åtgärder. Flera läkemedel finns inregistre-rade för att motverka och behandla osteoporos. Ävenmekaniska skydd finns för att mildra skador vid fall-olyckor. Det finns dock inga data som motiveraren allmän screening med bentäthetsmätning.Jag utgår från att den systematiska kunskapssam-manställning som SBU kommer att läggafram om att förebygga, diagnostisera och behandlaosteoporos kommer att kunna vara till stort stöd förhälso- och sjukvården i denna viktiga fråga.Anf. 43 ():Herr talman! I den här frågan är vi inte överens.Jag menar att det finns data som mer och mertyder på att vi borde göra en genomgång så att detfinns möjlighet att på ett tidigt stadium diagnostiseraosteoporos.Ohälsotalen stiger. Det måste finnas i bakhuvudetpå oss alla att det är ett samhällsproblem. Osteoporosär en sjukdom, som också ökar alltmer. Antalet frak-turer som beror på denna sjukdom är mer än70 000. Av kvinnor i kommer cirka en av treatt drabbas av den här sjukdomen under sin livstid,och av männen en av åtta.Sverige har ett större antal än övriga länder. Trotsdetta tycks medvetenheten vara mycket dålig här,åtminstone om vi ser åtgärderna.I kan man gå in på ett apotek och mätaom man har tendenser, för att sedan uppsöka en läka-re. Jag tar det som exempel eftersom jag var där medmin syster, som gjorde detta och kunde få en behand-ling väldigt snabbt.De frakturer som följer av osteoporos är oerhörtkostsamma både för den enskilde och för samhället.Ofta är det just en höft- eller kotfraktur som gör attäldre kan klara sig själva utan måste pla-ceras i långvården.Samtidigt - och det är det här jag vill komma åt -finns det bot för sjukdomen om den upptäcks itid. Jag håller alltså inte med om att osteoporos inte ären sjukdom förrän man har fått en fraktur. Jag menaratt det är en sjukdom när skelettet bryts ned på dettasätt redan innan frakturen har skett.Tillräckligt tidig identifiering av individer somhör till den grupp som riskerar att få sjukdomen kanhjälpa om man rekommenderar ett annorlunda livs-mönster. måste man ta till dyra behandlingaroch mediciner. Behandlingen är i princip kostnadsfriom man upptäcker sjukdomen tillräckligt tidigt, mendå måste man upptäcka den redan innan individen harnågra symtom.Jag har själv mött det här. Eftersom jag hade ensyster som drabbades av detta funderade jag: Kanskejag borde göra en sådan mätning så att jag får vetadet, och då kan jag ändra mitt livsmönster så att jagaldrig utvecklar en sådan sjukdom. Men icke - i daghar man inte möjlighet att göra en sådan mätning omman inte är sjuk, det vill säga inte har en fraktur ellerliknande.Det är det här som jag vill komma åt genom denmetod som i har. Jag har alltså varitoch besökt dem, granskat metoden och blivit fascine-rad - och den säljs över världen. Genom en enkeldigitalröntgen av fingrarna kan man konstatera vilkamänniskor som finns i riskzonen. Jag skulle vilja göradetta, men det går inte i Sverige.Kan ministern tala om vad man ska göra?Anf. 44 ():Herr talman! Det här handlar faktiskt om ensvensk folksjukdom. Det är så olyckligt att vi här iSkandinavien är verkligt drabbade av frakturer tillföljd av benskörhet, och i är vi ännu merdrabbade än i , till och med dubbelt så mycket.Så det här är utbrett.Vi kanske inte ska tala om masscreening, men detfinns lägen mellan att bara undersöka dem som fak-tiskt redan har en fraktur och masscreening.Jag uppfattar att ministern ändå är välvilligt in-ställd till att man ska kunna behandla benskörhet istörre utsträckning, men det gäller alltså att kommalängre på vägen. Därför tycker jag att det här var enväldigt bra interpellation.Det handlar faktiskt inte bara om äldre, utan det ärockså yngre. Dessutom gäller det inte bara kvinnorutan också män. Det görs bland annat en jättestorundersökning i av någon professor, ochdär deltar 1 000 personer från just på grundav detta.Tyvärr får mycket få av dem som är drabbade avbenskörhet diagnos och behandling. Då blir detalla de här mycket dyrbara konsekvenserna, som vihörde interpellanten beskriva. Här har vi faktiskt enchans att genom bentäthetsmätning tidigare finna demsom är på väg att bli drabbade. Detta är en utomor-dentligt stor riskfaktor oavsett om vi vill bedömadetta som sjukligt, bara onormalt, en degenereringeller en följd av någonting annat.Jag menar att detta inte spelar så stor roll. Dethandlar ju om möjligheten att medicinera och hjälpadem som är i riskzonen. är tillgången påbentäthetsmätare mycket låg i vårt land - som samti-digt är så hårt drabbat av detta.Sett i det perspektivet tycker jag faktiskt att mi-nisterns svar är lite njuggt. Därför tog jag mig före attbegära ordet i den här debatten. Man vill kanske inteha allmän screening. Vi får väl se genom SBU om detmöjligen är kostnadseffektivt, för det är väl det somde tittar på, eller hur långtgående kontroll av riskpati-enter vi ska ha. Men det finns ju faktiskt många andrasjukdomstillstånd som är sammankopplade med dethär, så det finns nog fler positiva effekter än vad mankanske i förstone ser.Det är inte bara en riskfaktor när det gäller framti-da frakturer, utan det handlar faktiskt om en behand-ling för att förhindra mycket stora kostnader. Visser-ligen är detta sjukvårdens fråga, men det är mycketsom även rör ministerns arbetsområde, forskning ochutbildning. Det är viktigt att vi sätter i gång och sertill att vi får bentäthetsmätning så att vi också kangöra en fortlöpande utvärdering. Därför vill jag upp-repa interpellantens fråga: Vilka åtgärder avser mi-nistern att vidta utöver att vänta på SBU:s undersök-ning?Anf. 45 Socialminister ():Herr talman! tänker jag att det kanske är enväldig tur att det inte är riksdag som be-stämmer behandlingsmetoder i svensk sjukvård. Tillsist måste man ju bestämma sig för vem man skaförlita sig till. Och vi har i ett ganska brasystem när det gäller att försöka fånga upp den medi-cinska sakkunskapen och kunskapsnivån när det gäll-er sjukvården.Det händer två saker när det gäller frågan om os-teoporos.Det ena är att så sent som , alltså 2001, utfärdade nyarekommendationer när det gäller behandling av oste-oporos. Efter många debatter i , där fråganhar varit uppe, deltog i en konsen-suskonferens - jag tror att man även var med ocharrangerade den - som gällde forskare i . Deskulle komma fram till vad man i den medicinskaforskningen är ense om, vilka behandlingsmeto-der som är att rekommendera och vad man ska re-kommendera svensk sjukvård.Dessa rekommendationer gick ut , och dethär var ett resultat av detta märkliga faktum att det ärstörre problem i nordiska länder och att vi har störreproblem i än i övriga nordiska länder. Nufinns dessa rekommendationer. Det är dem somsvensk sjukvård följer.Det andra handlar om att diskutera behovet av flerbentäthetsmätningar utan att man har just masscree-ningar. Hur mycket ska man satsa på detta, och vilkametoder ska användas? Det arbetar SBU med, och viväntar nu på SBU:s rekommendationer.Jag tror att det är klokt att avvakta den sakkun-skap vi har och avvakta dessa genomgångar av detfaktiska kunskapsläget innan man bestämmer sig.Åtminstone tycker jag att det är rimligt att man somminister gör det.Sedan har vi då frågan om den här nya metoden.Glädjande nog håller på attutvärdera den för att se vilket värde den faktiskt har.En sak är att leverantören och de som prövar den justnu är entusiastiska, men sker en utvärdering där vifår veta i vilken mån det här faktiskt är effektivaundersökningar och i vilken mån det är bättre under-sökningar kostnadsmässigt eller medicinskt än andraundersökningar. Så vi får en utvärdering av detta.Det är inte alldeles säkert att leverantören av dethär systemet har rätt, men man har i alla fall rätt att fådetta prövat, och det sker nu en sådan prövning påKarolinska sjukhuset. Då kan vi ta ställning till hurman ska göra och se i vilken mån man ska rekom-mendera den typen av behandling också i övrig sjuk-vård, så att också kan få just denhär metoden i framtiden.Anf. 46 ():Herr talman! Tack ministern för de löftesrika or-den!Det jag vill komma åt handlar om långsiktighetoch kortsiktighet.