prot · GR0948 · 2003-12-12 00:00:00 — I rambeslutet införs härtill en förstärkt uppföljningsmekanism som kommer att säkerställa att medlemsstaterna använder sina straffbestämmelser. Jag är mycket nöjd med den överenskommelse som träffats. Just nu pågår inom en noggrann analys av hur den svenska lagstiftningen förhåller sig till rambeslutets bestämmelser. Den preliminära bedömningen är att rambeslutets straffbestämmelser om prekursorer, det vill säga kemiska ämnen som kan användas vid olaglig narkotikatillverkning, går längre än vad som följer av svensk lag. Det beror bland annat på att rambeslutet ålägger medlemsstaterna att kriminalisera vad som i kan betecknas som försök till försök till narkotikabrott, vilket inte är straffbelagt här. Om denna bedömning står sig kan ett självständigt prekursorsbrott komma att behöva införas i . Regeringen har för avsikt att återkomma till i denna fråga. Då som framställt interpellationen var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav talmannen att i stället fick delta i överläggningen. 45 (m): Jag får börja med att tacka statsrådet för svaret. har blivit fast i flyget, och jag har med kort varsel fått träda in för att ta emot det här svaret och delta i debatten. Jag tycker att det är ett problem att inte får något riktigt svar på den fråga som hon ställer, nämligen vad regeringen tänker göra för att ska kunna ta ställning till den nya lagstiftning som behövs för prekursorsbrotten när rambeslutet kommer att gälla. Vi har både i justitieutskottet och i diskuterat den här frågan och där fått besked om att kommer att gå längre än vad som gäller i . Det är naturligtvis så att har haft goda skäl för den inställning som vi har haft. får vi ändra oss, och det är klart att , som har till uppgift att stifta lag, behöver information på ett så tidigt stadium som möjligt om vilka förändringar som ska ske. Därför undrar man när den här analysen blir klar. Det här är ju ingen nyhet. Frågan har varit på agendan . Det är tyvärr så, och det är delvis det som den här interpellationen handlar om, att regeringen nästan har satt i system att inte komma till med konsekvensändringar. Det är nonchalant och bekymmersamt, för på det sättet undergräver man förmåga att ta sitt egentliga ansvar när det gäller lagstiftningen. Jag är övertygad om att det också är till men för svenska folkets inställning till Europasamarbetet när vi inte kan göra saker i rätt ordning. Därför är det viktigt att vi får förslagen till följdändringar så snabbt som möjligt. Jag förstår av svaret att så snabbt som möjligt är det besked som man vill ge, men jag skulle önska att vi fick ett tydligare besked. Det är väl ändå riktigt att vi tvingas till lagstiftningsförändringar, och då är det lika bra att det kommer . Man kan inte fundera hur länge som helst om vi ändå är med på det här EU-beslutet. 46 Justitieminister (): Det är så att den här politiska överenskommelsen ingicks . Av naturliga skäl kan inte en analys av en överenskommelse göras förrän överenskommelsen har ingåtts det ligger så att säga i sakens natur. Det har alltså precis påbörjats. Jag tror att har på sig för att göra de förändringar som eventuellt kan behöva göras. Det är alltså alldeles för tidigt att kunna säga exakt vad som ska göras. Vi ska ta den tid på oss som behövs för att kunna göra en noggrann analys och ska självklart sedan lägga fram de förslag till som ska ligga till grund för beslut. Vi arbetar alltså med den här överenskommelsen precis på samma sätt som vi har gjort vid tidigare rambeslut och som vi kommer att göra i fortsättningen, om nu inte de förhandlingar inom EU som pågår kommer att innebära att vi får ett annat system . 47 (m): Ja, det träffades en överenskommelse . Ingen ska inbilla mig att departementet inte har känt till de frågor som har diskuterats. Det är klart att man måste göra en analys av konsekvenserna innan man går till förhandlingarna. Det kan ju vara så att analysen i en fråga kan leda till en bestämd ståndpunkt som man ska inta i förhandlingarna. Jag hoppas verkligen att det inte är så att regeringen först väntar och ser vad det blir i de politiska uppgörelserna och sedan går hem och funderar. Då förstår jag att allting kommer i efterhand. Vi måste ha en annan ordning, där man först tar reda på vad konsekvenserna kan vara och vilka lagförslag detta leder till. Då behöver man inte alls vänta i ett till efter ett beslut innan man kan berätta för vad som händer. Endera missuppfattade jag ministern vad gäller turordningen, eller också är det så att man bör fundera över vilken turordning man har. Jag vill vidare passa på att säga att rambeslutet om minimibestämmelser vad gäller narkotika i stora delar är mycket bra. Vi har varit helt överens om att det är positivt för starka hållning i narkotikafrågor, där vi har en ganska tuff inställning, att vi får minimiregler som tvingar fram förbättringar också i en del medlemsländer där vi tycker att man har haft en alltför liberal inriktning. Det här är en mycket liten del av det beslut som är fattat, men det är ändå intressant eftersom det leder till krav på lagstiftningsförändringar i . Jag tycker att det är olyckligt att vi uppenbarligen ska behöva vänta väldigt länge på att få se vad de innebär. Det är kanske inte den största frågan av alla, men principiellt är det en viktig sak att se till att vi får en ordning som gör att kan fatta de beslut och ta det ansvar som har. Regeringen har en väldigt viktig nyckel till att det ska fungera. 48 Justitieminister (): Som mycket väl känner till diskuteras inför ett rambeslut flera olika lösningar och saker, och leder det inte ens till en överenskommelse. Det är fullständigt omöjligt att man skulle göra analyser av varje enskilt förslag därför att det kanske leder till en överenskommelse . Det faller på sin egen orimlighet. Däremot är vi, som också väl känner till, mycket noga med att se till att får information på sådant sätt att man ska kunna känna till allt som händer. känner också väl till att de här ändringarna kommer ganska snabbt i förhandlingarnas slutskede, vilket vi inte alltid tycker är det bästa, men vi ser även då till att genom får den information som behövs. Det är en märklig diskussion som här har uppstått från , där man har lagt sig på samma sida som och och kritiserar själva rambeslutets karaktär. Det blev en totalvändning från sida, vilket inte på något sätt är skyldig till, eftersom hon inte var talesman i de här frågorna. Men känner mycket väl till den totalvändning som gjorde när man försökte kuppa mot regeringen, så att den skulle stå ensam i arresteringszonen enligt terroristdefinitionen. Det pratades efteråt länge om detta bland ledamöter. Jag beklagar verkligen det här, för vi hade tidigare ett väldigt bra samarbete när det gällde Europapolitiken. har ställt sig utanför tillsammans med de EU-kritiska partierna och driver samma linje som de som är emot EU att vi ska ha ett helt annat system, ett system som är omöjligt, vilket förstås de EU-kritiska partierna inser. Detta är djupt beklagligt, för vi skulle behöva ha samma breda uppgörelse som vi hade tidigare. Jag skulle önska att kom in på banan igen när det gäller kriminalpolitik i Europasamarbetet. Men som det är nu gör man inte det utan lägger sig på samma sida som och . Det pågår diskussioner om att man skulle kunna ändra systemet med kvalificerad majoritet. Jag har förstått att stöder det, och det är positivt, men det system som vi har kommer vi i alla fall att få ha till innan den eventuella nya överenskommelsen träder i kraft. Jag vill säga att det system som använder skiljer sig från många andra länders system, där överenskommelserna blir bindande för länderna genom att en överenskommelse träffas i ministerrådet. Vi tycker att det är viktigt att både får besked före en överenskommelse och också får en möjlighet att fatta det formella beslutet om godkännande av den efter en proposition. Såvitt jag känner till har vid samtliga tillfällen bifallit den proposition om godkännande som har lagts fram vid de olika rambesluten. Det är på så sätt det ska fungera. Regeringen förhandlar inte i någon fråga utan att ha stöd i frågorna. Det är det enda möjliga systemet för att kunna fortsätta det Europasamarbete som så väl behövs i kampen mot den internationella brottsligheten. Återigen: Jag skulle välkomna om kommer tillbaka i den frågan med den inställning man hade tidigare. Då skulle vi få ett ännu bredare stöd. 49 (m): Det där är ju trams. är inte EU-negativa. Vi engagerar oss självklart mycket i de europeiska brotts- och rättsfrågorna. Däremot måste man kunna diskutera arbetsordning. Det finns mer än ett sätt att arbeta på. Det är inte så att det är omöjligt att se konsekvenser och att så snabbt som möjligt se till att man respekterar de grundläggande villkor som borde gälla för möjlighet att stifta lag på ett anständigt sätt. Det är oerhört viktigt att ha den debatten, som är en demokratidebatt, för att stärka medborgarnas förtroende för EU-samarbetet, där vi tyvärr har uppenbara problem med opinionen . Det handlar väldigt mycket om att diskutera sakfrågorna. Det var vad jag försökte göra i mina tidigare inlägg. Detta med prekursorer jag ska erkänna att jag inte riktigt kan uttala ordet är ingenting som har ramlat in helt plötsligt. Det är inte heller en debatt som är helt ny i . Det har diskuterats av och till. Det är lite besvärligt att förutse och skapa regler kring ämnen som kan komma att användas. Det är en ganska besvärlig fråga att hantera och hitta regelverk för. Jag tror att det är bakgrunden till att vi i har avstått. Där har man i flera andra länder haft en annan inställning. ha vi att följa de regelverken. Då är det inte en helt ny debatt. Man kan inte komma undan med att säga att det ramlade in i sista svängen och att man inte har hunnit tänka. Vi har diskuterat detta i i omgångar. Det är en besvärlig fråga. Det kan vara ett skäl till att det inte är helt lätt att komma fram till slutsatsen och hur man ska göra det hela. Likväl ska inte ministern försöka ursäkta att man vill ha den andra arbetsordningen med att frågan kastades in på slutet. Så var det väl ändå inte riktigt. 50 Justitieminister (): Det ska uttalas pre-kur-sor-er. Jag själv säger också fel . Jag ursäktar inte det här systemet. Men detta är det enda möjliga system som finns. Analysen är en del av det tekniska lagstiftningsarbetet. Det kan inte påbörjas förrän man har ingått en överenskommelse. Som också väl känner till var det mycket som talade för att det inte skulle bli en överenskommelse över huvud taget. Vi förhandlade , och länge trodde vi att det kanske inte skulle komma att lyckas. Vi vägrade med stöd av samtliga partier i att ge upp den svenska linjen. Vi stod länge ensamma tillsammans med , men vi stod på oss och lyckades. Vi börjar inte det tekniska lagstiftningsarbetet förrän vi ser att en överenskommelse ingåtts. Däremot gör vi en bedömning av vad det kan innebära när det gäller till exempel straffskalor och annat. Befattning med prekursorer som används till narkotika är straffbart. får vi se vilken juridisk-teknisk lösning som behövs. Frågan är om det ska bedömas som ett slags försök till försök eller om det ändå kan vara ett försök till narkotikabrott, och då behövs ingen förändring. Om det är så passar det inte i den svenska lagstiftningen. Hur det ser ut i andra länder kan vi inte svara på. Man måste i varje land själva se till att det passar in i det egna landets lagstiftning. Det är så det måste gå till. Det har kommit kritik som jag avvisar. Man säger att hela lagstiftningsarbetet måste ligga på bordet vid en överenskommelse. Men det ser inte likadant ut. Vi kan till exempel inte jämföra oss med , som har ett helt annat rättssystem. Hur de arbetar in det är deras sak. Det kan vi inte diskutera i eller i före en överenskommelse, som ibland lyfts fram från , och . Överläggningen var härmed avslutad. 10 § Svar på interpellation 2003/04:169 om barn i familjevåldssituationer 51 Justitieminister (): har frågat om jag avser att föreslå ändringar i lagstiftningen som innebär att barn i familjevåldssituationer ska anses som målsägande. Jag ser det som en mycket viktig uppgift för mig och regeringen att förbättra förhållandena och synliggöra de barn som lever i utsatta situationer. Det finns alltid saker att förbättra, och vi kan aldrig luta oss tillbaka och anse att vi gjort tillräckligt när det gäller dessa frågor. Inledningsvis vill jag framhålla att barn har möjligheter till skadestånd för psykiskt lidande vid familjevåld och att beviskraven i skadeståndslagen i vissa situationer har lättats. Jag anser att de barn som bevittnar hot och våld i sitt hem utsätts för ett övergrepp och har behov av samhällets stöd och hjälp i samma utsträckning som de barn som själva drabbas av fysiskt våld. Ett ytterligare sätt att ge stöd till barnen som bevittnar våld i sin hemmiljö kan vara att ge dem ekonomisk ersättning. Målsägandebegreppet används i straffprocessuell lagstiftning. Att vara målsägande innebär en rätt att i domstol föra talan om ansvar för brottet. Även andra personer än målsäganden kan dock drabbas av ett brotts verkningar och alltså vara brottsoffer. Begreppet brottsoffer används i till exempel 5 kap. 11 § socialtjänstlagen, som handlar om socialnämndens ansvar för brottsoffer. Frågan om ett barn är att anse som målsägande eller inte är dock enligt min mening inte det avgörande. Att göra barnet till part i en rättslig process mot en närstående är inte heller nödvändigtvis det bästa för barnet. En sådan ordning skulle bland annat innebära att barnet kan bli betalningsskyldigt för rättegångskostnader. I stället bör utgångspunkten vara att barnet inte själv ska behöva agera rättsligt, utan att samhället ska uppmärksamma och stödja barnet i den uppkomna situationen. Jag anser dock, som tidigare nämnts, att det är viktigt att undersöka förutsättningarna för att ge de utsatta barnen ekonomisk kompensation. kommer därför att utreda förutsättningarna för att ge barnen en ytterligare form av ekonomisk ersättning. Det ska ses som en ersättning för det övergrepp som barnet fått utstå och också uppmärksamma dess situation och behov av stöd och hjälp. Jag vill återigen understryka att ersättningen aldrig kan frånta samhället ansvaret att ge barnen övriga former av stöd och hjälp. Då som framställt interpellationen var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav förste vice talmannen att i stället fick delta i överläggningen. 52 (m): Jag vill börja med att tacka för svaret för räkning. Bakgrunden till interpellationen är naturligtvis en vilja och en ambition att stärka barnets ställning i familjevåldsprocesser. Det är viktigt och någonting som jag inte tror att någon inte är angelägen om att åstadkomma. Barn far väldigt illa när de bevittnar att närstående utsätts för övergrepp. Det får konsekvenser för de barnen. Av svaret framgår att justitieministern prövar vägar för att stärka barnets ställning utan att barnet ska behöva agera rättsligt. Det finns naturligtvis skäl för det. Som belyses i svaret har rollen som målsägande både fördelar och nackdelar. Barns förhållande till och beroende av föräldrar och andra närstående är speciellt också efter ett familjevåldstrauma. Jag tycker därför att det är centralt att man ser den mycket speciella situationen och också söker lösningar som ger barnet det bästa stödet och den bästa hjälpen. En viktig aspekt i sammanhanget som man ska väga in är att man genom samhällets regelverk också tydliggör vuxnas ansvar visavi barn i den här typen av situationer. Jag tror inte att man alltid har klart för sig att barnen dras in när konflikter uppstår. Det är väldigt viktigt att man också visavi de vuxna markerar hur vi i samhället ser på detta. Det är bra att regeringen noga prövar frågorna. De är inte enkla. Från moderat sida har vi inte dragit någon självklar slutsats om var man ska landa. Frågan är alldeles för komplicerad för det. Men det är viktigt att pröva varje del. Jag ser denna interpellation och svaret som att det finns ett ömsesidigt engagemang att komma framåt i frågorna. Alldeles för länge har barnen på något sätt gömts undan i processerna och inte kommit till tals. Det har skapat bekymmer och lidande som skulle vara onödigt om vi hittade en ännu bättre ordning än den vi har . 53 Justitieminister (): Samma sak gäller naturligtvis för regeringen. Vi kan inte ge svar på exakt hur det i detalj ska se ut, men vi arbetar efter två principer. Dels ska barnet kunna betraktas som brottsoffer när det bevittnar våld i en närståendesituation, dels ska det ha rätt till någon form av ersättning för det. Vi vill alltså som princip inte ha in barnen i domstol mer än nödvändigt, där ju en normal skadeståndstalan skulle föras. Vår bedömning så här långt är att det i så fall är bättre att samhället, genom till exempel , står för ersättningen. Då behöver barnet inte heller processa. Dessutom finns risken för eventuella rättegångskostnader. Det skulle förstås vara ytterst olyckligt om ett litet barn, som inte har någon som helst möjlighet att kunna bedöma det hela, skulle bli betalningsskyldigt för att den som för barnets talan anser att det ska processas. I stället ska detta göras på det för barnet bästa och smidigaste sättet där barnet lyfts fram som brottsoffer och ska ha rätt till ersättning för den skada det lidit. Vi har precis påbörjat behandlingen av ärendet, och jag är övertygad om att det finns en bred samsyn i frågan. Vi kommer att få anledning att diskutera de tekniska detaljerna . 54 (m): Jag ser fram emot de fortsatta utredningarna och diskussionerna i denna fråga. Låt mig bara säga att det finns en viktig sak som jag är angelägen om att regeringen har med i det arbetet. Det handlar om att man måste se på den lagstiftning som rör barnet i ett helhetsperspektiv. Jag är rädd för att vi ibland har lagar som inte riktigt stämmer överens. Jag tänker till exempel på familjelagstiftningen. Om ett barn varit utsatt för något kan det uppstå situationer där man måste se helheten ur barnets perspektiv. Att påpeka detta är kanske att slå in öppna dörrar, men jag vill ändå ha det sagt. Överläggningen var härmed avslutad. 11 § Svar på interpellation 2003/04:152 om polisens användande av vapen 55 Justitieminister (): har frågat om jag har gjort bedömningen att det är förenligt med en humanistisk grundsyn att inom den polisiära verksamheten använda en ammunition som tillfogar offret den skada som användandet av vad han kallar dumdumkulor gör. Han har vidare frågat om jag har gjort bedömningen att införandet av den nya ammunitionen underlättar bedömningen av vad som är lämplig nivå på våld i samband med polisiära ingripanden. Slutligen har frågat vad jag avser att göra för att tilltron till svensk polis stärks vid vapenanvändning i extraordinära situationer. Inledningsvis vill jag slå fast att behovet och lämpligheten av ny utrustning inom polisen i första hand är en sak för att avgöra. Bakgrunden till ammunitionsbytet är att styrelsen gjort bedömningen att den gamla ammunitionen inte fungerade tillfredsställande. Bland annat bedömdes risken för skador på tredje part vara för stor. Jag har fått veta att beslutet att byta ut den tidigare polisiära tjänsteammunitionen mot den nya ammunitionen har föregåtts av en omfattande utredning. Delegationen för folkrättslig granskning av vapenprojekt har granskat förslaget till ny polisiär tjänsteammunition. Delegationen fann i beslut att användningen av ammunitionen inte strider mot några nu gällande folkrättsliga regler, detta förutsatt att den används av polisen för polisiära uppgifter i i den begränsade omfattning som avses med anmälan. Delegationen angav också att om ammunitionen anskaffas ska senast efter det att den börjar användas lämna delegationen en skriftlig redogörelse om användningen och effekterna därav. När beslutet om ammunitionsbytet blev känt skapade detta en hel del debatt. Även jag reagerade när jag fick kännedom om planerna. Det är angeläget att människor känner förtroende för den utrustning polisen har för att lösa sin uppgift. Jag har därför, i min löpande dialog med , uppdragit åt styrelsen att undersöka om det för polisen finns en ammunition som är av en typ som får användas i väpnade konflikter. I det sammanhanget har jag bett styrelsen att genomföra en bredare internationell utblick. Styrelsen ska redovisa sin undersökning . Avslutningsvis vill jag säga att det är viktigt att polisen får alternativ till skjutvapen. Min uppfattning är att tilltron till polisens användning av skjutvapen ökar om det finns andra alternativ att använda i mindre farliga situationer. Det pågår ett intensivt arbete på detta område inom . Försök med att använda så kallad pepparspray har redan kommit långt. Arbete pågår också med att ta fram andra alternativ, som distansbatong och elpistol. Jag följer detta arbete noga. 56 (): Jag tackar för svaret på min interpellation. Svaret är detsamma som jag själv skulle ha gett om någonting skett inom mitt ansvarsområde som jag tyckte var felaktigt. Jag har med andra ord, när jag läser svaret, en känsla av att vi är tämligen överens. Som jag ser det är beslutet att införa den här ammunitionen mycket olyckligt. Jag skulle kunna stanna där och i stället avvakta de drastiska händelser som kommer att inträffa när den här ammunitionen används. Det är något som kommer att ske helt i onödan. Valet av en kula som expanderar och därmed vållar stor vävnadsskada, kraftig blödning och vid en träff i benpartier får direkt förödande effekter är underligt. Som jägare reagerar jag extra kraftigt. Vid jakt använder vi nämligen en liknande kula, men då är målet att snabbt och effektivt avliva djuret utan att det lider skada, alltså för att döda. Men målet för polisen är ju inte att döda utan att sätta våldsamma personer ur stridbart skick, och då fordras inte den typen av kula. I stället kan man fråga sig om man inte tillämpar mer våld än vad nöden kräver. hade ett program om dumdumkulans effekter, och jag är övertygad om att de effekter av kulan som redovisades i programmet kommer att skapa en bred debatt kring frågan till dess att utredningen är klar. Den redovisning som gjordes i justitieutskottet är också intressant. Där redovisades tydligt att folkrättsjurister har samma uppfattning som den statsrådet nu redovisar, medan andra har en annan uppfattning. Jag kan konstatera att dumdumkulor förbjöds i Haagdeklarationen, men det som förbjöds var alltså användningen av själva kulan kombinerat med den hastighet som kulan får inte, som här har hävdats, vilket vapen som används. Som jag ser det är kulan inhuman oavsett om den används i krig eller av svensk polis . Det har alltså gjorts ett misstag, och misstag bör rättas till. Man säger att skälet till användandet av kulan är att skydda tredje part. Då uppstår frågan vem som fört fram att det problemet finns. Det är knappast polisen på fältet. I stället bör man fråga sig hur den enskilde polismannen kommer att känna sig när han eller hon använder kulan och offret dör i onödan. Frågan är också om vetskapen om kulans effekter kommer att innebära att polisen drar sig för att använda vapnet när så skulle behövas. Som jägare konstaterar jag att om det är något som är farligt så är det att inte lita på det vapen man använder. Det medför osäkerhet, vilket i pressade situationer kan vara direkt skadligt. Så får vi inte hantera den här frågan. Jag delar inte heller den uppfattning som redovisats i justitieutskottet. Man refererar till händelsen i när polisen sköt mot den så kallade samurajmannen och då använde den gamla polispistolen 7.65. Den händelsen sägs ha inneburit att polisen övergick till ett annat vapen med grövre kaliber. Men detta kan inte ha gett anledning att gå över till den här kulan. Om man ser på statistiken kan man konstatera att polisen hanterar sina vapen på ett ansvarsfullt sätt, och så ska det också vara . Statsrådet hänvisar till att det här är en fråga för RPS att avgöra.