prot · GQ0976 · 2003-03-21 00:00:00 — har frågat mig vad jagavser att vidta för åtgärder när det gäller påföljdssy-stemet för rattfylleribrott.Regeringen arbetar kraftfullt med att ge rättsvä-sendet effektiva verktyg i kampen mot rattfylleri-brotten. I likhet med annan brottslighet krävs insatserpå bred front för att tillfredsställande resultat skauppnås.I detta sammanhang bör särskilt pekas på polisensarbete för att stävja trafikonykterheten. En av polisensmer betydelsefulla uppgifter har samband med kon-trollverksamheten. Antalet alkoholutandningsprovökar stadigt år och togs 1 280 000sådana prov. Genom att utveckla såväl arbetssätt sommetoder som nya tekniska lösningar prövasförbättrar dessutom polisen fortlöpande sina möjlig-heter att bidra till en ökad säkerhet på våra vägar.Det är också angeläget att polisen har de befogen-heter som krävs för att kunna förebygga och avvärjarattfylleribrott. Jag kommer därför att överväga möj-ligheterna att genomföra en ändring av polislagensom innebär att polisen tillfälligt ska kunna omhän-derta egendom som kan komma till användning vidbrott. Vidare har en inledande och preliminär analysgjorts av möjligheten att i större utsträckning kunnaförverka fordon i brottsförebyggande syfte.Även på andra områden görs omfattande insatserför att förebygga och bekämpa rattfylleri. Regeringenhar överlämnat en proposition till riksdagenmed förslag bland annat till utvidgning och förläng-ning av försöksverksamheten med villkorlig kör-kortsåterkallelse och alkolås.Genom sänkningen av promillegränsen för grovtrattfylleri kan fler fällas till ansvar för grovt brott.Därmed döms de också till strängare straff. Av demsom lagfördes för grovt rattfylleri somhuvudbrott ådömdes fängelse och ca 25 %skyddstillsyn, varav ett flertal fick så kallad kon-traktsvård.Även om vård ges till dem som verkställer straff ianstalt vet vi att fängelsestraff kan ge betydandeskadeverkningar. Ansträngningar görs därför för atthitta trovärdiga och ingripande alternativ till de kortafängelsestraffen. Påföljdskombinationerna villkorligdom respektive skyddstillsyn med samhällstjänst kanutgöra goda alternativ till fängelse. Vid eventuellmisskötsamhet kan påföljden i stället bestämmas tillfängelse. I Brottsförebyggande rådets rapport frånfebruari konstateras bland annat att samhälls-tjänsten fått ett gott mottagande och att grövre miss-skötsamhet tillhör undantagen.Utgångspunkten är givetvis att de som begår brottoch som har ett vårdbehov ska erhålla vård. Om detär möjligt ska detta i första hand ske genom att vård-inriktade påföljder väljs. Lagstiftningen ger godamöjligheter för domstolarna att döma ut en påföljdsom både tillgodoser ett behov av missbruksvård ochsom är tillräckligt ingripande i förhållande till brottet.För att vårdrelaterade påföljder ska bli aktuella måstenaturligtvis missbruksproblemet upptäckas. De per-sonutredningar som frivården gör och som sedananvänds vid domstolens bedömning av påföljdsvaletfyller här en mycket viktig funktion. Det är möjligt attvårdbehovet inte identifieras i tillräcklig om-fattning. Detta kan i enskilda fall leda till att en gär-ningsman inte får den vårdinriktade påföljd han ellerhon egentligen skulle behöva. Arbete pågår dock medatt vidareutveckla instrumenten för detta.I motsats till anser jag inte att lös-ningen på problemet med rattonykterhetsbrotten är attmed automatik döma till fängelse. Utformningen avpåföljdssystemet och tillämpningen av alternativentill kortare fängelsestraff är ständigt aktuella frågor.En framtida översyn och reform av påföljdssystemetbör i stället inriktas på att hitta trovärdiga påföljdsal-ternativ som både verkar brottsförebyggande ochutgör en rimlig reaktion på brottet someventuella vårdbehov tillgodoses på ett tillfredsstäl-lande sätt.Anf. 84 ():Fru talman! Jag vill till att börja med tacka Tho-mas för svaret på interpellationen.Man ska naturligtvis inte försöka sig på att grade-ra tragedier och mänskligt lidande, men man kanändå konstatera att de dödsfall och de svåra skadorsom rattfylleriet leder till är ett lidande av en storomfattning och av en fullständigt meningslös art.Varje dag kör 15 000 bilförare onyktra i . 150personer dör i på grund av trafik-olyckor orsakade av rattfylleribrott. Nollvisionenstankar om att drastiskt minska antalet trafikdöda synsvara mycket långt från ett förverkligande.Det är då mycket angeläget att statsmakterna ochrättsväsendet agerar tydligt och kraftfullt mot rattfyl-leri och även ser till att påföljdsvalet blir det bästatänkbara.På senare år har andelen som har dömts till fäng-else på grund av rattfylleri minskat märkbart. ThomasBodström refererar till detta i sitt interpellationssvar.Samtidigt fastslår lagstiftningen klart och tydligt attgrovt rattfylleri normalt ska leda till fängelse.Sedan några år tillbaka finns möjlighet att i ställetför fängelse välja andra påföljder. Men då måste manse till att de leder till en skarp och tydlig reaktion frånsamhället och att man framför allt också beaktar detuppenbara behov av vård som den som gör sig skyl-dig till grovt rattfylleri i de allra flesta fall är i uppen-bart behov av.Jag kan konstatera att har tagitupp rattfyllerimål i ett flertal domar. Jag ska citera endom , där domstolen konstaterar: "Grovtrattfylleri är ett brott av en sådan art att påföljdenbrukar bestämmas till fängelse. haremellertid statsmakterna beslutat om alternativ tillfängelse och om verkställighet av fängelse som fårbetydelse för påföljdsvalet också vid grovt rattfylleri.En skyddstillsyn kan numera förenas med kontrakts-vård eller samhällstjänst, vilket innebär att påföljdenkan ges en skärpa som inger respekt för lagstiftarenskrav på nykterhet i trafiken. "Fru talman! HD betonar vidare: "Väljs en ickefrihetsberövande påföljd, bör den emellertid innehållamoment som ger den erforderlig skärpa. "Fru talman! Problemet är att får hälften avdem som har begått brottet grovt rattfylleri en påföljddär ingen kraft kan sättas emot om personen inte ärintresserad av vård för sitt missbruk. Särskilt vill jaghär lyfta fram frågan om samhällstjänst. Den somdöms till samhällstjänst får ofta ingen rehabiliteringalls. Här menar jag att vi som lagstiftare har ett an-svar för att reda upp i av tänkbara påföljder vidrattfylleri och se till att den som gör sig skyldig tillrattfylleri måste få vård. Den som gör sig skyldig tillgrovt rattfylleri måste få en påföljd som motsvararfängelse plus vård. Här, fru talman, finns mycket attgöra.Anf. 85 Justitieminister ():Fru talman! Jag vill upprepa att det kan finnasanledning att se över påföljdssystemet. Det gäller intebara den här saken, utan över huvud taget. Det varlänge sedan, och samhället förändras och därmedockså de påföljder som finns.Jag vill ändå betona att döms till fängelseeller till skyddstillsyn. Jag vill också betona att maninte ska döma till fängelse för att få vård, utan därföratt det är oundgängligen nödvändigt att döma tillfängelse därför att brottet är så grovt. Jag tycker attdet är bra att vi trots allt dömer till fängelse i såmånga fall och att vi ser så allvarligt på det här. Detär ganska unikt - jag tror att det bara är utöverSverige som dömer så strängt i rattfylleribrott. Detkan också tas som intäkt för att det kanske inte är därhuvudproblemet ligger. Man ska nog inte tro att barasträngare påföljder är lösningen.Det som gäller är i stället precis som sägs här - attde som verkligen är i behov av vård också får det. Jagtror att det kan göras förbättringar också där, framförallt så att man har ett bra underlag i domstolarna närman ska bedöma att det finns förutsättningar att fåvård och att erforderlig vård skulle kunna hjälpa denaktuella personen att inte återfalla i brott. Därigenomminskar riskerna för våra medborgare.Anf. 86 ():Fru talman! konstaterar attfängelsestraffet i sig naturligtvis inte är en form avvård - och så är det ju. Men frågan är vilka möjlig-heter till vård som erbjuds i samband med de olikapåföljderna. Man kan konstatera att de vårdinsatsersom erbjuds för den som inte får en fängelsedom oftaär svagare till sin omfattning och därmed också tillsin möjlighet att påverka missbruket än de möjlighe-ter som finns inom ramen för anstaltsvård.Om man döms till att avtjäna fängelsestraffet i sitteget hem, övervakad med elektronisk fotboja, får mangå igenom ett långt så kallat påverkans-program för att få hjälp med sin alkoholism. Jag trortyvärr att den som gör sig skyldig till grovt rattfyllerii normalfallet har så svåra problem med sitt alkohol-missbruk att ett tiotimmarsprogram inte är tillräckligtför att på allvar kunna komma till rätta med denmissbruksproblematik som finns. Här måste samhäl-let och lagstiftarna vara tydliga med att ha en mycketgenomtänkt syn på påföljdssystemet. Det ska finnasen tydlig reaktion från samhället i form av en straff-påföljd och i form av ett genomtänkt vårdsystem.Om detta nu ska ses igenom så är det naturligtvisinte för tidigt, men jag vill än en gång under-stryka de stora problem som vi har med attdomstolarna i praktiken har urholkat den tanke medpåföljdssystemet som fanns påföljdsre-form.Anf. 87 Justitieminister ():Fru talman! Jag måste nog slå fast några saker.De alternativa påföljderna som kan vara bra i vis-sa situationer, till exempel samhällstjänst och villkor-lig dom i olika kombinationer, ska inte utdömas omdet finns vårdbehov. Om det tror jag att vi är överens.Sedan har vi frågan om huruvida det ska vara fängel-se eller skyddstillsyn. Jag tror självfallet inte heller under ett kortare fängelsestraff - kanskepå en eller - egentligen är tillräcklig vårdför att komma till rätta med alkoholproblem. Skydds-tillsyn är det som behövs när det är möjligt att kommatill rätta med problematiken.Det är stora förbättringar som har gjorts, och dettainnebär också en omfattande vårdinsats, särskilt närdet gäller kontraktsvård. Det innebär ju först ett årmed övervakning och . Detmedför att om man bryter det hela så kan det rivasupp. Detta är en omfattande behandling som natur-ligtvis inte kan jämföras med den man får i ett kortarefängelsestraff. Det säger sig självt att man inte kan fånågon omfattande och lång behandling som pågår iflera månader under ett kortare fängelsestraff.Vi måste också ge domstolarna möjlighet attdöma till fängelse, och dessutom i betydande omfatt-ning, därför att detta är ett så allvarligt brott.Överläggningen var härmed avslutad.9 § Svar på interpellation 2002/03:220 omsvensk handikappomsorg ur ett barn- och familje-perspektivAnf. 88 Statsrådet ():Fru talman! har frågat vilka åtgär-der jag avser att vidta för att familjer med funktions-hindrade barn och ungdomar ska få livsvillkor i över-ensstämmelse med målen i handlingsplanen för han-dikappolitiken.Jag instämmer helt med om att in-tentionerna i lagstiftningen, den nationella handlings-planen för handikappolitiken och andra politiskauttalanden måste få genomslag i verkligheten förfamiljer med funktionshindrade barn och ungdomar.Flera av de problem som beskrivs i Socialstyrelsensrapport togs också upp av ihennes rapport till regeringen år 2002.Barnkonventionen är utgångspunkten för reger-ingens arbete med att förbättra alla barns och ungdo-mars villkor i samhället. Det är uppenbart att detinom vissa områden finns mer att göra när det gälleratt alla barn och unga ska kunna växa upp utan attyttre faktorer försvårar deras uppväxt; inte minstgäller det för barn och unga med funktionshinder. Härutgör också ett viktigt underlagför vårt arbete. Att synliggöra barns och ungas rättig-heter, intressen och behov i beslutsfattandet är ettprioriterat område för regeringen. Alla verksamhetersom möter barn - med eller utan funktionshinder -har ett ansvar för att utveckla sitt barnperspektiv.När barnens situation diskuteras måste också fa-miljernas situation uppmärksammas. Föräldrarnassituation påverkar i hög grad barnet. Ur mitt perspek-tiv, som både barn- och familjeminister, är det därförsjälvklart att samhället måste bli än bättre på att upp-märksamma och stödja både barnet och familjen -oavsett förutsättningar. Regeringen driver också enaktiv politik för att de funktionshindrade barnenssituation ska uppmärksammas och förbättras.Barn och ungdomar med funktionshinder berörsav många lagar, och det kan vara svårt att få en över-blick. För att underlätta informationen har på regeringens uppdrag tagitfram en handbok som på ett lättillgängligt sätt sam-manfattar den service och de insatser som finns.Regeringens förslag till om möjlighetenatt inrätta gemensam nämnd mellan kommuner ochlandsting ger formella förutsättningar för fördjupadsamverkan även på politisk nivå och med en gemen-sam finansiering. I samband med förslaget om ge-mensamma nämnder tog regeringen även upp behovetav samordning och kontinuitet i stödet till funktions-hindrade. Detta gäller självfallet även barnen ochderas familjer. Det måste vara ett självklart krav atten samordnad planering genomförs och dokumente-ras i en individuell plan. Av planen bör det tydligtframgå vem som ansvarar för samordningen av deinsatserna.Socialstyrelsen har på uppdrag av regeringen ak-tivt verkat för att få kommuner och landsting att iökad utsträckning använda sig av individuella planeroch att samverka kring dessa. harsammanställt resultatet av sitt arbete i tre rapportersom kan användas som stöd i det lokala arbetet. Dehar också anordnat konferenser i syfte att informeraom hur man kan arbeta med individuella planer ochkommer enligt vad jag erfarit att fortsätta följa hurkommuner och landsting arbetar med individuellaplaner.Av stor betydelse är också kunskapen och bemö-tandet hos personal och politiker inom alla de verk-samheter där möten med personer med funk-tionshinder ingår. utbild-ningsstöd, Sisus, har på regeringens uppdrag utarbetatett nationellt program för att öka kompetensen vadgäller bemötandet av personer med funktionshinder.Programmet riktar sig till alla offentligt anställda.Programmet tar i ett särskilt avsnitt upp betydelsen avett bra bemötande gentemot barn och unga.Avslutningsvis vill jag nämna att iårets regleringsbrev har i uppdrag att särskilt belysasituationen för barn med funktionshinder och derasanhöriga. Uppdraget ska redovisas i kommande rapp-ort om tillståndet och utvecklingen av stöd och servi-ce till funktionshindrade. ska ocksåsenast redovisa tillgängligheten till lands-tingens barn- och ungdomshabiliteringar för barn ochungdomar med olika funktionshinder i olika åldrar.Riksförsäkringsverket ska i samråd med Socialstyrel-sen kartlägga och analysera tillämpningen av barnsrätt till personlig assistans och assistansersättning.Detta är några exempel på hur jag och regeringen villskapa goda förutsättningar till ett likvärdigt liv i sam-hället för barn och ungdomar med funktionshinder.Anf. 89 ():Herr talman! Tack för svaret, statsrådet till den här interpellationen är Socialsty-relsens lägesrapport avseende handikappomsorgen2002. När man läser den rapporten är det lätt att kon-statera att det finns åtskilligt kvar att göra för att må-len i den nationella handlingsplanen för handikappo-litiken ska uppnås. Jag har här valt att fokusera påbarn och ungdomar med funktionshinder och derasfamiljer, och framför allt på de frågor som rör till-gänglighet och bemötande.Socialstyrelsen konstaterar att barn med funk-tionshinder är relativt osynliga i samhället. Orsakentill det är att dessa barn och ungdomar ofta är ute-stängda från aktiviteter beroende på bristande till-gänglighet. Det gäller både under och efter skoltid.Det är inte bara aktiviteter som är otillgängliga, utanvanligt fritidsumgänge med kamrater förhindras be-roende på att det funktionshindrade barnet inte kanförflytta sig utan hjälp av vuxna i form av assistenteroch ledsagare, något som ofta saknas.När icke funktionshindrade barn cyklar eller tarbussen behöver det handikappade barnet färdtjänst,men i flera kommuner avslås det. Föräldrar får be-sked om att man själv får ordna skjuts. Många föräld-rar gör också det hellre än att barnet ska stängas utefrån kamratgemenskapen på sin fritid, men för mångaär ju inte det möjligt.Herr talman! blir det dennakammare fattade beslut om en nationell handlingsplanför handikappolitiken. , för några veckorsedan, läste jag i en tidskrift att hadeskickat en skrivelse till olika myndigheter för att fåfram handlingsplaner. nämner inte det isitt svar , men jag utgår från att det var en kor-rekt uppgift. Då kommer ytterligare attgå. När dessa har gått förväntas Handikappombuds-mannen rapportera till regeringen hur verkligheten serut och vad som ska göras med dessa handlingsplaner,som förhoppningsvis ska komma till stånd. De skavara grunden för det som ska uträttas.Om det tar att få fram hand-lingsplaner, måste man ju undra hur detkommer att ta innan målen om full delaktighet för etttillgängligt är uppnådda. Det är svårt att troatt det kommer att ha skett till 2010, som utlovats iplanen.Man kan säga vad man vill om regeringen, menden är inte särskilt snabbfotad. Konsekvenserna avden här slow-motion-takten drabbar enskildamänniskor, och i det fall som vi diskuterar just nugäller det funktionshindrade barn och ungdomar sominte kan leva ett naturligt liv med kompisar och skol-kamrater utan tvingas till ett utanförskap, i värsta fallunder hela sin skoltid.Anf. 90 Statsrådet ():Herr talman! Som jag sade i mitt interpellations-svar är och jag helt överens om målenför handikappolitiken. lämnade jag en upp-följning av den nationella handikapplanen till riksda-gen. Den bereds i socialutskottet, ochenligt vad jag erfarit kommer den av olika anledning-ar inte upp till behandling förrän till hösten.Det är ett långsiktigt arbete som har inletts i ochmed beslutet om den nationella handlingsplanen. Detär ett systematiskt långsiktigt arbete, och jag trorväldigt mycket på en sådan metod. Vi sätter upp måloch gör dem gripbara ute i de olika myndigheter somär ansvariga genom handlingsplaner.Handikappombudsmannen har ett särskilt ansvarför att följa upp och rapportera till regeringen om hurarbetet genomförs. Det brev som jag skrev till myn-digheterna var en påminnelse om en förordning somregeringen har beslutat om och som gäller tillgäng-lighetsarbetet. Det var en påminnelse om att manmåste höja takten och att man också måste vara meraobservant på vilka åtgärder som man kan vidta närdet gäller de statliga myndigheterna att leva upp tillde mål som vi har satt upp om ett tillgängligt sam-hälle 2010.Men jag vill också betona att detta ju inte är ettarbete som enbart ska genomföras av de statligamyndigheterna utan ett arbete som måste genomföraspå alla nivåer i samhället. Där har kommuner ochlandsting men också näringsidkare ett mycket stortansvar. Just nu kan vi läsa om reaktioner på Bover-kets föreskrifter till den stora allmänheten när detgäller att anpassa de offentliga miljöerna till de kravsom vi har ställt upp.Det handlar nog kanske inte så mycket, LinnéaDarell, om att regeringen inte är snabbfotad, utan dethandlar om att ha en respekt för att detta kräver ettlångsiktigt systematiskt arbete, där vi naturligtvis skata vårt ansvar, driva på arbetet och genomföra deinsatser som vi kan fatta beslut om. Men det viktigaär ju att vi skapar ett samhälle som verkligen kanerbjuda delaktighet, jämlikhet och tillgänglighet tillallt för alla och att vi kan leva upp till de krav och demål som vi har satt upp när det gäller tillgänglighetoch bemötande, som ytterst handlar om att skapa ettsamhälle med jämlikhet, delaktighet och demokrati.För detta krävs det mycket stora insatser och ge-nomtänkta prioriteringar överallt. Det är ett arbetesom kräver insatser av , av mig och avmånga andra för att dessa framsteg ska nås.Jag vill ändå poängtera att arbetet går framåt. Jagser mycket fram emot den rapportering som jagkommer att få från i no-vember. Jag tycker som sagt att det är ett bra arbets-sätt att ha den här systematiken. Det är enligt minuppfattning bara tålmodighet som kan ge beständigaresultat.Anf. 91 ():Herr talman! Jag kan dela uppfatt-ning att det ska vara ett långsiktigt och systematisktarbete, men har ändå utfäst sig att det till2010 ska skapas betydligt större möjligheter till del-aktighet och förutsättningar att fungera i samhället förhandikappade utan så många hinder som finns i dag.Det var ändå regeringen som fastställde tidpunkten2010, och den instämmer vi i, men det är viktigt attdet inte tar alltför innan arbetet påbörjas.Jag delar också uppfattningen att detta naturligtvisgäller inte bara statliga myndigheter, men det är lika-dant också ute i samhället i övrigt för andra som haråtaganden att klara: kommuner, landsting, näringslivoch andra intressenter. De känner kanske inte att detfinns ett starkt tryck utan bara ett datum som lågganska långt borta, framåt, när det bestämdes.Nu har tiden knappats in ganska rejält, och det händerinte så väldigt mycket.Det är nu också en skillnad mot när beslutet togs ikammaren. Vi har från ett antal gångerupprepat i motioner att man då följde re-kommendation att bevilja stimulansmedel för detta.Man gjorde den bedömningen att det skulle behövas 5miljarder kronor. Vi tror att det behövs inte barastränga krav och riktlinjer utan också möjligheter attansöka om pengar för att komma i gång.Jag delar uppfattningen att det och vadgäller nya åtgärder som vidtas inte ska anslås någrasärskilda medel för tillgängligheten utan att den skaingå i den naturliga planeringen. Men låt oss tänkaefter vad det handlar om, till exempel när det gällerbarn. På väldigt många skolor är det inte möjligt attgöra anpassningar för funktionshindrade utan en heldel förändringsarbete. Med den ekonomi som kom-munerna och skolorna har kan detta inte ges högstaprioritet. Jag kommer ganska från kommun-sektorn, och jag har deltagit i diskussioner där manundrar varifrån man ska ta pengarna. Inte heller BeritAndnors partivänner i kommunerna ger det härhögsta prioritet när det gäller till exempel skolorna.Jag skulle också vilja återkomma till den andradelen av min interpellation, som gällde bemötandetoch hur familjer med funktionshindrade barn har det isitt vardagsliv. I beskrivs attföräldrar fortfarande tvingas slåss för sina lagligarättigheter. Det är ju bra att vi är överens om att dethär är otillständigt.Jag erinrar mig att det 1999, , la-des fram en utredning om bemötandet av personermed funktionshinder, populärt kallad "Lindqvistsnia". Där gavs många goda exempel på vad manbehöver göra för att få till stånd förbättringar. Därfanns också många tragiska berättelser från blandannat föräldrar om hur situationen såg ut då. Jag sernu att det fortfarande i hög grad är på samma sätt, ochdå känns det som om vi inte har kommit så långt påfyra år.Anf. 92 Statsrådet ():Herr talman! Jag delar otålighet.Vi delar inte bara våra grundvärderingar när det gällerhur handikappolitiken utformas utan också den otå-lighet som man kan känna. Det går långsamt, och jaghar varit väldigt tydlig med att säga att jag faktiskttycker att det borde kunna tas kraftigare steg framåtän vad som har skett.Jag tänker för min del ta ansvar genom att drivapå arbetet, se till att få en systematik i det genomfö-randearbete som vi nu är mitt uppe i. Men vi skaockså ha respekt för att utformandet av dessa till-gänglighetsplaner är förenat med en del svårigheter.Man ska ta hänsyn till komplexa förhållanden, ochdet ska också göras på rätt sätt.Jag vill också bredda tillgänglighetsbegreppet ochsäga att det inte bara handlar om den fysiska miljönutan också om mycket annat som vi som icke funk-tionshindrade tar för givet. Det handlar om sådantsom att göra Internet tillgängligt och över huvud tagetom information: tidningar och andra medier, rättentill utbildning och allt detta. Det finns oerhört mycketatt göra inom en rad olika områden. Det handlar omatt sätta tryck, om att ha uppföljning, om att systema-tiskt kräva redovisningar och också om att utvecklautbildningar om det som tar upp i densenare delen av sin interpellation, nämligen bemötan-det.Det är därför som vi har gett uppdraget till Sisusatt ta fram det nationella programmet för bemötandet.Det finns oerhört mycket mer att göra.