prot · GR099 · 2003-10-02 00:00:00 — 1 § Justering av protokoll Justerades protokollet för . vice talmannen meddelade att () avsagt sig uppdraget som suppleant i . Kammaren biföll denna avsägelse. 3 § Anmälan om kompletteringsval till vice talmannen meddelade att Socialdemokraternas riksdagsgrupp på grund av uppkommen vakans anmält som suppleant i efter . vice talmannen förklarade vald till suppleant i () 4 § Meddelande om ändring i kammarens sammanträdesplan vice talmannen meddelade att skulle bordläggningsplenum äga rum. Aviserad interpellationsdebatt denna dag kl. 9.00 skulle utgå. 5 § Meddelande om partiledardebatt vice talmannen meddelade att partiledardebatt skulle äga rum kl. 9.00. 6 § Meddelande om allmänpolitisk debatt vice talmannen meddelade att allmänpolitisk debatt skulle inledas . 7 § Anmälan om fördröjt svar på interpellation Till hade inkommit följande skrivelser: Interpellation 2003/04:5 Till Interpellation 2003/04:5 av om fristående gymnasieskolors pedagogiska frihet Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är plenifri vecka och tjänsteresor. 8 § Svar på interpellation 2003/04:1 om psykiatrivårdens sammanbrott 1 Socialminister (): har frågat vad jag avser att göra för att långsiktigt, men också rätta till de värsta problemen inom psykiatrin. Jag ska redogöra för det arbete som bedrivs inom . Vården och omsorgen om de psykiskt funktionshindrade utgör en för regeringen prioriterad utvecklingsfråga. I den nationella handlingsplanen för utveckling av hälso- och sjukvården klargörs bland annat att det är angeläget att insatserna för psykiskt funktionshindrade förstärks. Regeringen har därför i avtalet om utvecklingsinsatser med och kommit överens om att de särskilt ska uppmärksamma de psykiskt funktionshindrade så att deras psykiatriska och somatiska vårdbehov blir tillgodosedda genom en utvecklad samverkan mellan landstingens primärvård, psykiatrin och . För att stimulera en utveckling i enlighet med den nationella handlingsplanen har landsting och kommuner fått ett statligt tillskott på . utgår 3 miljarder och 4 miljarder. svarar för den nationella uppföljningen och utvärderingen för att tillse att resurserna används i enlighet med intentionerna i handlingsplanen. I , som kom , framkommer bland annat att utvecklingsbehov kvarstår inom området för samverkan mellan kommun, primärvård och psykiatri. Med det förslag som lämnats i propositionen Samverkan mellan kommuner och landsting inom vård- och omsorgsområdet (prop. 2002/03:20) har kommuner och landsting getts utökade möjligheter att utveckla samarbetet utifrån de lokala förutsättningarna. Kommuner och landsting kan i en gemensam nämnd bland annat fullgöra uppgifter reglerade i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, socialtjänstlagen (2001:453) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Detta kommer att väsentligt förbättra möjligheterna till en utvecklad samverkan. De utökade möjligheterna till samverkan i gemensam nämnd gäller vilket innebär att det givetvis är för tidigt att kunna redovisa några resultat. Med lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård ges kommunerna incitament att ordna anpassade boendeformer. Genom lagändringar som trädde i kraft jämställs psykiatrisk och somatisk vård genom att villkoret om att kommuner endast kan bli betalningsansvariga för patienter som vårdats sammanhängande mer än i sluten psykiatrisk vård tas bort. Kraven på gemensam planering vid utskrivning från slutenvården skärps. En gemensam vårdplan ska upprättas för en patient som av den behandlande läkaren bedöms behöva insatser från kommunens socialtjänst eller hälso- och sjukvård eller primärvård, öppna psykiatriska vård eller annan öppenvård. Regeringens utgångspunkt är att det är ett självklart krav att en samordnad planering genomförs och dokumenteras så att den enskilde får det personliga och individuellt utformade stöd som han eller hon behöver. För att få klarhet i vad som ligger bakom de uppmärksammade tragiska händelserna i och har regeringen uppdragit åt att utreda om det funnits brister i bemötande och behandling inom den psykiatriska vården och verksamhet som kan ha haft betydelse för dessa händelser. Uppdraget ska redovisas . Regeringen kommer att tillsätta en särskild psykiatrisamordnare för att intensifiera utvecklingsarbetet samt skapa förutsättningar för en långsiktig strategi. Samordnaren ska löpande ge förslag till regeringen för att utveckla psykiatrins former, förbättra samverkan mellan kommuner, landsting och berörda myndigheter samt pröva frågan om psykiatrins resurser. Samordnaren ska vid behov även kunna lämna förslag till lagändringar och förtydliganden av gällande lagstiftning. Ett arbete med att ta fram direktiv till psykiatrisamordnaren pågår just nu vid . Till detta svar vill jag lämna några kommentarer och reflexioner. När det händer sådana oerhörda tragedier som det har gjort ställs det stora krav på oss politiker. För det första ska vi beslutsamt och metodiskt ta itu med de problem som kan förklara tragedierna. För det andra ska vi undvika slagord och förenklingar i debatten. När i stor samstämmighet efter förslag av den dåvarande borgerliga regeringen beslutade om psykiatrireformen visste alla att vi då påbörjade ett långsiktigt utvecklingsarbete som krävde stora förändringar inom såväl den psykiatriska vården som det sociala stödet. Regeringen gav då i uppdrag att följa detta förändringsarbete. Den första rapporten kom , den andra kom alldeles . På punkt efter punkt har regeringen lämnat förslag i anslutning till de synpunkter som har lämnat. Det har handlat om att öka resurserna till landstingen och kommunerna. Det har handlat om att införa personliga ombud. Det har handlat om att tydliggöra ansvarsfördelningen mellan kommuner och landsting. Och senast har det handlat om att äntligen ge kommuner och landsting rätt att bilda gemensamma nämnder. Emellertid kan vi konstatera att intentioner inte alltid har förverkligats i landsting och kommuner. Vad som krävs nu är inte en ny utredning. Det krävs inte en ny kommission som ska sitta i två för att än en gång ställa frågan vad vi ska göra. Vad som krävs nu är insatser för att intentioner genomförs i praktiken. Det är därför som vi ska tillsätta en nationell samordnare som på punkt efter punkt ska gå igenom vad vi har beslutat och se till att dessa beslut förverkligas också i kommuner och landsting. Det handlar om att skapa gemensamma nämnder. Det handlar om att se till att de resurser som vi redan har beslutat om kommer psykiatrin till del och att vi får ordning på de problem som har besvärat oss . 2 (): Jag får tacka för svaret. Jag citerar statsrådet: och omsorgen om de psykiskt funktionshindrade utgör en för regeringen prioriterad utvecklingsfråga. Med tanke på resultatet för denna prioriterade fråga undrar jag då: Vilka andra frågor är nu prioriterade på samma sätt? På vilka andra områden får vi motsvarande katastrofer? sade här alldeles i sitt tillägg till svaret till mig att regeringen på punkt efter punkt har lagt fram förslag. Ja, men de har ju inte gett några resultat. har haft ansvaret för och därmed varit den högste ansvarige för psykiatrin . Det är alltså snart femårsjubileum. Grattis, , hur känns det? Är det säkert att är rätt man på rätt plats? Av svaret framgår att vill ha business as usual och därmed behålla det dubbla huvudmannaskapet. Inga för kommuner och landsting gemensamma nämnder i världen kommer att lösa ansvarsfrågan. Hela upplägget måste bero på en felsyn och en missuppfattning, nämligen att de svårast psykiskt sjuka skulle kunna bli botade när det i själva verket rör sig om kroniska tillstånd. Det är dessvärre på vetenskapens nuvarande ståndpunkt inte möjligt. Däremot kan man med mycket framgångsrika metoder hålla sjukdomarna i schack med medicinska åtgärder. Dock kan vanliga lättare psykiska sjukdomstillstånd som depressioner läka ut, givet att man tidigt sätter in rätt behandling. Över huvud taget, fru talman, kan snabba, korrekta medicinska insatser spara både lidande och kostnader. Det leder till slutsatsen det måste väl statsrådet ändå hålla med om att totalansvaret för psykiskt sjuka måste ligga hos psykiatrin. Därmed skulle kommunernas socialtjänster kunna vara skyldiga att efter förfrågan från psykiatrin ställa upp och hjälpa till med bostad och service. Ansvaret måste vara samlat och pengapåsen måste finnas där ansvaret ligger. Jag är övertygad om att det behövs många nya vårdformer, såväl traditionella slutenvårdsplatser som andra vårdformer och både låsta och olåsta former inom psykiatrin. Jag var under , , fängelsetandläkare. Jag har mött mängder av fängelsedömda, anhållna, häktade som egentligen borde fått vård i stället för det som kallas kriminalvård. Den enda enskilt bestående vårdeffekt de fick var den tandvård som jag utförde på dem. Jag kunde på kåken se hur antalet sjuka ständigt ökade. Ändå talar vi här om den tid som var före de mest katastrofala förändringarna när det gäller inriktning av vård och man bytte den till fängelse. Det finns också ett nära samband med narkotikamissbruket. Vet att många narkotiska preparat orsakar eller utlöser psykisk ohälsa? Vet att cannabis och haschisch är fettlösligt? Och vet att den största samlade fettklumpen har vi bakom pannbenet? Där sätter sig cannabis, sitter kvar och kan utlösa psykoser och ge elände. Varför gör förresten regeringen ingenting åt knarket bakom fängelsemurarna? Talar med justitieministern om det här? Förutom haschpsykoser, fru talman, och andra drogutlösta sjukdomar är det många psykiskt sjuka som när de nekas vård dövar sin ångest med olika droger. Det förvärrar oftast tillståndet, och en del personer kan bli extremt farliga. Det är en vacker tanke att den som avtjänat straff för ett visst brott därmed också ska anses ha sonat brottet. Med det synsättet frånhänder sig dock samhället möjligheten att med effektiva medicinska metoder skydda sig mot personer som visat sig förmögna att begå allvarliga våldsbrott. Har möjligen kommit nära någon med psykisk sjukdom? Jag tänker komma in på resonemanget om de svårt lidande psykiskt sjuka i mitt nästa inlägg. 3 (): Ministern hade lite kommentarer till sitt svar och inledde med att tala om att vi ska vara vaksamma efter händelserna . Jag skulle vilja påstå att det faktum att den här debatten hamnar i fokus just nu självklart beror på dessa händelser. Men djupet i den här frågan är inte något nytt, inte någonting som har hänt på . Det handlar om tusen och åter tusen personliga katastrofer, tusen och åter tusen människor som står utanför vårt sociala trygghetssystem, som inte får den vård och den omsorg som de faktiskt har rätt till. Jag har hört ministern i en del intervjuer, och de har varit mycket fokuserade på den här frågan. Och något som jag fortfarande reagerar på är att det inte är någon som ställer sig upp och säger: Vi har misslyckats med det här. Det är vi som har ansvar för den situation som råder. Kommuner, landsting och vi 349 riksdagsledamöter som sitter här, antingen vi har suttit här ett, tio eller , är med och delar det här ansvaret. Det är regeringen, men allra ytterst ansvarig minister, som självklart har ansvaret för den situation som råder . För att man ska komma någonstans med det här tror jag att man måste börja med att tala om vem som är ansvarig. För del var vi tidigt ute och såg att på det här området behöver mycket göras. Vi var med och tog stora och tuffa beslut om att överföra pengar från försvaret till bland annat psykiatrin. Vi såg då behovet, och vi slöt ett avtal, men vad har hänt? Återigen är det så att någon har det yttersta ansvaret för att det ska bli något resultat av de beslut vi fattar här. En del saker är på gång, och det har hänt en del . Vi tittar till exempel på detta med samordning. Men det tar tid innan förslagen kommer, och när de väl kommer begränsar de möjligheterna. När det gäller samordningsdelen finns det många olika försöksprojekt, men man har valt att begränsa sig till en del där man inte har tagit till vara alla möjligheter som faktiskt finns. Jag kan känna att det som är det viktigaste handlar om vad man har för utgångspunkt i sitt arbete. Vilket är det viktigaste, att saker och ting ska passa i nuvarande organisationer, att systemen ska värnas och bevaras? Eller ska vi bygga upp verksamheter kring de tusen och åter tusen som bor i trappuppgångar eller som inte ens har sådant tak över huvudet? Min fråga till socialministern blir om han tänker förändra den synen och börja arbeta utifrån ett individperspektiv i stället för att bevara systemen. 4 (): Låt mig först konstatera att visst finns det allvarliga brister i psykiatrin eller att det är ett misslyckande, som säger. Men jag tror inte att man ändrar det genom tuffare lagstiftning. Låt mig också konstatera att finns det stora regionala skillnader över landet. Det finns psykvård som fungerar väldigt bra. Låt mig också konstatera att av de 80 000 eller 100 000 människor med diagnoser är de flesta inte farliga. En del får adekvat vård, en del hittar vi i tunnelbanan. Vi har alltså olika perspektiv, tycker jag, när vi diskuterar den psykiatriska vården. Om man så tittar på de tragiska händelser som har satt psykiatrin i fokus är det lätt att se att de flesta faktiskt hade sökt frivillig vård men inte hade fått det. All diskussion om att utöka tvångsvården kan i vart fall inte sättas i relation till de tragiska händelser vi har sett . I stället handlar det enligt min mening om tillgänglighetsproblem. Det handlar om att öppna upp så att det finns vårdplatser både i den slutna vården och i den öppna vården. Det känns viktigt att understryka att finns det människor i slutenvård som skulle kunna finnas i öppenvård om det fanns platser i öppenvården. Det vill jag också skicka med till den fortsatta debatten. Vad ska man då göra, för visst finns det ett ansvar att se till att vården blir bättre och att den omfattar fler? Jag tror som sagt inte att det handlar om utökad tvångslagstiftning. Det finns en lagstiftning som gör att människor som hotar andra och är till fara för sitt eget liv kan tvångsvårdas. Jag tror att det handlar om att se till att det finns fler vårdplatser både i öppenvården och i slutenvården. Det handlar också om, som socialministern sade, att se till att samverkan mellan de olika huvudmännen fungerar bättre. Det finns ett beslut om samverkansnämnder. Själv är jag inte riktigt säker på att det räcker, utan man kanske måste gå vidare på spåret när det gäller hur man utvecklar det hela. Jag tycker att det är bra att regeringen har tillsatt en samordnare för det här området. Men vad jag saknar är en uppföljning, att psykiatrin kartläggs och utreds och att vi antar en nationell handlingsplan för psykiatrin. Det gör vi inom andra prioriterade områden. Jag tror att det vore bra och att det skulle höja statusen på området. Jag tror att det är bra med nationella riktlinjer. Min fråga till socialministern är om ministern är beredd att följa upp det hela med att vi också antar en handlingsplan just för att belysa de problem som finns, samla åtgärderna och anta nationella riktlinjer. Det är ju, som socialministern har påpekat, ganska känt var bristerna finns. har pekat på dem, och det gäller att åtgärda dem. Men det gäller också att samordna programmet för det berör flera huvudmän, och det finns svagheter i den kontakten. Vad jag slutligen vill höra socialministerns reflexion på är detta hur vi ska utveckla kompetensen i vården, hur vi ska se till att det blir kunskapshöjande åtgärder. Det här faller ihop i många problem, bland annat hur vi ska få utbildad personal till psykiatrin . 5 (): Jag ska börja med att instämma i det anförande som höll här. Socialministern är inte min minister, utan jag kommer mest att beröra kriminalvården och rättspsykiatrin i mina frågor. Först vill jag ändå poängtera att jag har mött flera människor som är psykiskt sjuka och som har känt en mycket stark oro över detta otroliga utpekande i debatten om våldsbenägenhet och farlighet. Jag tror att det är oerhört viktigt att vi nyanserar den debatten. Vi har ju alla som gemensamt mål att dessa människor ska kunna leva ute i samhället, gemensamt med oss. Vi har ett gemensamt ansvar. Risken finns, med de här tonerna i debatten, att de här grupperna blir ytterligare marginaliserade. Då har vi inte kommit någonstans. Jag vill också lyfta upp en fråga nu när debatten om rättspsykiatrin har kommit. ska man döma fler, även om de är sjuka, till frihetsberövande i fängelse också efter att de har fått vård och blivit friska. Jag vill ändå poängtera en sak i den här debatten. Vi kommer att fatta beslut senare, och nyansera det. Vi glömmer att tala om de många människor som döms till rättspsykiatri som, om de hade dömts till fängelse, hade fått tre eller fyra månaders fängelsestraff men som kan befinna sig inom rättspsykiatrin i fem sex för att man gör en farlighetsbedömning på dem och inte släpper ut dem. Vi tar också det ansvaret. Det är viktigt att man lyfter fram det i debatten, för väldigt många som jag möter tror att människor som döms till rättspsykiatrisk vård, som har begått brott, släpps ut . Det är faktiskt en liten grupp som detta gäller. De allra flesta hålls faktiskt inom rättspsykiatrin längre än vad som skulle ha gjorts om de dömts till fängelse. Den debatten måste vi ändå nyansera. Det jag vill titta på och ställa en fråga om gäller just rättspsykiatrin. ser vi ju att det här med kostnadsansvaret skapar problem ute i landstingen. Det finns en risk när människor i större utsträckning döms till rättspsykiatrisk vård att dessa tränger ut den vanliga psykiatriska vården inom landstingen. Rättspsykiatrin kommer man ju inte ifrån, eftersom det är en dom som ligger till grund för den. Tänker man från regeringens sida nu se över det här, som har varit uppe så , med kostnadsansvaret när det gäller rättspsykiatrin? Man kanske egentligen ska lyfta bort det från landstingen och låta det bli ett statligt ansvar? Jag tror att det skulle kunna vara ett sätt att möta undanträngningseffekterna när det gäller den öppna psykiatrin ute i landstingen. Det sista jag vill ställa en fråga om, eller lyfta upp, är att det 1991 gjordes en förändring i lagstiftningen rörande psykiskt sjuka som kan dömas till rättspsykiatrisk vård. Man gjorde en förändring som innebar att fler psykiskt störda inte kunde dömas till rättspsykiatri. De dömdes i stället till fängelse. Vad jag har kunnat se när jag har följt upp det här är att man inom kriminalvården inte har den kompetens och kunskap som krävs för att möta den här gruppen interner. De har snarare blivit mer störda, och är egentligen farligare, när vi släpper ut dem från fängelset. Är man från regeringens sida beredd att se över lagstiftningen åt andra hållet och se till att fler kanske också hamnar inom rättspsykiatrin, där man har den höga kompetensen? 6 (): Jag vill först tacka för att han ställt den där interpellationen. Själv har jag en interpellation till socialministern . Jag tycker att det är bra att många deltar i den här debatten. vill jag börja med att hålla med om att det är väldigt viktigt att det inte blir en hetsjakt utan att vi nyanserar oss. Men vi får för den sakens skull inte blunda för verkligheten. Vi är alla djupt oroade över situationen. Jag skulle vilja säga att vi fortfarande bär sorg inom oss efter alla de illvilliga dåd, de vansinnesdåd, som har hänt. Jag har också en sorg tillsammans med de personer som inte har fått vård för sin sjukdom utan har gjort saker i samhället som de egentligen inte ville göra. Jag tror inte det. Det är sjukdomen som gör det. Man har blivit offer för sin sjukdom och begått övergrepp. Jag vill faktiskt se att människor, precis lika väl som när man får gallsten och blindtarmsinflammation och då får behandling för det, har rätt att få behandling för detta. För mig är det absolut lika självklart. Det är därför, fru talman, som har ett så väldigt stort ansvar. Vi har sett saker som har hänt som vi egentligen hade kunna förutse. Det är inte så, , att problemen har börjat 2003. Vi har pratat om psykiatrin i den här kammaren i åtskilliga timmar . Många av oss har sagt att det inte fungerar. Många av de psykiskt sjuka mår hur dåligt som helst trots att vi 1997 antog ett prioriteringsbeslut här i som faktiskt säger att kroniskt sjuka som inte själva kan tala för sig är i prioriteringsgrupp 1. Jag ska säga att inte jag heller gjort allt jag kan göra. Det finns verkligen anledning att ta ett gemensamt ansvar. Men jag tycker att det är beklämmande när socialministern i princip i hela sitt svar till berättar hur mycket bra regeringen har gjort. Ändå har resultatet blivit så uselt! Då kanske det vore klokt om regeringen hittade en annan sorts förslag, som är bättre. Jag väntar mig faktiskt att det ska komma. Att psykiatrin inte fungerar leder till att allmänheten är missnöjd. Anhöriga är missnöjda. Patienterna är missnöjda. Inom en stor del av professionen är man missnöjd. Länspolismästaren som satt i TV-soffan tillsammans med socialministern i går, , berättade att hon tyckte att psykiatrin hade misslyckats med att följa med i utvecklingen . Verkligheten är nu en annan. Detta måste väl ändå den socialdemokratiska regeringen sätta sig ned och inse, att det inte kan vara så att alla andra har fel och regeringen har rätt då den talar om att allt är gjort och att det inte går att göra mer. Jag vill lyssna till skarpa förslag, inte sådana som ligger 2006 utan sådana som ligger . Människor är på väg att drunkna, och då måste vi försöka rädda dem. Det är vårt ansvar att göra det. Jag vill lyssna till skarpa förslag, socialministern! 7 (): Jag vill säga att de händelser som har inträffat, de tragiska händelser som har inträffat, bara är toppen på ett . Det finns betydligt större bekymmer än vi kanske förstår i vårt samhälle . Behoven har vi vetat om . Det är inget nytt på något sätt. Som sade har vi talat mycket om detta i denna kammare. Men då har tyvärr inte socialministern varit här. Det är synd. får de psykiskt sjuka som vill ha vård inte komma till. De ges inte chansen att få den vård de behöver även om de vill det utan de får gå hem till sina lägenheter, kanske ensamma, eller var de nu bor. De känner sig väldigt svikna. Jag har talat med väldigt många psykiskt sjuka personer som känner sig kränkta eftersom de inte kan få vård ens när de vill det. Jag hade flera psykiskt sjuka människor som jag jobbade med. De fick gå en gång . fick de träffa en psykiater. Däremellan mådde de jättedåligt. är en väldigt för en psykiskt sjuk om man inte får hjälp. Det finns få slutenvårdsplatser på väldigt många ställen i vårt land. Det är också dålig uppbyggnad av andra boenden där psykiskt sjuka kan vara. Om vi sedan tittar på barn- och ungdomspsykiatrin så är den närmast nedmonterad, skulle jag vilja säga, på väldigt många ställen. Det är väldigt bekymmersamt. Vi har ungdomar med ätstörningar som inte får komma till. lämnade just en rapport där det visade sig att man får vänta . är en jättelång tid för en tolvåring att vänta när ätstörningarna har satt in. Det gör att dessa blir förvärrade, och sedan är det svårt att komma tillbaka. Man måste göra något åt de långa väntetiderna, och också för barn som är deprimerade och har försökt begå självmord måste det till en bättre vård. Vi i har lagt fram en hel del förslag i våra motioner. Vi skulle mycket snabbt i kunna fatta beslut om att ge landstingen ett särskilt statsbidrag för kvalitetshöjning inom psykiatrin. I vår budget avsätter vi extra pengar till det, både och framöver. Kommunerna måste själva bestämma vad de ska göra av pengarna, men de kan användas till slutenvårdsplatser eller till platser i gruppboende och öppenvård. Vi tycker också att psykiatrin bör få stöd av bättre lagstiftning som gör att vissa tvångsmedel kan användas inom den öppna vården.