prot · GR0911 · 2003-10-06 00:00:00 — Tack och lov har inte minst medicinernas utveckling gjort att väldigt många fler än tidigare kan vårdas i öppna vårdformer. Men ofta förutsätter den här öppna vården ett samspel, ett växelspel, men den slutna vården. Det fungerar inte om det är brist på resurser till slutenvårdsplatser och om de tvångsmedel som ibland behövs för att det här växelspelet ska fungera inte finns. Jag tycker att det är uppenbart att det var ett misstag att då, , inte gå vidare med det enhälliga förslaget från om öppenvård på särskilda villkor. Det fanns också en del egendomliga motsägelser i det sade här. Han räknade upp vad den här samordnaren ska göra. De allra flesta punkterna handlade om att leverera beslutsunderlag. sade att utvärderingar har gett oss en bra bild av läget i svensk psykiatrivård. Om man har haft en så bra bild av läget, hur har utvecklingen kunnat gå så snett? Varför har vi de här köproblemen? Varför har vi de här resursproblemen? Varför saknas de tvångsåtgärder som, enligt min uppfattning, de allra flesta verksamma, många anhöriga och många patienter nu efterlyser? Man kan naturligtvis säga att det är kommunernas och landstingens ansvar att se till att det här fungerar. vet vi att verkligheten är att många landsting och många kommuner står inför stora sparbeting. stod det på Citys löpsedel: Så ska vården rustas ned. Det är verkligheten för medborgarna i till exempel den här regionen. De psykiatriska vårdresurserna dras ned . I det läget menar vi att det är nödvändigt att staten tar ett ansvar på samma sätt som man gjorde direkt efter psykiatrireformen . Staten borde gå in med ett kvalitetsbidrag, ett särskilt stimulansbidrag, för att få fram nya resurser inom psykiatrin. I interpellationsdebatten talade väl om den motion som lade fram . Det är en sak att i allmänna termer säga att en motion är välformulerad, men jag vill veta om är redo att gå vidare med de viktigaste konkreta förslagen som vi har. Får vi nu en ny tvångslagstiftning för den öppna vården? Får vi nu ett statligt stimulansbidrag till kommuner och landsting så att vi får en rejäl uppryckning av den psykiatriska vården? 24 (): Låt mig som andra talare börja med att konstatera att den psykiatriska vården uppvisar allvarliga brister. Man kan kalla det ett misslyckande. Det ser vi ju alla när vi möter bostadslösa psykiskt sjuka i tunnelbanan eller på parkbänken. Vi har också sett det i den senaste tidens tragiska händelser, våldsdåd som är begångna av psykiskt sjuka psykiskt sjuka som ofta har en historia. Det har föregåtts av att de frivilligt har sökt psykiatrisk vård men att de har blivit nekade sådan. Vi ser det även när ett stort antal inte får den vård eller den omsorg som de behöver. Låt mig också konstatera att den psykiatriska vården uppvisar stora regionala skillnader. Det finns regioner där vården fungerar. Det gäller då ofta i små orter. Andra regioner kännetecknas just av de här allvarliga bristerna. Låt mig också konstatera att de flesta psykiskt sjuka inte är farliga och hotfulla utan är just sjuka, och de behöver vård. Vad som behövs är fler vårdplatser, och det har också konstaterat. Sådana behövs både i den slutna och i den öppna vården. Jag talar alltså om både öppen och sluten vård. finns det faktiskt många som är kvar i den slutna vården eftersom de inte kan få vård och omsorg i den öppna. Vi behöver också stärka rätten till personliga ombud, och jag är glad över att socialministern tog upp det. De är nämligen ifrågasatta i många kommuner. Jag menar att det behövs en lagstiftning som gör att alla kommuner tar ansvar för att erbjuda personliga ombud. Jag hoppas att socialministern kan kommentera det. Det finns också klara brister i samverkan mellan kommuner och landsting och mellan kriminalvården och kommunerna. De gemensamma nämnder som har inrättats är ett steg i rätt riktning, men det behövs fler incitament för att utveckla de här samverkansformerna mellan huvudmännen. Också detta är väl belagt. Det här vet vi, och har pekat på det. Vi i menar att en nationell handlingsplan för psykiatrin är ett sådant verktyg. Vi har sådana inom andra områden. De tjänar två syften. Dels fokuserar de på området i fråga, dels ska man där föreslå de konkreta åtgärder som ska vidtas och vad som behöver lyftas fram. Hinder behöver inte utredas. Vi känner väl till dem. har redovisat dem i många rapporter. En nationell handlingsplan skulle också höja statusen för den psykiatriska vården. Ett av problemen är svårigheten att rekrytera kompetent personal på alla nivåer inom den psykiatriska vården. Det handlar också om att göra området synligt och attraktivt. Vi menar att en nationell handlingsplan kan bidra både till detta och till att lyfta upp vad som behöver göras för att rekrytera personal . Det handlar om att öka kompetensen i vården, att utveckla en bra vårdorganisation för den psykiatriska vården, alltså tillgängligheten, vårdplatser i öppen och sluten vård, bättre samverkan mellan huvudmännen, nationella riktlinjer för vården och laglig rätt till personliga ombud. När det gäller ökad kompetens inom vården är bemanningsfrågorna viktiga. fokuseras debatten på att det finns ett behov av att öka tvånget i vården. Jag menar att den lagstiftning som finns rätt väl täcker behovet av tvångsvård. Det innebär inte att säger nej till en översyn av lagarna, men de är ganska heltäckande. Man kan tas in med tvång om man har behov av det, om man är farlig för andra eller om man är farlig för sig själv. Jag har alltså svårt att se det omedelbara behovet. Vi kan också konstatera att de tragiska våldsdåd som har varit en grund för att initiera den här nödvändiga och önskvärda debatten alltid har föregåtts av att förövaren frivilligt sökt vård men inte fått det. Det gäller alltså tillgänglighetsproblematiken. Jag tror att det är viktigt att vi i den här debatten försöker se på alla delar, om vi seriöst och faktiskt gemensamt ska försöka ta ett ansvar för att komma till rätta med de problem som finns. Jag menar alltså att vi inte ska förenkla problemen och enbart diskutera tvånget. Låt oss i stället se på hela den mångfasetterade bild som faktiskt finns runt psykiatrin. Jag tycker att det är bra att regeringen nu tillsätter en psykiatrisk samordnare, men det krävs också uppgifter, riktlinjer och åtgärder och därför en nationell handlingsplan. Låt mig slutligen konstatera att står bakom den psykiatrireform som den borgerliga regeringen initierade. Vi menar att de flesta psykiskt sjuka ska erbjudas stöd i vardagen av kommunerna och av öppenvården. Vi har varit kritiska mot att det har funnits klara brister i genomförandet. Den kritiken kvarstår. Det saknades en mottagarorganisation i kommunerna, och många psykiskt sjuka får inte det stöd och den vård som de har rätt till. De gemensamma nämnder som har genomförts var ett steg i rätt riktning. Också de medel som har förts till kommuner och landsting var ett steg i rätt riktning. Problemet är att de inte har hamnat hos de tysta grupperna av psykiskt sjuka. Varför så inte har skett får man väl fundera på. Därvidlag menar jag igen att vi ska använda de redskap som vi har och från sida genomföra en tydlig nationell handlingsplan. 25 (): Jag vill börja med att säga att en sådan här debatt måste föras med en viss respekt, framför allt mot dem som berörs av den här frågan. Det är många som har tagit illa vid sig av att nästan bli utpekade som våldsverkare som går omkring på gator och torg. Man lägger skulden på dem som är sjuka. Sanningen är den att det är vi alla här och många i kommuner och landsting som bär skulden för att den här vården inte fungerar . Jag tycker att det är viktigt att säga detta i inledningen. Jag vill också säga att jag tycker att psykiatrireformen på det hela taget är bra. Det är många psykiskt sköra och psykiskt sjuka som har fått hjälp att delta i samhällslivet, att utvecklas, att få ett jobb och att kunna leva ett bra liv. Men det finns också väldigt mycket som inte är bra, sådant som kanske var rätt tänkt men som blev fel när vi genomförde reformen. Det är, som många har varit inne på, brist på vårdplatser och akutplatser i psykiatrin. Det är brister när det gäller ny medicin och medicinering. Det är brister i verksamheten, och det är brister i uppföljning av olika behandlingar. Det är förmodligen också brister i möjligheten till tvång i vissa situationer. Det här är verkliga brister, och det är därför som man blir så trött när man hör socialministern. Hans lösning på problemet är att tillsätta en samordnare. Han räknar upp en hel lista på vad denna samordnare ska göra. Jag tänkte i mitt stilla sinne när jag hörde den här listan: Men är inte detta socialministerns uppgift? Är det inte han som ska ta sig an alla de uppdrag och de punkter som uppgivit som underlag för verksamheten? Och vad är det för fantastisk person som kommer att tillsättas och som kommer att bräcka socialministern i handlingskraft när det gäller de här frågorna? Nej, vi är trötta på symbolhandlingar. Vi vill ha rejäla åtgärder, och vi vill ha dem , för det är socialministern som ytterst är ansvarig för detta, och det ansvaret bör ministern också ta. När det gäller pengarna vill jag peka på att gjorde upp med Socialdemokraterna om försvaret. Vi ställde då krav på att en del av de 8 miljarder som vi lyfte från försvaret skulle gå till vården och att en del av detta skulle gå till psykiatrin. Det som vi undrar är: Vart tog pengarna vägen? Vi vet att en del har gått till bra verksamhet men också att en hel del landsting inte tydligt har visat vad man har gjort med pengarna. Vi vet också att regeringen har underlåtit att underlätta för kommuner och landsting att göra bra saker på det här sättet, eftersom man har lagt andra pålagor på kommuner och landsting som man är tvungen att genomföra. Vi lägger ytterligare en halv miljard i vårt budgetförslag för finansiell samordning så att kan jobba tillsammans med psykvården. När vi träffade den här uppgörelsen var jag mycket aktiv, därför att fanns den här problematiken mycket synligt. Vi drev frågan om att lyfta de här pengarna från försvaret till vården. Då, mina vänner, var det en hel del av er som är uppe i debatten nu som inte var med, utan som satt uppe på läktaren och kritiserade att vi ställde sektor mot sektor. Det är väl tur att det har överförts en del pengar! Jag hoppas att intresset också kommer att fortsätta när kamerorna har stängts av och när blixtarna har slutat blixtra. Det jag vill lyfta fram är de hemlösas situation. Vi vet att det är många med psykiska sjukdomar som också har droganvändning som en del av det. Många av dem kastas mellan psykvården och enheter som jobbar med droganvändning utan att få tillräcklig hjälp. Ingen vill ta ansvaret. Det här är inte acceptabelt. Jag tycker också att vi ska se att neddragningarna inom skolhälsovården har sitt pris. Det är väldigt många unga som inte får hjälp tillräckligt tidigt och därmed hamnar på ungdomspsyk. Det är inte heller acceptabelt. Vi ska också se att vi måste ha en mycket mer framgångsrik drogpolitik, därför att många av dagens droger faktiskt också leder till psykiska sjukdomar . Vi har också lagt förslag om ändrad lagstiftning vid tvångsvård, därför att det kan behövas lagliga möjligheter, inte minst för de anhörigas skull, . Men jag tycker också att det är viktigt att säga att dagens lagstiftning också kan ge möjlighet till en bättre uppföljning vid vård för många av de psykiskt sjuka, och det ska man också använda sig av. Socialministern sade också att man ska garantera vård, och jag vill avsluta med att ställa en fråga till socialministern. Ni har pratat ganska länge om en nationell vårdgaranti, och det är, precis som jag säger, väldigt mycket prat. När vi lägger förslag om en nationell vårdgaranti ingår psykiatri, både barn- och vuxenpsykiatri. Och min fråga till socialministern är: När kommer denna vårdgaranti? Kommer psykiatrin att få ingå i detta? Det är först när vi tillmäter den delen av sjukvården samma möjligheter och rättigheter som allt annat som det här blir verkligt och trovärdigt. Alla de psykiskt sköra som finns ute i samhället har rätt att kräva den här vården. Jag tror också att vi har något mycket positivt att se fram emot om de människor som har psykiska besvär kan få den här hjälpen, därför att då kan de delta i arbetslivet och i samhällslivet, och det är en förtjänst för oss allihopa. Snälla ministern, ge besked om vårdgarantin! Ska psykiatrin ingå eller inte? När kommer den? 26 (): Kära åhörare, kamrater i salen och de som lyssnar! Jag sade ja till att ställa upp på riksdagslistan bland annat av den här orsaken: psykiatrin. Jag jobbade på ungdomsmottagning , och alltid var det problem med tillgängligheten. Man kunde inte få in barn till vuxenpsyk om de var så stora att de var , och det var alltid trångt på barnpsyk. Det var det ena problemet. Det andra problemet var den evinnerliga kampen om vem som skulle slippa betala. Skulle kommunen slippa betala eller skulle slippa betala? Så kom jag hit till , och är jag tjatig. Jag trillade på den här utredningen, Det gäller livet, en barnpsykiatrisk utredning, vars rapport jag håller i min hand. Jag är tjatig, socialministern, men jag får också väldigt mycket tjat tillbaka, och det är därför jag tycker att det här är så viktigt. Det tjat jag får tillbaka, det är: Det här är sak. Det här är kommunens sak. Det här ska inte staten ta ansvar för. Men det här är en statlig utredning SOU 1998:31 heter den och man gör inte sådana utredningar för bara kommuner och landsting. Det är inte så. Utredningen anlade ett folkhälsoperspektiv på barns och ungdomars psykiska hälsa och man tog upp väldigt mycket om elevvårdsresurser med kunskap och utbildning. Det handlar mycket om förebyggande i den här utredningen. Ett särskilt stort kapitel handlar om flyktingbarn. Vi vet att även flyktingbarn har svårt att komma till inom barnpsyk. Till och med på barnpsyk säger man: kan vi inte ta emot våra egna svenska barn, för det kommer så mycket flyktingbarn. Det har alltså bildats två motpoler här, vilket är alldeles rysansvärt. Det står också mycket om särskilt utsatta barn. Sedan finns det särskilda yttranden. Jag brukar alltid läsa reservationer och särskilda yttranden i utredningar. Man får veta väldigt mycket. En sakkunnig har skrivit så här, och denna rapport kom alltså 1998: Differensen mellan behov av och tillgång till barn- och ungdomspsykiatri bör analyseras ur tre aspekter. Prioriterar verksamheten rätt uppgifter, är gränsen mellan barn- och ungdomspsykiatrins ansvar och andra verksamheters ansvar tydliga och riktiga, samt är verksamheten rätt dimensionerad. Samme sakkunnig skriver också: Under Kommitténs arbete med de utagerande ungdomarna har ny kunskap skapats som leder till nya frågeställningar. Av tidsskäl har de nya frågeställningarna inte varit möjliga att utreda. Kommittén föreslår därför att en särskild översyn av samhällets insatser för vård och behandling av ungdomar utanför hemmet genomförs. Ett mycket bra förslag... Och , 2003, kommer det här, när man faktiskt har vetat att vi borde ha det här. Barnpsykiatrin sade det 1998, men det handlar ju bara om barn. Frågor om barn har man aldrig lyft upp lika mycket. Jag är med i en tvärpolitisk barngrupp här i . Vi har skrivit många motioner tillsammans, och jag ber er titta på dem. I frågestunden bad jag socialministern att han skulle be den blivande samordnaren läsa den här utredningen. Det lovade socialministern, och jag påminner bara om det , för här står det jättemycket som den samordnaren behöver. Socialministern sade att det var tre speciella områden som var viktiga. Det var tillgänglighet, antalet platser i sluten vård och socialt stöd. Jag har många fler punkter. Det är antalet platser i öppen vård, det är bemötande för många innebär det en chock att komma in på en psykiatrisk klinik det är fler platser till BUP och det är flexibilitet mellan barnpsyk och vuxenpsyk. Det är inte så länge sedan som jag talade med en pappa vars dotter nästan på 18-årsdagen blev flyttad från barnpsyk till vuxenpsyk. Den tillvaron klarade hon inte av, så hon tog livet av sig. har pappan ett hårt jobb med sin sorg, och han vill så gärna förbättra situationen. Ett stort område är terapisamtal. Jag råkade innan jag gick hit nu få en bok i min hand som är skriven av en man som har haft en lång och svår psykisk sjukdom. Han har gått i samtalsterapi, och resten av tiden en gång . Kostnadsmässigt motsvarar det på psykiatrisk avdelning. gick han hos en psykiater, och då är det billigare, för då ingår man i högkostnadssystemet, men jag skulle vilja att man skulle kunna gå till psykologer och terapeuter för samma behandling. Det är jätteviktigt. Jag hoppas att jag hinner läsa upp en sak. Det var ju smärtan jag ville åt. Visst gjorde det ont det gör alltid ont när jag skär mig men det var ju smärtan jag ville åt. Till skillnad från allt annat som gjorde ont var det här en smärta som jag kunde förstå och kontrollera själv. Jag visste exakt varifrån den kom och hur den hade uppstått. I övrigt mådde jag bara allmänt psykiskt dåligt. Jag visste inte varifrån all ångest kom. Det var bara kaos. 27 Socialminister (): När jag lyssnar på reflekterar jag över hur snabbt man kan byta perspektiv beroende på var mediebelysningen för tillfället befinner sig. fick jag en fråga från med utgångspunkt från ett ganska uppmärksammat fall. En ung pojke, , hade varit tvångsvårdad . Frågan handlade om ifall jag var beredd att ompröva tvångslagstiftningen för att förhindra denna typ av övergrepp. Jag svarade då som jag gör nu att jag inte är beredd att ompröva detta. Jag tror att det behövs ett mått av tvång. När problemet nu plötsligt belyses från andra hållet kan här säga att vi inte har tänkt på att utöka tvånget. Vi behöver mer tvång. Det är en komplicerad fråga, , men det viktigaste är att vi håller huvudet kallt och har samma attityd oavsett varifrån belysningen just nu kommer. Jag vill till också säga att det uppenbart är lätt att från talarstolen efterlysa konkreta förslag. Jag redovisar precis hur jag vill att vi ska arbeta för att komma till rätta med problemen, och det skulle vara intressant att höra vad egentligen vill förutom att just nu vilja ha mer tvång. Till vill jag säga att den svenska kommunala självstyrelsen är en smula problematisk för både och mig. Det är inte som man ibland kan tro av debatten att självstyrelsen innebär rätt att besluta till låns så länge vi tycker att man fattar rätt beslut. Landstingen har det fulla ansvaret för hälso- och sjukvården, kommunerna har det fulla ansvaret för , och vi har upprepade gånger varit överens om att så ska den svenska författningen se ut. Regeringen och har ansvar för lagstiftningen och tillsynen och kan genom olika överenskommelser naturligtvis stimulera utvecklingen åt det ena eller andra hållet. Jag skyller inte på kommunerna eller landstingen. Jag kan bara konstatera att psykiatrin i inte utvecklades som den borde ha gjort när och hans partivänner styrde. Jag tycker inte att i utvecklades väl. Jag skyller inte ifrån mig utan konstaterar bara att vi har mött problemen på olika sätt. Jag tar mitt ansvar för att se till att få en lagstiftning som gör att vi från regeringens och sida tar initiativ som kan stimulera den utveckling vi vill ha. Jag tar på mig ansvaret för att vi inte varit noggrannare och sett till att pengarna som vi avsatt faktiskt använts i den utsträckning till psykiatrin som de var avsedda, precis som säger. Jag är rädd för att man använt pengarna för att lösa andra problem, och då har vi ett gemensamt bekymmer. Men det bör vi diskutera med landstingen. Vi har alla ett gemensamt ansvar, men vi skulle kanske fundera på vilka beslut var och en i sitt parti, var och en i sin beslutssituation, har fattat eller , och inte bara uppmärksamma problemen med utgångspunkt från den offentliga debatten just . ställde två konkreta frågor. För det första: Får vi en tvångslagstiftning? Jag har i debatten sagt att jag är öppen för att diskutera detta. Jag vill emellertid ha något starkare argument än de som framfördes den gången. De flesta remissinstanser, och nästan alla tunga remissinstanser, sade nej till utredningens förslag. Man hänvisade till att möjligheten att använda permissioner med särskilda villkor skulle följa upp detta. Vad vi talade om var människor i slutenvård eller tvångsvård som sedan skulle ut i öppenvården. Det som diskuteras är i huvudsak det omvända, nämligen människor som är i öppenvård och som man behöver följa noggrannare. Man behöver vissa möjligheter för att se till att de tar sin medicin eller lever upp till andra krav. Jag avvisar inte detta, men jag tycker att det är klokt att ytterligare fundera på argumenten för det. Och framför allt behöver vi svara på frågan: Blir vården bättre? Om den blir det ska vi absolut vara beredda att se över lagstiftningen. Jag återkommer till andra fråga om stimulansbidraget. 28 (): och ifrågasätter lite grann om den här debatten skulle ha hållits. Den här debatten hålls och har hållits i stort sett i vartenda svenskt medium i varenda TV-kanal, radio och tidning. Skulle då inte hålla den? Det är något av det mest egendomliga jag har hört. Jag har ju varit med som så jag känner till detta med att försöka tillvita mig att ha bytt åsikt. Berätta nu för det första vad jag talade om i mitt förra anförande när det gäller tvång! När sedan en enskild riksdagsledamot hade läst och fått uppgifter om att någon hade tvångsintagits på grund av sin religiösa tro ställde den riksdagsledamoten en generell fråga. får också fortsättningsvis finna sig i att man av och till tar upp resonemang om kriterierna för tvång har varit rimliga eller inte. Så var det med den saken. Det är alldeles uppenbart att huvudmannaskapet behöver samlas. Vi hörde också belysa detta på ett utomordentligt sätt. Vi har hört socialministern säga här och i andra sammanhang att det inte får vara så här, och sedan skjuts skulden eller försumligheten över på kommunerna. Så kan vi ju inte ha det. Vi talar nu om ökade resurser till kommunerna, men sanningen är att både landsting och kommuner fått ett nettominus. Vad vi än talar om för pengar är det deras uppfattning, och den är svår att motbevisa. Vi vet att de förebyggande insatserna är vida mer medmänskliga och dessutom ekonomiskt mycket billigare än insatser som måste göras när den akuta sjukdomssituationen råder. När den väl råder måste vi göra insatser. Då finns det inget val. Det behövs fler vårdplatser. Det har alla sagt. Då kan jag väl få göra en liten tillbakablick och erinra om hur fullständigt omöjligt det varit att få respekt för detta. Frågan drevs här i kammaren av . Men då behövdes inte fler vårdplatser. Det är roligt och bra att man nu säger att de behövs. Jag vill också säga: Släpp fram alternativa vårdformer. Och jag skulle särskilt vilja säga till socialministern: och värdera de ideella insatser som görs på de här fälten. Det finns massor av människor som vill ställa upp med stödjande insatser, men socialdemokratin har på något sätt fått för sig att den har monopol på all klokskap när det gäller att bry sig om människor. De har, tycker jag, mycket sällan och i liten omfattning värderat de ideella insatser som vi ju är i så stort behov av. När vi talar om rättspsykiatrin tror jag att det krävs en ny inriktning. Vi vet att den som döms till rättspsykiatrisk vård inte får dömas till fängelse och ska heller inte dömas till fängelse. Men när läkarna säger att vederbörande är medicinskt färdigbehandlad och de medicinskt inte kan göra mer för den individen, personen, medmänniskan, måste det finnas någon alternativ institution som tar över så att vederbörande ändå får ta det straff, den strafftid, som utmätts. Vi säger också att otillräknelighetsbegreppet ska återinföras, liksom möjligheten till tvångsvård, för den lilla grupp man talar om 5060 personer som anses otillräknelig.