prot · GR099 · 2003-10-02 00:00:00 — behövs det sådana tvångsmedel även i den öppna vården, och vi menar att man skulle kunna se över hur det borde fungera. Exempelvis kan patienter som inte fullföljer sin medicinering snabbt kanske behöva omhändertas, och man minskar risken för att de ska göra sig själva eller andra illa. Staten bör också ta över finansieringen av rättspsykiatrin. Det behövs en ny lagstiftning för att man inom kriminalvården ska kunna tillgodose både samhällsskyddet och behovet av tillgången till psykiatrisk vård. Vi tycker också att det behövs en statlig finansiering av den kvalificerade missbrukarvården. Vi behöver få en ny syn på hela psykiatrin inte den skamsyn som tyvärr finns ute i vårt land. Låt den somatiska och psykiatriska vården få samma status. Jag vill fråga socialministern om han kan ge oss stöd för några av de förslag som jag har rabblat upp nu: Kan socialministern tänka sig att det kan leda till en bättre vård för våra psykiskt sjuka? 8 Socialminister (): Jag tycker att det är viktigt att vi har en diskussion om psykiatrin. Vad vi ska diskutera är vilka åtgärder som ska vidtas. Det är vårt ansvar. Låt oss inte glömma bort att det faktiskt var en borgerlig regering där var med som lade fram förslaget om psykreformen. Då var vi överens om att det gällde både att stärka psykiatrin, det vill säga sjukvårdens resurser, och att stärka de sociala insatserna. Problemet handlade dels om att människor som behöver hjälp av sjukvården ska få det och att människor som behöver stöd i form av ett boende, daglig sysselsättning och ett socialt stöd ska få det. De gör det lite enkelt för sig genom att nu i efterhand säga att vi inte ska bekymra oss om detta längre. Det är fortfarande en uppgift för såväl psykiatrin som att ge det stöd som människor behöver. Det är inget fel på den tanken. Problemet är att det är två olika organisationer som svarar för det. Genom de beslut vi har fattat i ger vi möjlighet att upprätta en gemensam organisation. Det är precis vad personalen frågar efter. Inte minst personalen inom psykiatrin frågar efter en gemensam organisation med en gemensam nämnd, som för samman folk från , psykologer, folk som sysslar med rehabilitering och de som arbetar inom psykiatrin i ett gemensamt ansvarstagande. Vi har saknat en gemensam organisation. Det ges nu möjlighet att skapa en sådan. Vi har alltså varit överens om inriktningen. Jag tycker att vi ska hålla kvar vid den men se till att de problem som gång på gång har påpekats av blir lösta. har fattat beslut för detta. Vi har varit överens i om att skapa förutsättningarna. gäller det att se till att det sker någonting. Jag tror inte att vi behöver utreda frågan igen. Det är uppenbart vilka problemen är. För det första är det samverkansproblemet. För det andra är det resursfrågan. Vi har skjutit till resurser i en ambition att verkligen förbättra också psykiatrin. kan vi se att inte alla landsting har levt upp till detta. De har sannolikt använt pengarna för att lösa andra problem. Då har vi ett gemensamt bekymmer. har fastställt beslut om att ge pengar till landstingen, men landstingen säger efteråt att de inte har haft möjlighet att förverkliga ambitionen. Då har vi ett gemensamt politiskt ansvar och måste fråga oss vad vi ska göra om vi skriver avtal med kommuner och landsting om att statliga pengar ska användas för ett visst ändamål och det sedan inte blir så. Då måste vi fundera på hur detta ska utvärderas. Vi behöver dessutom diskutera platserna i slutenvården. Jag anser att vi har en brist. Hur många platser som behövs är svårt att säga, men det får inte bli ett hinder för att psykiatrin ska fungera att man inte kan ge människor en plats i slutenvård om de behöver det. Vi behöver också se över lagstiftningen. Jag har noterat att förslag på de här områdena ligger mycket nära den uppfattning jag har. Det är inga svårigheter att diskutera hur vi ska gå vidare om vi är överens om det som är problemet. Hur ska vi då göra? Jag tycker att det rimliga är att vi utser någon som på regeringens och uppdrag ser till att det vi har beslutat blir verklighet. Det handlar om att snabbt komma med en bedömning av resurssituationen, hur de pengar vi har satsat på landstingen har använts och hur de kommer att användas framöver. Det är 1 miljard som ska användas för att förstärka sjukvården . Man ska göra en bedömning också av i vilken mån vi behöver utöka antalet platser och på vilket sätt lagstiftningen behöver skärpas eller förtydligas, om det är det som är problemet. Vi vet alltså ganska väl vad som behöver göras. Vårt ansvar är att se till att det görs. Det har fattats en rad beslut här i för att förbättra förutsättningarna för en god psykiatri. Problemet är att verkligheten inte har följt efter beslut. Det är vårt ansvar att se till att det sker. Därför ska samordnaren tillsättas. 9 (): Det är underligt att delta i en sådan här debatt när vi också har ordföranden i socialutskottet här. Jag tänker inte gå i polemik med , som ju företräder både den majoritet som har fattat beslut om det som har föreslagit men också försöker ställa sig i opposition. Jag tycker att det blir lite konstigt. Jag frågade om hade kommit nära inpå psykisk sjukdom. Det kan vara mycket omskakande, . Jag har tidigare, , levt med en psykiskt sjuk livskamrat. Sjukdomen kan komma smygande eller debutera överraskande våldsamt. Vanföreställningar om hot från terrorister, avlyssningsapparater i hundens halsband eller fjärrstyrda harar kan förekomma. Patienten själv uppfattar allt som verkligt och blir oftast arg om någon anhörig talar om läkare, psykiatrivård och så vidare. förekom tvångsvård i något högre grad än , men redan då var det åtminstone i otillräckliga resurser. Vårdtiderna var för korta och möjligheterna att i öppen vård tvinga patienten att samarbeta och medicinera var i stort sett obefintliga. Resultatet blev, då som , upprepade intagningar , utskrivning utan ordentlig uppföljning och sedan återfall. Det otäcka med psykiska sjukdomar är att de om de förblir obehandlade gärna biter sig fast och kan ge bestående hjärnskador. Det blir dyrare och svårare att rehabilitera patienten. Man hamnar i långvariga sjukskrivningar, förtidspension och en obeskrivlig ensamhet. Med korrekt, kontinuerlig och snabb behandling redan vid sjukdomsdebuten dessvärre behövs oftast i regel långt tvång kan de här patienterna återgå till ett bra liv med eget arbete och familj i stället för sjukpension och ensamhet. Jag separerade i skiftet mellan , men jag har fortfarande kontakt med denna före detta livskamrat. Antagligen är jag och min son, som är , de enda kamrater hon har. Det är dessvärre svårt att orka umgås med psykiskt sjuka, och därför blir de mycket ensamma. Hon har fått ett boende naturligtvis först efter att jag fick anmäla kommunen till tillsynsenhet. Boende finns till exempel hos , som har mycket bra boenden, men där ges ingen vård och där finns ingen psykiatrisk kompetens. Detta fungerar inte om inte ser till att ansvaret samlas under en hatt. Psykiatrin måste ha ansvaret, så att inte okunniga socialtjänstemän får ägna sig åt psykiatrisk vård. Jag brukar alltid när jag debatterar med ha med mig någonting att överlämna. har jag med mig en motion. Den innehåller ett antal skarpa förslag på vad man skulle kunna göra för att få ordning på psykiatrin. Jag tänker strax överlämna den. Jag föreslår att man ska ge patienterna rätt till långvarig behandling. Man ska ge patienterna kärlek och omtanke genom att öka möjligheterna till tvångsbehandling både i sluten och i öppen vård. Man måste vid behov ge patienterna rätt till plats i slutenvård och öka antalet platser. Vi måste också ge patienterna och deras anhöriga möjlighet att vända sig till en huvudman och inte till flera. Vi måste också ge de psykiskt sjuka förbrytarna vård och behandling i stället för fängelse. Jag framhärdar i att det behöver tillsättas en , inte för att sitta och utreda, utan det ska vara en kommission bestående av företrädare för professionen som och genast kommer med skarpa förslag som vi skulle kunna ta ställning till här i redan i och genomföra. Jag tänker nu överlämna den motion som jag talade om till . 10 (): Det här är ett område som spänner över så många olika nivåer, från dem som klarar av medicinering och möten och att hantera sin vardag till dem som har hamnat helt utanför. Socialministern säger att vi nu har tillsatt en person som ska se till att det som vi har beslutat om händer. Jag trodde att det var det som var socialministerns ansvar. Då är det bra att det sker nu och inte om . Men i allt detta arbete måste man någonstans vända på synen. Vi måste se till att utifrån varje människa, utifrån varje individ, fundera på hur livet ska kunna fungera för dem. Att försöka gå igenom de delar som måste göras och sammanställa dem i en nationell handlingsplan där det också blir tydligt vilka som ska göra de olika delarna måste till med det snaraste. Jag läste en kommentar om att vi just nu befinner oss i vänsterdiket på detta område. Det optimala skulle vara att man befann sig mitt på vägen framåt. Vänsterdiket skulle vara när individers integritet går före allt, och i högerdiket finns gemenskapens trygghet som går före det andra. Om vi nu har hamnat i vänsterdiket måste vi först och främst se till att det blir fart och att vi kommer upp på vägen. Men vi ska självklart se till att vi inte sätter sådan fart att vi hamnar i högerdiket i stället. Det är ju på vägen vi vill ta oss fram. Sedan handlar det om när lamporna slocknar och när publiken går hem, när fokus inte är så koncentrerat som det är just . Vad händer då? Hur ser tidsplanen och arbetet ut framöver? 11 (): Jag noterar att har noterat inte bara min närvaro i kammaren utan också mitt inlägg. Jag ska inte kommentera det eftersom det inte är det som debatten handlar om. Men låt mig säga att tillsammans med och regeringen visst har sett till att det blir till exempel nämnder som är gemensamma för de två huvudmännen. Det tycker jag är bra. Det har förhandlats fram till en proposition. Det förhindrar inte från att ha åsikter i övrigt när det gäller psykiatrin. Vi har också väckt en motion när det gäller hur vi ska utveckla detta, och förhoppningsvis ska vi göra det tillsammans med regeringspartiet och . Jag konstaterar , vilket gläder mig, att socialministern och har samma uppfattning. Det finns tillgänglighetsproblem, och det behövs fler vårdplatser både i den slutna och i den öppna vården. Socialministern nämnde i sitt första inlägg de personliga ombuden. De är bra, och de gör stor nytta för dem som finns i psykiatrin och i kontakter med vårdhavare och fångar upp problembilden. Vad jag förstår pågår en rad diskussioner i landet när det gäller deras ställning, och en del diskuterar framtiden för dem. Är socialministern beredd att ta initiativ för att säkra att det ska finnas personliga ombud överallt även ? Jag vet att ombuden i bland annat den kommun som jag själv bor i har varit ifrågasatta. Jag skulle också gärna vilja höra lite grann om möjligheterna att vi faktiskt gör en nationell handlingsplan på det här området. En sådan tjänar två syften. Den för ihop de saker som vi har gjort och avser att göra. Den höjer också statusen för psykiatrin. 12 (): Jag vill bara kortfattat beröra några saker. Jag vet att en hel del egentligen ligger inom justitieministerns ansvarsområde när det handlar om hur man ska betrakta dem som begår brott. Men det är oerhört viktigt att man ser till att man har en gemensam syn och att man inte skiljer på frågorna om straff och vård utan att man får en samsyn och får detta att fungera väl. Jag vill i den här debatten lyfta fram två orosmoment. Det ena är att man ska dömas till tidsbestämda straff även om man har ett vårdbehov. Från början ska man få avtjäna en viss del av tiden inom rättspsykiatrisk vård. Men om man blir frisk ska man överföras till fängelse för att avtjäna resten av straffet. Jag tycker att det här är en fråga som måste diskuteras väldigt djupt. Ur behandlingssynpunkt och utifrån läkarperspektiv är det en oerhört svår behandlingssituation att arbeta med en människa som börjar bli frisk och som börjar få insikt och kunskap om att man kanske ska avtjäna i fängelse om man blir frisk. Det får man inte glömma när man ska tala om straffvärdet. Det är ganska viktigt att det finns ett slags grundsyn i den här debatten som blir tydligare och tydligare hos vissa, att trots att en person är sjuk när brottet begås ska man ändå utkräva ett fullt ansvar. I samma debatt kan man också säga att vi ska ha mer tvångsvård och mer tvångslagstiftning, därför att dessa människor inte kan ta ansvar för sig själva. Någonstans i debatten måste vi också bestämma att man antingen är fullt kapabel att ta ansvar för sina handlingar och får bära ansvaret för dem fullt ut eller också måste vi inse att människor är sjuka och inte alltid kan ta ansvar. Men vi måste hitta en vettig balansgång däremellan. Och det hoppas jag att man kan klara av att göra i den infekterade debatt som pågår och i det nuvarande oerhört känsliga läget. 13 (): Jag har med spänning suttit här och lyssnat till debatten, och jag kan konstatera att jag inte har hört några skarpare förslag. Men jag är glad för att majoriteten här, både och Socialdemokraterna, tycker att det nu behövs fler vårdplatser, något som har talat om i . Mer resurser till kommuner och landsting är en självklarhet för att råda bot på detta. Men enligt de ekonomer på vårt kansli som har räknat på detta är det ynka 300 miljoner extra till kommuner och landsting. Och det, herr socialminister, blir det inte mycket av. Jag tycker att man måste vara ärlig och uppriktig när man tar bort på ett håll och lägger till på ett annat håll och tittar på vad nettot blir. Det andra som jag på nytt vill ta upp gäller att man har initierat att vi bland annat skulle vilja ha hårdare straff. Vi vill ha mjukare straff, det vill säga att när en person har avtjänat ett straff och blivit bättre ska denna person få komma till ett alternativfängelse med individuella vårdplaner som ska syfta till att personen i fråga inte fortsätter att begå brott. Det är väl ingen hemlighet i den här kammaren att vi har alldeles för många återfallsförbrytare i vårt land vare sig de har kallats sjuka eller inte. påstår att man får längre straff om man får rättspsykiatrisk vård. Jag kan säga att det står på löpsedel att den misstänkte mördaren vill bli kallad psykiskt sjuk för att få ett lindrigare straff. Och det är många som stämmer in i detta. Men ska vi ha en interpellationsdebatt . Och jag ser fram emot att socialministern under dessa ska ta fram lite skarpare förslag. 14 (): Socialministern sade att psykiatrireformen genomfördes på den borgerliga tiden och att det på något sätt var vårt fel. Nåväl, han kanske inte sade precis så. Jag tror att det var rätt reform. Men den har sedan inte följts upp på rätt sätt. Kommunerna hade inte ordentlig kompetens och kanske inte heller landstingen, och det har varit bekymmer med samordningen mellan landsting och kommuner. Hemma i kommunen har vi försökt att ha samordnare och försökt att hitta fram där. Men det är inte lätt, även om man försöker. Detta är svårt. Däremot tror jag att själva reformen var rätt. Sedan behövs det en uppföljning av avtalen med olika landsting att de verkligen gör vad de ska göra. Det gäller också kommunerna. Fokus här tycker jag har lite grann varit på de allra svårast sjuka. Jag känner att vi också måste ha fokus på hela isberget, som man säger. Det finns väldigt många i det svenska samhället som har psykiska problem men som inte får hjälp. Väldigt många av dem går inte ens till doktorn. Det är för långa köer, och de tycker att det är jobbigt. Dessutom är det en skam att vara psykiskt sjuk. Där tycker jag att vi måste ändra på något sätt. På frågan om hur det ska ske kanske socialministern har ett bra svar. Själv har jag inte det just . Vidare måste vi titta närmare på förebyggande verksamheter och insatser. I finns något som kallas för medlevare för unga människor med psykiska bekymmer. Det tycker jag är en väldigt bra sak. Det är gott att socialministern tycker att förslag är bra. Vi hoppas att vi kan samarbeta kring detta. Men låt det också bli handling och inte stanna vid bara ord som jag tycker att det ofta blir med socialdemokratiska regeringar. Höj också statusen för psykiatrin! 15 Socialminister (): Jag börjar med diskussionen om respekten för människor som har psykiska problem. Vi får inte glömma bort följande: Ungefär 1,3 miljoner människor i upplever att de lider av psykisk ohälsa. 1,3 miljoner är ganska många. Vad det handlar om är allt från trötthet, nervositet och utbrändhet till mycket allvarliga psykiska sjukdomar. Det är viktigt att veta att ungefär 250 000 människor har kontakt med psykiatrin de allra flesta för att få hjälp, få ett samtal och få hjälp med mediciner för inte alltför allvarliga psykiska problem men ändå sådana psykiska problem som man behöver specialistkompetens för. Vad vi diskuterar är således en mycket liten grupp människor. Ofta lider de av allvarlig schizofreni eller möjligtvis av en allvarligare neuros som gör att de kan styra sin tillvaro. Man kan vara till skada för sig själv eller för andra. Då är det viktigt att konstatera att riksdag faktiskt har varit mycket entydig om att det ska finnas möjligheter till slutenvård för dessa människor och till tvångsvård ifall det inte är möjligt att erbjuda det med frivilligvård. Det är inte så att någon här i riksdag vilket man ibland kan tro i den offentliga debatten har sagt att vi inte ska ha någon tvångsvård. Den behövs för de människor som riskerar att vara en fara för sig själva eller för andra. Den problemställning som vi diskuterar gäller människor som bedöms vara till skada för sig själva eller för andra. Får de det stöd och den hjälp som de behöver? Det är ju det som har uppmärksammats kring de tragedier som varit. Det är min övertygelse att resurserna inte räcker för att ge de här människorna den hjälpen. Då måste vi se till att man bygger ut slutenvårdsplatserna och möjligen också diskutera i vilken mån man ska ge andra förutsättningar för att också tvångsvårda dem som är en fara för sig själva eller för andra men som inte är öppna för att delta i frivilligvården. Det behöver vi pröva. Jag tror alltså att vi i många stycken är överens både om problemställningen och om vad som behöver göras. Det som jag tycker är besvärande är försök att vara lite polemisk. När det gäller beslut som staten förfogar över är det regeringens och myndigheternas sak att se till att de blir genomförda. Men vi har ett problem med den kommunala självstyrelsen. Alla här, inte minst , säger mycket entydigt att landstingen och kommunerna själva bestämmer. Vi har ambitionen att det ska hända någonting. Men om kommunerna och landstingen inte gör precis som vi har sagt måste vi hitta ett instrument för att föra en diskussion med kommunerna och lanstingen så att det som är våra ambitioner blir genomfört. Det är detta som jag talar om, och det är detta som den nationella samordnaren ska ta tag i. Jag ska sedan ge några korta svar. talar om de personliga ombuden. Dessa spelar en otroligt stor roll. Den diskussion som förs får inte på något sätt påverka ambitionen att var och en som behöver ett personligt ombud också ska få det. Sedan kan man diskutera i vilken mån det ska vara lagstadgad rätt eller det ska vara ett erbjudande, något som länsstyrelserna och nu arbetar med. Där har en utveckling skett som betyder otroligt mycket. När det gäller detta med handlingsplan menar jag att de direktiv som den nationella samordnaren ska ha i själva verket utgör en handlingsplan i den meningen att vi fokuserar på de problem som snabbt ska uppmärksammas. Sedan ska samordnaren löpande återkomma och redovisa vilka åtgärder som han eller hon och de experter som samordnaren använder bedömer behöver förbättras. Därmed får vi ett slags handlingsplan som jag tycker uppfyller det som efterfrågar. Slutligen kan jag berätta att även jag har mycket tragiska erfarenheter av människor med psykiska problem. Det har lett mig fram till två slutsatser. Den ena slutsatsen är: Ge för skull de människor vård som behöver sådan men undvik att göra det på det sättet att människor som klarar sig själva stängs in i en värld som inte är värdig! 16 (): Socialministern säger att vi diskuterar en liten grupp människor. Nej, jag har i den här debatten faktiskt försökt att diskutera samtliga psykiska diagnoser, från den lätta depressionen till det svåra fallet med en våldsverkare som inte kan kontrollera sina handlingar. Jag tycker att det är viktigt att vi här enas om att ta ett helhetsgrepp. I alla de delarna har jag förslag i den motion som jag överlämnat till socialministern. Jag sade tidigare här att det är en vacker tanke där delar jag uppfattning, vilket är mycket ovanligt, men så är det att den som avtjänar ett straff för ett visst brott därmed också ska anses ha sonat brottet. Med det synsättet frånhänder sig dock samhället möjligheten att med effektiva behandlingsåtgärder skydda sig mot personer som visat sig förmögna att begå allvarliga våldsbrott. Här menar jag att det gäller att inta en vetenskaplig approach, inte att vara ute efter att man till varje pris ska straffa och omvandla psykiatrisk vård till fängelse när den som behandlats har blivit frisk. Ofta finns man i psykiatrisk vård betydligt längre än som gäller vid fängelsestraff. Jag tycker att det vore olyckligt om förslag skulle genomföras. Det hoppas jag att socialministern tar med sig till sin kollega justitieministern. Kanske har efter den här diskussionen jag hoppas det tagit intryck av det vi har sagt. Om uppfattar sig som rätt man på rätt post förväntar jag mig också att det kommer tillbaka förslag och att vi kan fortsätta att ha en dialog om det här viktiga ämnet, så att väldigt utsatta människor får en chans till vård och väldigt utsatta brottsoffer slipper utsättas för förövare. måste vi dock ha en vetenskaplig syn på hur vi ska komma till rätta med det här problemet. 17 Socialminister (): Jag glömde att kommentera frågorna om rättspsykiatrin och framför allt frågan om påföljd efter brott. är detta föremål för en särskild beredning i , så frågan kommer tillbaka och kommer att bli föremål för en bred diskussion här i . Låt mig sedan förtydliga när det gäller frågan om vem som ska ha ansvar för de olika delarna. Med samverkanspropositionen följde också ett tydliggörande av en annan viktig anspråksfråga: Vem har ansvar för att det upprättas en vårdplan eller behandlingsplan för den enskilda patienten? Det ansvaret har läkaren. Talar vi om psykiatrin så är det psykiatrikern som har ansvaret för att planen upprättas. Det är läkaren som bestämmer att den ska upprättas, och den ska upprättas i samarbete med kommunen. Här har tydliggjorts att den som är sjuk och som således är föremål för medicinsk behandling inom psykiatrin ska ha det stöd som psykiatrin bestämmer. Det är läkaren som har initiativrätten och som ska se till att en plan upprättas. Sedan ska kommunen ta ansvar för finansieringen och betalningen för de insatser som behövs. Jag tror att det här ger förutsättningar att lösa upp det som har varit problemet, nämligen att läkarna säger: Vi vet vad som ska göras. Men ansvaret överlåts på som inte har kompetensen. Här finns en möjlighet att utveckla det som alla efterfrågar, nämligen en gemensam organisation, ett tydligt ansvar för psykiatrin eller den medicinska behandlingen och ett tydligt ansvar för när det gäller att erbjuda socialt stöd, bostad och arbete. Jag hoppas att den här debatten är en början till ett gemensamt sökande när det gäller att ge svar på de väldigt många frågor som ställs. Jag tycker att detta är ett bevis på att vi kan föra en diskussion under ansvarsfulla former. Det är ju det som just nu behövs. Det ansvar vi ska ta är att vi ska se till att de problem som människor har upptäckt och är rädda för ska vi gemensamt lösa. Överläggningen var härmed avslutad.