prot · GR0927 · 2003-11-13 00:00:00 — tycker vi från sida att den situation som råder, innan man får fram ett statligt bidragssystem, är så allvarlig för många kommuner att vi under en övergångstid måste acceptera det utjämningssystem som föreslås. Man har så höga kostnader att de håller på att tränga undan annan verksamhet. För del är en förutsättning för att acceptera förslaget att den bruttometod som vi föreslår för beräkning av de här kostnaderna används. Skälet till detta är att den är enklare, tydligare och mer transparent. Det blir enklare för både kommunerna och enskilda att se var kostnader och bidrag ligger någonstans. 100 (): LSS-reformen är till stor del en framgångssaga som började . Den har utvecklats väl i sitt angelägna syfte att ge personer med funktionshinder en starkare ställning i samhället och mer jämlika levnadsvillkor. Ungefär 50 000 människor har insatser enligt LSS . Detta är den goda framsidan. En följd av framgången är att det uppstår kostnader. Det är väl egentligen inte någon överraskning. Det som överraskar är möjligen att kostnaderna har ökat så mycket som de har gjort. De har ökat långt mer än andra kostnader för kommunerna, i fasta priser . I vissa kommuner har ökningen varit . Kommunerna har svårt att leva upp till lagens krav. En annan avigsida är de stora skillnaderna i kostnad mellan kommunerna. Skillnaderna har inte minskat med tiden utan i stället ökat. Kostnaden per kommuninvånare skiljer mer än en tiopotens. Därför, herr talman, vill jag säga att utgångspunkt är att alla kommuninvånare ska få det stöd och den hjälp de behöver. För att garantera den här reformens långsiktiga överlevnad krävs en förändrad finansiering. Så långt är vi överens med majoriteten. Men förslaget på mellankommunal finansieringsmodell är inte ett steg i rätt riktning. Det blev fel redan från början. Kommittén som skulle lägga fram förslag till utjämning fick så snäva direktiv att det bara var mellankommunal utjämning som kunde utredas. Ur detta mycket begränsade perspektiv och mandat uppstod sedermera två modeller för utjämning. I valet mellan de här två modellerna stödde av remissvaren den så kallade bruttoutjämningsmodellen. Regeringen föreslår nu trots detta, med sömngångarens observans och sensibilitet och till allmän häpnad, den andra modellen, nettoutjämningsmodellen. Det var den som fick stöd av . Ett annat flagrant övertramp är att förslaget och det gör kanske färre häpna lägger lagstyrda uppgifter på kommunerna utan närsluten finansiering. Den ene bestämmer och den andre betalar. fick jag lite oväntat draghjälp i debatten av statsministern som påtalade att det borde vara ett samband mellan den som tar ut skatt och den som ansvarar för att verksamheten fungerar. Det tackar vi för. Ännu ett i raden av avsteg från finansieringsprincipen som vi så ofta har anledning att kommentera i kammaren har visat sig. Förslaget kan inte förenas med den kommunala självstyrelseprincipen, som ju är ett fundament i demokratin. Det kanske märkligaste i propositionen är argumentationen mot bruttoutjämningsmodellen, som innebär riktade statsbidrag. Jag citerar från s. 20 i propositionen: Regeringen gör, i likhet med kommittén, bedömningen att kostnaderna för LSS-verksamheten kommer att fortsätta öka. Vid en tillämpning av bruttoutjämningsmetoden kommer i sådana fall det generella statsbidraget att successivt minska. kan det innebära att staten måste ta över finansieringsansvaret för kostnadsökningarna utan att ha någon möjlighet att påverka kostnaderna för insatser enligt LSS eftersom det är kommunerna som beslutar om insatserna. Att detta inte bara är en felskrivning framgår av betänkandet där det på s. 16 står följande: Utskottet anser att ett statligt övertagande av finansieringsansvaret skulle innebära en olycklig situation där ansvaret för verksamheten och kostnaderna skiljs åt. Inför beslutet i kammaren finns det anledning att upplysa om att ansvaret för verksamheten baseras på lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. Ansvaret definieras av lagen, det vill säga staten. Den är vad man brukar kalla en rättighetslag. Eftersom LSS ställer detaljerade krav på kommunerna och definierar vad den funktionshindrade har rätt till har kommunerna ingen möjlighet att påverka insatsernas omfattning. Insatserna faller ut som en funktion av lagen. LSS ger inget kommunalt handlingsutrymme utifrån vilka lokala behov och förutsättningar som kan tillämpas. LSS är en rättighetslag som ska ha likvärdig tillämpning över landet. Det som kan påverka verksamheten, och därmed kostnaderna, är staten, som därmed blir den naturliga finansiären. Att utjämna kostnader med hjälp av en mellankommunal modell ökar inte kommunernas möjlighet att genomföra LSS på ett fullvärdigt sätt utan fördelar bara den ekonomiska bördan mellan kommunerna. Den reducerar kommunerna till att bli en underleverantör åt staten. vill att LSS ska finansieras av staten fullt ut. Alla tycks vara överens om att kostnaderna kommer att fortsätta att öka. Många vet att kommunerna med omfattande och tilltagande underskott inte ruvar på överskottsresurser som på löpande räkning kan betala följderna av statliga beslut. För kommunerna, som i maxtaxornas förlovade tidevarv inte kan öka sina avgiftsintäkter men ändå ska bära kostnadsökningen, återstår att reducera icke lagfäst verksamhet eller höja skatten. Att ytterligare höja skatten, som ju har höjts till rekordnivå, har nog svårt att vinna allmänt gillande. Vad en skattehöjning skulle ha för effekt på den välståndsskapande tillväxten resonerades det om i kammaren i går då med en viss samsyn. Enligt SCB:s beräkning kommer den föreslagna reformen i till exempel att orsaka kostnadsökningar på 3,8, 8,5, 13,1 respektive för åren 20042007. Detta motsvarar en skattehöjning i kommun med ovanpå den skattehöjning som just gjort med och . Här blir det till att reducera antalet särskilda boenden och stänga skolor. bör avslå förslaget i propositionen och ge regeringen i uppdrag att återkomma med ett förslag till ett statligt finansiellt övertagande av kostnaderna för LSS. Jag yrkar bifall till reservation nr 1. 101 (): vill skapa ett samhälle som är tillgängligt för alla och där alla människor kan delta i samhällslivet på lika villkor. Personer med funktionshinder behöver få stöd och hjälp för att kunna delta i samhällsutvecklingen och för att utforma sin vardag. Det är vår gemensamma angelägenhet, och tillsammans ska vi skapa möjligheter så att alla kan leva i vårt samhälle efter sina egna förutsättningar. Verkställigheten av detta så att det sker på ett acceptabelt sätt åvilar våra kommuner. Tyvärr tvingas vi konstatera att i verkligheten saknar kommunerna rimliga ekonomiska förutsättningar att klara ansvaret. Det är alltså ett helt oacceptabelt förhållande. Kostnadsökningen för ansvaret och åtagandet är . Det ska jämföras med att tillväxten i samhället i övrigt är . Alltså måste alla inse att det är ett stort problem. har staten ett direkt ansvar för att kommunerna klarar sina åtaganden på området eftersom man har stiftat denna lag. LSS är en rättighetslagstiftning, och den lämnar därmed litet, för att säga inget, utrymme för kommunerna att själva bestämma över verksamhetens innehåll eller omfattning. Det är därför både angeläget och nödvändigt att vi gör en översyn av huvudmannaskapet och ställer frågan om det inte är dags för staten att ta över finansieringsansvaret. Situationen är direkt alarmerande i kommunerna. Vi vet att urholkas statsbidragen dag för dag, vilket innebär att andra sektorer ska betala notan. Det är alltså hög tid att regeringen ger tydliga signaler med tanke på vardagen för funktionshindrade och kommunernas prekära situation. Det finns inget utrymme för en långbänk eller något kohandlande i denna fråga. Det är många som förväntar sig att frågan får en snar och bra lösning för de funktionshindrade. Kommunernas signaler är både entydiga och tydliga. av landets kommuner sade nej till förslaget när det var ute på remiss. Man kan fundera över hur regeringen har resonerat när regeringen trots remissvaren ändå genomför förslaget. De som har det svårast är utan tvivel de små kommunerna. Det är kommuner som tidigare hade vårdinstitutioner för funktionshindrade, till exempel , , och Sala. Kostnaderna för LSS varierar kraftigt mellan dessa kommuner och andra kommuner med upp till 1 . har det utgått kompensation till kommuner med höga kostnader för LSS. Statsbidraget försvinner i samband med införandet av utjämningssystemet. Men kostnaderna försvinner inte. Kompensationen är inte fullvärdig. Därför kvarstår i mångt och mycket också problemen. Försvinner gör också de länsvisa avtalen, vilket innebär att kravet på systemet är att det utformas så att det tillgodoser såväl individens självbestämmande som vistelsekommunens finansieringsbehov. De behov som avtalen tillgodosåg har alltså inte försvunnit. De kvarstår, men de har inte beaktats i förslaget. Det bör åtgärdas i en kommande översyn. För kommun en kommun med 21 000 invånare innebär det här ett utökat kostnadsansvar om man skulle fortsätta med den verksamhet som man är specialiserad på, nämligen habilitering och rehabilitering av döva och dövblinda med tilläggshandikapp. innebär det här att finner sig nödsakad att lägga ned en väl fungerande verksamhet eftersom de boendes hemkommuner på löpande band säger upp sina avtal. På något sätt bollas de funktionshindrades behov och rättmätiga krav bort. Effekten av regeringens förslag drabbar de svaga i samhället i det här fallet döva och dövblinda med tilläggshandikapp. För många kommuner jag talar inte enbart om små kommuner sätts den personliga integriteten ur spel med det nuvarande systemet. Det finns inga svårigheter att konstatera vilka som får stöd enligt LSS i våra kommuner. Kostnaden för LSS-verksamheten är ofta hög. Personer kan lätt identifieras, vilket ofta upplevs som integritetskränkande, i samband med att kommunala nämnder och styrelser i sin spariver för att undvika skattehöjningar och för att klara balansen behandlar den här anslagsposten. Den enskilde känner sig i det sammanhanget som en belastning i samhället. Det är inte bra. Rättighetslagstiftningens goda syfte utarmas, och det skapas i stället ett motsatsförhållande mellan de berörda. Detta gagnar knappast avsikt med den här rättighetslagstiftningen. Som jag ser det ska alla människor i samhället garanteras full integritet. Att så inte sker i många av våra kommuner är helt oacceptabelt. Vi kan inte lasta kommunpolitikerna för detta, utan det är regeringen som utan tvekan brister i solidaritet och ansvar. Detta är inte en företeelse enbart i småkommunerna, utan det är påtagligt även i kommuner med invånarantal i storleksordningen 25 000 invånare. Det innebär att den personliga integriteten i realiteten riskerar att åsidosättas i av landets 290 kommuner. Detta rimmar dåligt med solidaritets- och jämlikhetsparoller. En översyn av finansieringsansvaret och av huvudmannaskapet i syfte att kunna erbjuda en livssituation som är värdig alla människor i samhället är alltså direkt nödvändig. Jag yrkar därför bifall till reservation nr 4 under punkten 3. Jag vidhåller givetvis mina åsikter som nämns i reservationerna 5 och 6, men ser det som naturligt att de åsikterna även vävs in i den översyn som jag förväntar mig ska göras nu i vår i och med att LSS då har funnits . En översyn har aviserats. Den breda översyn som man talar om som i varje fall vi från oppositionen talar om innebär att alla dessa frågor måste läggas på bordet och lösas. Som situationen är är det inte tillfredsställande. 102 (): Som flera har sagt var det som man beslutade att införa handikappreformen, där stöd och service till funktionshindrade var en mycket väsentlig del. Reformen innebar att vissa kommuner fick höga kostnader, medan andra fick mycket låga, beroende på hur många av invånarna som var i behov av detta stöd och denna service. Det är det vi i dagligt tal kallar LSS. Kommunerna i de olika länen träffade därför överenskommelser om en viss utjämning mellan kommunerna inom det egna länet. Den proposition vi behandlar i finansutskottets betänkande nr 9 innebär att ett kostnadsutjämningssystem införs för LSS som omfattar landets alla kommuner. Kostnaderna för de här insatserna varierar väldigt mycket mellan kommunerna. varierade kostnaderna från till per invånare. Kostnadsskillnaderna mellan kommunerna är större för LSS-verksamheten än för andra obligatoriska verksamheter och har dessutom ökat kraftigt sedan systemet infördes. Vi har ett kostnadsutjämningssystem för den kommunala sektorn som utjämnar kostnadsskillnader för till exempel skola, barnomsorg och äldreomsorg. Regeringens förslag till utjämningssystem för LSS-kostnader bygger på samma principer som den ordinarie kostnadsutjämningen men skiljer sig från denna på några punkter. I den ordinarie kostnadsutjämningen beräknas en så kallad standardkostnad, som bygger på strukturella faktorer som kommunen inte kan påverka, till exempel geografi och demografi. En kommun med förmånliga strukturella faktorer får i princip bidrag från en kommun med oförmånliga strukturella faktorer. Systemet kompenserar däremot inte för de verkliga kostnadsskillnaderna, och det är centralt i det systemet. Det har inte varit möjligt att identifiera opåverkbara faktorer på samma sätt för LSS-kostnaderna som i den ordinarie kostnadsutjämningen. Den avslutade statliga utredningen om inkomst- och kostnadsutjämning var helt enig om att inte lyfta in kostnadsutjämningen för LSS i den ordinarie utjämningen. Regeringen föreslår också att LSS-utjämningen ska utgöra ett separat system. För att ge kommunerna rimliga förutsättningar att planera och eventuellt ställa om sin verksamhet är det nödvändigt att utjämningssystemet fasas in successivt. Införandeperioden föreslås vara , vilket innebär att systemet verkar fullt ut först . Införandereglerna innebär att de avgifter som en kommun ska betala begränsas till maximalt per invånare 2004. Det bidrag som en kommun kan få reduceras med högst . Beloppen höjs sedan successivt så att bidragsreduktionen fasas ut och avgiftsbegränsningen upphör 2009. Alla utjämningssystem är komplicerade, och därför bör en kontinuerlig uppföljning och granskning ske för att man ska kunna se hur systemet fungerar och om det leder till rättvist resultat. Regeringen har redan aviserat att man kommer att följa kostnadsutvecklingen för LSS-verksamheten och också rapportera detta till . I betänkandet finns en reservation som föreslår att ska avslå förslaget och staten i stället överta finansieringsansvaret för verksamheten. En sådan förändring, där staten övertar kostnadsansvaret för LSS, skulle innebära att staten får betala hela kostnaden, som kommunen fattar beslut om vilka personer som skulle få insatser enligt lagen. En sådan ordning är orimlig. Vi skulle skapa ett system med mycket svaga, ja, troligen inga, kostnadsåterhållande krafter. Det finns däremot anledning att oroas över hur vi ska klara den långsiktiga finansieringen om man blickar tillbaka på hur kostnaderna har utvecklats både för staten och för kommunerna. tog därför ett initiativ för att få till stånd en parlamentarisk utredning med uppgift att göra en bred översyn av lagen om assistansersättning. Denna översyn ska bland annat omfatta frågan om hur den långsiktiga finansieringen ska se ut. Vad jag vet, är direktiven till utredningen under utformning i . I en reservation föreslås att man ska använda bruttometod i stället för den nu föreslagna genomsnittsmetoden. Jag tycker att det skulle krångla till systemet. Vi använder nu samma metod som i det ordinarie utjämningssystemet, och det kan vara lättare att ha samma i båda systemen. Med hänvisning till vad jag har sagt avstyrker jag samtliga reservationer och yrkar bifall till förslaget i utskottets betänkande nr 9. 103 () replik: sade att det fanns risk för att kostnaderna skulle skena om den som bestämmer över tillämpningen är en annan än den som betalar. Det är precis det som det handlar om. Det här är en mycket specifik rättighetslagstiftning. Enligt allmän och väl etablerad uppfattning uppenbarligen inte minst bland egna partikamrater har man som företrädare inte möjlighet att göra de här bedömningarna inom lagen. Bekymret är att man nu inte ens når upp till lagen. Dessutom finns det väl ingenting som säger att besluten och bedömningarna nödvändigtvis måste ske i kommunerna om nu det skulle vara det stora problemet. Likheten i tillämpning över nationen skulle kunna tala för att till exempel försäkringskassorna gjorde det. Det är på samma sätt med den besläktade lagen om assistansersättning, , som beslutas och bestäms av . Det är den ena funderingen och frågan: Vem har sagt att det nödvändigtvis måste vara kommunen som sköter det, i vårt något begränsade land, med 50 000 vårdtagare? Det kanske finns ett skäl att ha en statlig bedömning också. De argument som man har framfört från regeringens sida har uppenbarligen inte imponerat på Socialdemokraternas egna kommunala företrädare. Vilken slutsats drar man av det inom partiet? 104 () replik: Jag är väl medveten om att alla kommunalråd säkert skulle önska att de fick flytta över den här kostnaden till staten. Jag tror att de kan hitta på fler förslag om att flytta över kostnader till staten det bör inte vara så svårt att hitta. Verkligheten är den att vi har begränsade resurser för att klara de här åtagandena. Vi bedömer att det inte finns möjlighet ekonomiskt att flytta över det till staten, såvida man inte, vilket jag inte har kunnat notera, har den uppfattningen att det ska finansieras genom att man drar ned talen för nuvarande statsbidrag och gör om dem. Jag har uppfattat det har säkert också kommunalråden gjort signalerna från de partier som är emot förslaget att det finns nya pengar någonstans. Stämmer det inte att det är nya pengar som ni vill tillföra? 105 () replik: Varje utgift innebär med nödvändighet att en annan, en alternativ, utgift uteblir. Frågan är då om det är verksamhet eller om det är verksamhet inom domvärjo för den som bestämmer över lagen som ska undanträngas. Där kan man uppenbarligen ha olika uppfattningar. Vilket råd ger till en kommun som exempelvis som höjt skatten med och som måste höja med till? Ska de göra det, eller vilka verksamheter bland de få som inte är lagreglerade i kommunen bör man på horisont, som en följd av statens beslut staten vill ju inte dra undan några av sina utgifter för att finansiera sina egna reformer lägga ned? Vilka åtgärder bör då kommunerna vidta? Vilka verksamheter bör man alltså lägga ned? 106 () replik: Jag kommer inte att ge några råd till kommun, lika lite som jag ger någon annan kommun råd. Det är naturligtvis upp till kommunalpolitikerna att se över vilka verksamheter de har och att se hur de kan prioritera. Det viktigaste för kommunalpolitikerna är att vi får en ekonomisk tillväxt i landet och på så sätt får in mer resurser. Då kan vi göra mer. Bekymret är bara att det i denna kammare finns partier som vill använda resurserna från den ökade tillväxten till att sänka skatterna. Då lär det inte bli mer pengar till LSS-verksamheten. 107 () replik: Inledningsvis vill jag korrigera mitt tidigare yrkande och säga att jag yrkar bifall till reservationerna 2 och 3 ingenting annat. , LSS är en ganska tydlig rättighetslagstiftning. Den som har erfarenhet av hur det fungerar i kommuner är väl medveten om att där görs ganska enkla, tydliga och klara bedömningar av vilka som ska ha rätt till LSS eller inte. I många fall är man i kommunerna mycket glad över att kunna ta de här besluten. ser man i de kommuner som har en omfattande LSS-verksamhet att det här är kostnadsdrivande. När man för upp detta i förvaltningsdomstol och liknande kan vi se att kommuner som inte följer lagstiftningen får på fingrarna så att säga med all rätt. Jag oroas inte så mycket av att detta är kostnadsdrivande. Lagstiftningen är tydlig. En stor börda läggs på kommunerna, där man inte kan komma undan. Och varför är man motståndare till ett bruttosystem, som tydligt och klart visar vilka kostnader det handlar om och som också tydligt och klart visar att det inte blir så stora förluster om man flyttar från en kommun till en annan? Till exempel inom äldreomsorgen har man gjort påpekanden när det gäller de redovisningar man har av kostnaderna där och när det gäller detta med att personer flyttar från en kommun till en annan. Bruttosystemet är enklare och rättvisare för den enskilde. Dessutom är det tydligare. 108 () replik: En av anledningarna till att man vill använda genomsnittsmetoden tror jag är just den statliga utredningen om kostnads- och inkomstutjämningen. Där har ju av och till diskuterats om att föra in detta system också i det stora systemet så att säga. är inte läget att man vill göra det. Men man vill nog ha ett likartat system, så skulle man kanske kunna föra in det här i ordinarie system. Om det går att få in mer statliga pengar i det systemet vill man kanske lägga detta där. 109 () replik: Jag har två frågor till . Den första frågan gäller den grundläggande principen. Staten har ju ansvaret för lagstiftningen. Är det då inte lämpligt att staten också har huvudmannaskapet vad gäller finansieringen som en generell princip? Det system som man vill införa är ju en majoritet av de remissinstanser som hört av sig emot. Många av remissinstanserna har också praktisk erfarenhet av detta. Är det verkligen så att ni har rätt och så många andra har fel varför väljer man alltså att göra detta? Det är min andra fråga. 110 () replik: Det är inte bara på det här området som man kan tala om en form av rättighetslagstiftning. Barnen i har också rätt att gå i skolan. Kommunen har enligt vår lagstiftning skyldighet att tillse detta. Det är många olika åtaganden ute i kommunerna som vi här i har beslutat att kommunerna är tvingade till. Det har vi inte finansierat på annat sätt än genom att ge kommunerna rätt att ta ut kommunalskatt. Vidare har vi utjämningssystemet. Jag ser därför ingen större skillnad mellan detta och andra system. Man ska kunna använda precis samma. 111 () replik: Min andra fråga var tydligen ointressant. Det gäller då den praktiska erfarenheten. En majoritet av remissinstanserna är alltså emot detta. Men ni väljer nu att införa ett system i fråga om vilket ni anser att ni har rätt och att de har fel. Det tycker jag är något förvånande. Förutom att utjämningssystemet är något urholkande finns det också en eftersläpningseffekt. Det gör att det för dem som sköter sig väldigt väl tar tid innan systemet får effekt. Därför ställer jag mig väldigt frågande till den grundläggande principen. Det är så lätt att här fatta beslut om sådant som andra får vara med och betala. Slutligen: Javisst har vi det tufft ekonomiskt här men det har också kommunerna. 112 () replik: Jag är medveten om att en majoritet av remissinstanserna har en annan uppfattning. Men den som har ansvar för statens finanser har inte alltid pengarna. För , som tänker sig ett regeringsskifte, är det lite svårare att sänka skatterna. Därmed blir det ju inte mer pengar till LSS-verksamheten. Även om remissinstanserna inte blir tillfredsställda bör de, tror jag, vara nöjda om Socialdemokraterna sitter kvar i styret för landet. 113 () replik: Det är intressant att träda in i kommunrollen och att se det hela från den synvinkeln. är det 2003. ska våra kommuner ha fattat beslut om sina skattesatser och ha tagit sina budgetar. har vi en diskussion om ett lagförslag som träder i kraft fullt ut . Det är knappast någon längre framförhållning. Jag återgår till att tala om kommun där partikamrater tillsammans med Vänstern, förmodar jag, sitter i ledningen. På grund av det framlagda förslaget har man fått en mängd skrivelser. Där säger man upp sina avtal vad gäller anläggningen Mo Gård i alltså direkt en merkostnad för kommun på . Även i den kommunala världen är det ju så att när krubban är tom bits hästarna. Man letar med andra ord efter att få pengar till den kommunala förvaltningen.