prot · GR0947 · 2003-12-11 00:00:00 — 1 § Justering av protokoll Justerades protokollet för . vice talmannen meddelade att förste vice talman () avsagt sig uppdraget som suppleant i svenska delegation. Kammaren biföll denna avsägelse. 3 § Anmälan om kompletteringsval till svenska delegation vice talmannen meddelade att Moderata samlingspartiets riksdagsgrupp på grund av uppkommen vakans anmält som suppleant i svenska delegation. vice talmannen förklarade vald till suppleant i svenska delegation () 4 § Hänvisning av ärende till utskott och beslut om förlängd motionstid Föredrogs och hänvisades Skrivelse 2003/04:39 till miljö- och jordbruksutskottet Kammaren biföll talmannens förslag att motionstiden för ovanstående skrivelse skulle förlängas till . 5 § Ändringar i årsredovisningslagen, m.m Föredrogs lagutskottets betänkande 2003/04:LU14 Ändringar i årsredovisningslagen, m.m. vice talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut fattades under 10 §.) 6 § Fortsatt svenskt deltagande i en internationell säkerhetsstyrka i Föredrogs utrikesutskottets betänkande 2003/04:UU8 Fortsatt svenskt deltagande i en internationell säkerhetsstyrka i . vice talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut fattades under 10 §.) 7 § Finansiell samordning inom rehabiliteringsområdet 1 (): Kommun, myndighet, stuprör, ansvars- och anslagsprinciper gör det besvärligt att samarbeta i den offentliga sektorns verksamheter. När någon behöver stöd eller hjälp är det lätt att hamna i mellanrummen i detta rutnät. Samverkan behövs, och det behövs initiativ för att fylla ut mellanrummen. Det handlar också om ett lokalt perspektiv med individinriktade och anpassade åtgärder gentemot statliga generella regler, försäkringsmässiga principer om åtagande och rättigheter. För att sätta individens behov i centrum krävs ofta samarbete för att kunna ge det stöd som kanske inte låter sig definieras så lätt av regler och anslag. Ett exempel är de sjukskrivna som kanske inte har fått träffa någon sedan de träffade läkaren som skrev sjukintyget. Vissa långtidssjukskrivna beskriver att de under ett eller inte träffat en enda person från till exempel. skickar ordentligt pengar, men de har inte tid att höra av sig. Detsamma kanske gäller arbetsgivaren, särskilt när sjukskrivningen drar ut och om en fungerande vikarie finns på plats. Arbetskamraterna har säkert fullt upp. Jag är nog tveksam om annonskampanj om att man ska ringa upp sin arbetskamrat kommer att ändra så mycket på det. Samverkan är viktigt, det behövs en god del mer av det. har därför beställt ett förslag om en ram för samverkan från regeringen. Den proposition vi nu ska diskutera är det svar vi har fått. Regeringen föreslår en lag om inrättande av ett samordningsförbund. Rubriken samordning inom rehabiliteringsområdet är missvisande. Detta är en lag om hur en ny offentligrättslig instans med en politiskt sammansatt styrelse ska inrättas. Reglerna är mycket bestämda för hur denna samarbetsinstans ska se ut med stadgar, styrelse, revision etcetera. Det ska vara fyra parter, försäkringskassa, landsting, kommun och länsarbetsnämnd. Samarbetet ska inriktas på precis de personer som behöver stöd från flera instanser och som står mycket långt från arbetsmarknaden. Samverkan ska inriktas på att de ska komma tillbaka till arbetet. Det finns också regler för finansieringen. En fjärdedel från vardera landsting och kommun och hälften från som också ska stå för den del som länsarbetsnämnden svarar för. Vi har yrkat avslag på den här propositionen. Vi tror helt enkelt inte att en ny politikerstyrd myndighetsliknande nivå är det som löser samordningsproblemen, särskilt inte med den tungrodda sammansättning som föreslås. De samverkansprojekt som visar sig ge resultat har ofta snarare involverat två parter, kanske i första hand landsting och försäkringskassa respektive socialtjänst och länsarbetsnämnd. Regeringens förslag inriktar sig på en mycket snäv målgrupp långt från arbetsmarknaden där det är svårast att uppnå resultat i stället för att inrikta samverkan på en snar rehabilitering av sjukskriva där det verkligen går att uppnå resultat som innebär fler människor i arbete och förhindra att fler blir långtidssjukskrivna. För många mindre kommuner kommer den här tilltänkta målgruppen kanske att bestå av ett tiotal personer, vilket aldrig kan motivera att delta som en del i en ny politiskt styrd huvudman som byggs upp med personal och administration. I samverkan kring de människor som står längst från arbetsmarknaden är det väl arbetsmarknadsmyndighetens insatser som är viktigast. Det är därför lite underligt att länsarbetsnämnden inte ingår med egna medel och eget ansvar. För målgruppen särskilt utsatta är det inte i första hand sjukpenningen som utbetalas, utan det är socialbidrag och a-kassa. Finansieringsmodellens andelar är alldeles för stelbent reglerade för de mycket olika och varierande behoven av samverkan. Vi anser inte heller att det är någon bra modell att finansiering ska utgöra en andel av en osäker prognos för sjukpenningkostnaden. Vi tycker att budgetmedel ska avsättas i reda pengar. Samverkan ska prioriteras genom konkret avsatta anslag och tydliga uppdrag med befogenhet. Samverkan måste ytterst grundas på viljan att genomföra verksamheten och också avsätta resurser. Det visar sig också att de avsatta procentmedlen för det här året inte ens har gått åt. Det har antagligen inte funnits något särskilt tydligt uppdrag. Den absolut viktigaste samverkan är den mellan och sjukvård. Det föreslagna förbundet är enligt vår uppfattning inte det som bäst gagnar detta syfte på något sätt. Vi har lagt fram ett eget förslag med inriktningen att samverkan mellan sjukvård och försäkringskassa ska komma först. Gränser mellan sjukvård och försäkringskassa försvårar, eller omöjliggör till och med, tidig rehabilitering av sjukskrivna. Flerdubblingen av antalet sjukskrivna kräver omedelbara insatser. Det är särskilt oroväckande när köerna nu växer på många håll, möjligheterna till behandling och operation begränsas och vårdgarantin tas bort. Redan efter någon månads sjukskrivning ökar risken att den sjukskrivne aldrig kommer tillbaka till arbetet. Samverkan behövs för en tidig bedömning av sjukskrivningar. I det pågående Socsamförsöket i har det uppnåtts mycket goda resultat med denna arbetsmetod. Deras beräkningar visar att kostnader och arbetsgivaravgifter skulle kunna sänkas med upp till 30 miljarder om hela landet arbetade på det här sättet. Vi menar att både det politiska och det finansiella ansvaret måste vara tydligt för att vi ska kunna utkräva ansvar när åtaganden inte fungerar. Ett hinder för samverkan är ofta att de statliga myndigheterna saknar uppdrag och befogenheter till samarbete. Ett första steg är naturligtvis att detta omgående åtgärdas i budgetuppdrag och instruktioner. Regeringen måste sätta fokus på myndigheternas arbetssätt. Det krävs befogenheter. Det krävs organisation, resurser och kompetens. Givetvis måste man skapa förutsättningar för olika yrkesgrupper och professioner att arbeta tillsammans. Erfarenheter från tidigare samverkansprojekt måste tas till vara. visar det sig räcka med så enkla åtgärder som att ha gemensamma lokaler, eller att en person från placeras på en vårdcentral. Ett exempel på samarbete för att få socialbidragstagare i arbete är , där man erbjuder en jobbgaranti så att man ska få arbete efter bedömning. De tidigare Finsamförsöken och de pågående Socsamförsöken baseras på särskilda försökslagstiftningar. Finsam avsåg samarbete mellan landsting och försäkringskassa och infördes . Socsam avser försäkringskassa, landsting och kommuner. Det infördes också och har pågått . Samverkan är frivillig och medel läggs ihop från de olika huvudmännen. Frisam är en ytterligare lagstiftning som möjliggör för myndigheter att arbeta tillsammans med kommun och landsting, dock utan att pengarna läggs ihop. Både Socsam och Frisam avser stöd till särskilt utsatta som är långt från arbetsmarknaden. Många utmärkta verksamheter bedrivs landet runt inom ramen för Frisam. Vi anser att en komplettering av denna lagstiftning skulle kunna ge goda möjligheter för samverkan kring de särskilt utsatta som behöver stöd från flera samhälleliga instanser och där samverkan kan anpassas efter lokala förhållanden. Vi moderater har arbetat för att få en nationell hälsoförsäkring med vårdgaranti som gör att det ska gå att få vård över hela landet inom rimlig tid. Sjukvård, rehabilitering och medicinskt grundad sjukskrivning kommer då att kompletteras och samordnas på ett naturligt sätt. Geografiska gränser och ansvarsgränser mellan myndigheter och kommuner behöver då inte vara ett avgörande problem inom dessa verksamheter. Med detta, fru talman, vill jag yrka bifall till den moderata reservationen nr 2 i betänkandet. 2 BO (): Kammaren diskuterar nu en minst idé. Det som det har handlat om under resans gång är en av de större skandalerna i välfärdsreformer i under . Den tanke som föddes i var att det är bättre att få sin operation eller behandling snabbt än att först stå i kö och få sjukpeng och sedan få sin behandling. från andra hållet: Det är bättre att medborgarna snabbt får sin operation än att de först kostar sjukpeng och sedan ändå får sin operation. Besparingen med att ha långa operationsköer uppstår bara om den som ska få hjälp är en person som antingen avlider i kön eller blir frisk av sig själv. Det är inte så rasande många som blir friska av sig själva när de av läkare har bedömts behöva en operation eller behandling, och det är med några tragiska undantag i huvudsak inte så att patienterna dör i vårdköerna. Kostnaden dyker upp ändå. Det var ett antal politiker från olika håll, bland annat från Socialdemokraternas håll, som i 1984 kom på den här idén. Förmodligen var den äldre än så. Den måste väl ha framförts vid många köksbord när människor har väntat på operation och man har sagt sig: Vore det inte bättre att jag fick operationen snabbt än att jag först ska få sjukpeng och sedan få operationen? Det var enkelt. Det var begripligt, och nästan alla höll med inte alla, inte den socialdemokratiska regeringen , förstås. I den här kammaren fick olika personer, framför allt folkpartisten , jaga socialdemokratiska socialministrar med blåslampa. Till slut, när han var inne på sin tredje, tror jag, omkring 1990 1991 verkade det tändas en lampa någonstans. Den dåvarande socialministern såg till att det blev bidrag som skulle kunna användas åt det håll som Bohustanken handlade om. När vi fick den borgerliga regeringen fanns en del tankearbete gjort på det som sedan kom att kallas finansiell samordning. I den regeringen, där jag hade ansvaret för socialförsäkringsfrågorna, presenterades 1992 den lagstiftning som tillät försöksverksamhet med finansiell samordning mellan landsting och försäkringskassor. presenterades också en lagstiftning som tillät motsvarande en ekonomisk samordning där även ingick. Vi var mycket måna om att denna kanske självklara tanke ändå skulle utvärderas ordentligt för att vi skulle se om den bar. Det innebar att socialstyrelse och riksförsäkringsverk fick i uppdrag att noga gå igenom det hela. Det gjorde de och presenterade en utvärdering som det vågar jag säga som har läst en del utvärderingar i mina dagar var en av de mest positiva som har presenterats över en försöksverksamhet. De ekonomiska besparingarna var av en omfattning som ingen av oss hade vågat vare sig utlova eller kanske ens drömma om. Den sista utvärdering som gjordes pekade på att de områden som var med skulle kommit upp i besparingar motsvarande av sjukförsäkringskostnaden. Då var det väl klart? En idé hade förts fram. Den hade testats. Rikets främsta myndigheter hade utvärderat den. Det var en positiv utvärdering. var det väl bara fråga om att den socialdemokratiska regeringen, som ju då hade kommit tillbaka, skulle se till att hela landet fick möjlighet att pröva detta när man var överens lokalt mellan två eller tre parter? Nej, så blev det inte. Dåvarande minister presenterade i ungefär samma veva, eller , en helt annan modell som inte innebar finansiell samordning. Den kallades Frisam, och har redan nämnts i dagens debatt. Den presenterades från socialdemokratiskt håll som det stora fina alternativet till finansiell samordning. Det hörs inte så mycket om det . De som har arbetat med det i kommunförbund, landstingsförbund och försäkringskassor konstaterar gång på gång att det är finansiell samordning som behövs. Det behövs möjligheter att använda pengarna gemensamt. Det var inte bara den finansiella samordningen mellan försäkringskassor och landsting som utvecklades väl. Det gällde även den som byggde på den så kallade Socsamlagstiftningen där även ingick. I exempelvis noterade man mycket goda resultat. Det gjorde man även på flera andra håll. Det satt ändå långt inne. Till slut blev det en fyrpartiuppgörelse med den socialdemokratiska regeringen att vi skulle få finansiell samordning . Det blev ingenting av det. Den socialdemokratiska regeringen höll inte den uppgörelsen. Det finns mycket att säga om det, men det ska jag inte göra . Dagens förslag innebär att om det blir majoritet för det i kammaren, vilket det sannolikt blir kommer det att vara möjligt att samverka mellan fyra parter; förutom de tre nämnda även arbetsmarknadsmyndigheten. Namnet finansiell samordning har kommit fram och finns med i en proposition från en socialdemokratisk regering. Det är ju bra. Men vi som bryr oss om frågan är oerhört mycket mer intresserade av innehållet än av namnet. och har i en motion yrkat avslag på propositionen och föreslagit egen lagtext och egna förslag som ligger nära de lyckade försöksverksamheterna. Jag yrkar, fru talman, bifall till den motionen. De tre främsta invändningar vi riktar mot förslaget är följande. Det ena är att det är ett krav, inte bara en möjlighet, att alla fyra måste vara med. Var och en inser förstås att det innebär att var och en av de fyra får vetorätt mot att det blir något. Det kanske inte är så allvarligt, tycker någon, om man är positivt tänkande och inte råkar veta vad tycker om den här frågan. Men det vet de som ska fatta beslut och de som sitter i kammaren. Det har framgått tydligt i remissvar, och det har framgått tydligt i den hearing som utskottet hade. Vid den utfrågning vi hade konstaterades att remissvaret hade varit avvisande och att man hade betänkligheter mot den här lösningen. Om inte alla fyra blir överens blir det ingenting av med den finansiella samordningen. Den andra invändning vi framför från och sida är att det är en mycket begränsad målgrupp det är fråga om. Det handlar om att man måste rikta in sig på kanske av befolkningen. Den tredje invändning vi redovisar är att det bara får användas av pengarna. Vår motion är som sagt väl genomarbetad. Det finns alternativ lagtext. Kammaren har möjlighet att ställa sig bakom den, även om mina förhoppningar förstås har minskat under utskottsbehandlingen av den. Det som har hänt och som fortsätter att hända är, som jag sade inledningsvis, fru talman, en skandal. Socialdemokraterna har av de som idén har funnits och som de har suttit i regering inte gjort någonting. har de sedan varit positiva men därefter bara förhalat frågan. Det bidde en tumme. 3 (): drabbades jag av en sensäcksinflammation på höger knä. Av olika skäl besökte jag två läkare. Den första, som faktiskt är företagsläkare, skrev ut recept på lite medicin som han gav mig. ställde han en fråga till mig om jag ville bli sjukskriven. Jag blev stum och förvånad. Det var inte något tvång, utan det var ett erbjudande som jag fick. Beslutet var enligt läkaren upp till mig själv att ta. På frågan om jag ville bli sjukskriven svarade jag omgående: Nej tack. Det andra läkarbesöket, senare, innebar en mindre operation på mitt högra knä, nämligen tömning av vätska i sensäcken. Den andre läkaren hade ingen vetskap om den förste läkarens erbjudande om sjukskrivning, och tacknämligt nog kom aldrig sjukskrivningsfrågan upp vid det andra läkarbesöket. Ett bandage runt knät, en klapp på axeln samt lycka till och hör av dig till mig om du inte blir frisk räckte när jag lämnade den andre läkaren. Glad i hågen vandrade jag tillbaka till mitt arbetsrum i med ovanligt många tankar i huvudet. Kan detta vara ett exempel på orsaken till våra höga sjukskrivningstal ? Kan det vara så illa att folk erbjuds att vara sjukskrivna utan att egentligen behöva det? I så fall är det hög tid att använda alla goda resurser och förslag för att komma till rätta med våra höga sjukskrivningstal och åtföljande kostnader. En sådan åtgärd kan utan tvekan vara den finansiella samordning inom rehabiliteringsområdet som vi diskuterar just . Detta är självklart för att komma åt källan till hela problemställningen. Betänkandets förslag om att samla fyra olika parter till en gemensam organisation med målsättningen och det tydliga kravet att återställa eller i alla fall öka den enskildes funktions- och arbetsförmåga kan vara bra. är alla berörda parter enigt överens om att alla kraftfulla åtgärder behövs för att minska sjukskrivningstalen. Kampen mot ohälsan har alltså helt plötsligt blivit rumsren. Det är inte så länge sedan min partiledare fick klä skott för många meningar med ifrågasättande av orsaken till de ökande sjukskrivningstalen. Utskottets utfrågningar inför denna debatt gav flera exempel på hur vår i sig väldigt goda försäkring har missbrukats. påstod till exempel: De höga sjukpenningkostnaderna beror delvis på att försäkringen används för andra syften än för medicinsk sjukskrivning. Detta, fru talman, är talande nog. Det krävs kraftfulla åtgärder för att man ska kunna nå regeringens mål en halvering av sjuktalen. Det är enligt min uppfattning bra att vi fått denna proposition, men det som är bra kan med fleras hjälp bli bättre. Därför vill vi kristdemokrater berika betänkandet med de synpunkter som återfinns i reservation 3. Jag yrkar bifall till reservation 3 under punkt 1. Det är ganska många människor som kan bli berörda av detta betänkande. Det skulle mycket väl kunna vara ca 280 000 människor. Påfallande många av dessa skulle kunna komma tillbaka till normal funktions- och arbetsförmåga genom dessa gemensamma insatser. Betänkandets positiva text om likabehandling utifrån såväl köns- som integrationsperspektiv är bra. Jag tycker även att det är positivt att projektet ska bedrivas som ett fristående samordningsorgan, som det kommer att bli enkelt att utvärdera. Dock, fru talman, har jag några synpunkter på förslaget, vilket framgår av reservationer nr 3 och 6. Lokala initiativ till samordning måste uppmuntras. Betänkandets förslag möjliggör inte så stora lokala initiativ som jag tror skulle kunna effektivisera arbetet optimalt. Individen måste självklart alltid sättas i centrum, och då är det inte säkert att nationella lösningar blir de mest effektiva. har vid andra tillfällen lagt fram förslag om en rehabiliteringsförsäkring med en offentlig huvudaktör och med tydliga signaler om att sätta individen i centrum. Det har även funnits förslag om en liknande rehabilitetsförsäkring, som faktiskt fått stöd och erkännande från såväl LO som TCO. Det skulle vara intressant att i denna debatt få höra vad eller någon annan av socialdemokraterna anser om anledningen till att regeringen inte visar större intresse för en dylik försäkring när fackliga organisationer förordar denna tanke. Jag skulle uppskatta om vi kunde få svar på det i den här debatten. Jag ifrågasätter alltså det tvingande kravet på att fyra parter måste delta i samordningen. Även här skulle jag vilja ställa en fråga: Skulle det inte vara så att en flexibilitet rentav skulle ge högre effektivitet? Är det vidare helt uteslutet med lokala och regionala initiativ? Är våra regionala försäkringskassor och deras kontaktytor helt utan värde? Varför måste vi få ett projekt som åsidosätter regionala förslag och idéer? Vad är egentligen skälet till att samtliga parter måste ingå i samordningen? Det är inte helt säkert att den effektivaste modellen kräver att alla fyra instanser ska delta. anser det därför inte vara nödvändigt med fyra parters deltagande. Till slut beträffande finansieringen: av de budgeterade kostnaderna för sjukpenning ska enligt betänkandet kunna disponeras till finansiell samordning. Men anser detta vara för osäkert. I vår reservation föreslår och argumenterar vi för en höjning , vilket vi får stöd för från bland annat . Vid utfrågningen menade man tydligt och klart att är alldeles för lågt. Jag tror att det är av största vikt att vi nu gemensamt anstränger oss för att medvetet arbeta enligt målsättningen att halvera sjuktalen. Min fråga vill jag då ställa på följande sätt: Fördubblade sjukskrivningstal till har fått regeringen att vakna till liv inom detta område. Jag vill ställa följande fråga: Kommer vi att få en fortlöpande uppföljning av olika insatsers effekt på sjuktalen och i förekommande fall tillhörande förslag om åtgärder, om satsningarna framöver inte får den önskade effekten? Låt oss få resurser och friare regler. Jag är helt övertygad om att parterna kommer att klara av att ta ansvaret för detta. Men om regler från högre ort som ska hämma parternas arbete med att infria arbetsmodeller blir viktigare än att hjälpa enskilda människor tillbaka till funktions- och arbetsförmåga, har vi misslyckats totalt. För syftet är väl ändå att vi ska få människor tillbaka till arbete? 4 (): Vad gäller det här betänkandet yrkar jag bifall till reservation nr 1. När vi debatterar Finsam, finansiell samordning inom rehabiliteringsområdet, gör vi det med mycket blandade känslor. När Socialdemokraterna gjorde en principöverenskommelse med , och var glädjen och förväntningarna stora. Det skedde vid behandlingen i socialutskottet av propositionen Nationell handlingsplan för utveckling av hälso- och sjukvården. Utskottet skrev att regeringen skyndsamt skulle återkomma till med ett förslag om finansiell samordning mellan hälso- och sjukvården, och socialförsäkringen i syfte att underlätta samarbetet för att åstadkomma ökad hälsa och minskade sjukskrivningar. Vi trodde då att vi skulle få se en fortsättning på Finsam och Socsam, som provats i ett antal kommuner med mycket lyckat resultat. Sedan har frågan varit uppe , och det har varit ännu bredare majoritet i socialförsäkringsutskottet i tillkännagivande till regeringen om att komma med förslag till . Redan vid behandlingen av budgetpropositionen kan vi läsa i socialförsäkringsutskottets betänkande att regeringen i sitt beredningsarbete skulle väga in även de förslag som hade lagts fram av utredningen om den arbetslivsinriktade rehabiliteringen och . Vid behandlingen av budgetpropositionen gavs ett tillkännagivande till regeringen igen. Vid behandlingen av denna fråga ville s och v inte vara med längre, men det fanns fortfarande en majoritet i socialförsäkringsutskottet för att skynda på regeringen i frågan om finansiell samordning. Med tanke på att kostnaderna för sjukskrivningar kraftigt har ökat och ligger på en mycket hög nivå finns det ingen förståelse för denna förhalning från regeringens sida. Att regeringen skulle bryta uppgörelsen på detta sätt gör att besvikelsen är mycket stor. Överenskommelsen verkar inte vara så allvarligt menad från Socialdemokraternas sida. Väntan på en proposition blev lång ja, väldigt lång. Att det skulle behöva dröja närmare innan vi kunde fatta beslut i denna fråga kunde vi nog inte ana. kom så äntligen den proposition som ligger till grund för det här betänkandet. Innehållet var då känt, och med flera hade en interpellationsdebatt här i kammaren med arbetslivsminister , där massiv kritik framfördes mot det förslag som skulle komma. Förslaget som vi diskuterar är alldeles för begränsande. Tveksamheten är väldigt stor huruvida det kommer att ge några vinster alls, vare sig för enskilda personer eller för samhällsekonomin i stort. Dessutom begränsar det kreativiteten i kommunerna ute i landet.