prot · GQ0995 · 2003-04-29 00:00:00 — I enskilda fall kan det förstås vara nödvän-digt att göra ett omhändertagande. Men alla vi somhar jobbat med omhändertagande av barn vet hurjobbigt det är för alla parter och att föräldrarna kännersig kränkta. Samarbetet blir ofta mycket svårt att fåtill stånd efter ett omhändertagande. Här behövs ock-så argument för att omhänderta barn. Det är inte baradet att rättssäkerheten gör att man inte måste ha ar-gument, som sagts, enligt mitt förslag. Detbehövs också argument när man ska omhändertabarn, eller skäl till omhändertagandet.Det här handlar alltså om flickor som tyngs avförbud mot att ha pojkvänner och rädsla för att blibortgifta. De lever ofta i två olika världar, en i skolanoch bland kamrater och en hemma. Tvånget att levadubbelliv gör det svårt för en del av dessa flickor attveta hur verkligheten egentligen ser ut. När de välvågar ta steget att besöka en socialsekreterare kan detvara i starkt förvirrad och känslomässig sinnesstäm-ning. Det är då viktigt att socialsekreteraren försökerskapa en förtroendefull relation. Det är svårt att litapå socialsekreteraren. Så fort socialsekreteraren kon-taktar en lärare eller en skolsköterska har en utred-ning inletts, och då måste man enligt lagen kontaktaföräldrarna.Folkpartiet har föreslagit att lagen borde ge ut-rymme för socialnämnden att utreda ett utsatt barnssituation utan att en för barnet potentiell vårdnadsha-vare får information om det. skulleges möjlighet att hos länsrätten ansöka om dispens.Statsrådet tycker inte att det är ett bra förslag och villöver huvud taget inte se över det här. Jag tycker attdet är synd. Jag är besviken att detta inte kunde ske,för det skulle vara bra för många socialsekreterareoch också bra för unga kvinnor i den här situationen.Anf. 109 Statsrådet ():Fru talman! Låt mig först reda ut eventuella miss-förstånd. Det är ett väldigt viktigt budskap att sändaut att ingen flicka som känner sig jagad, kränkt ellerutsatt för hot eller våld ska behöva vara rädd för attsöka kontakt med . Det måste vara väl-digt tydligt från oss när vi säger att det är så det måsteförhålla sig. Då finns möjligheten för ,när man har fått en sådan här kontakt, att föra ettinledande samtal.Sedan finns också i den andra vågskålen fråganom rättssäkerheten i botten. Det var en situation förnågra år sedan när det riktades en väldigt skarp kritikmot som gick ut på att man bedrevutredningar i hemlighet. När de som varit föremål förutredning blev kontaktade av visademan hur man hade tagit kontakt med än den ene, änden andre och den tredje, och kanske hållit för att kartlägga familjen och också mycketkänsliga uppgifter för den enskilde.Det var mot bakgrund av det som skrivningen in-fördes om att man ska känna till om man är underutredning av myndigheterna. Jag tycker att det är enganska stark princip att hålla på. Det är mot bakgrundav det som jag inte är beredd att göra den här översy-nen.Om det sedan är så att man gör bedömningen attinformation till familjen om att en utredning hadeinletts skulle leda till hot eller våld, ska man användasig av de omhändertagandemöjligheter som finnsenligt LVU. Då är man utsatt för det hotet eller denrisken.För att i någon mån klara ut vad det egentligen ärsom ska gälla - talade om en storosäkerhet hos - har Socialstyrelsentagit fram riktlinjer på det här området som kom iapril . Där är man väldigt tydlig om vad detär som ska gälla. Man säger att den sociala insatsenmåste börja på flickans villkor, att det ofta kan varaså att flickan behöver på sig för att utveckla ettförtroende för socialsekreteraren och att man förstefter att man har etablerat det förtroendet och kon-staterat att det finns en risk och problem som måsteåtgärdas inleder en utredning.Då säger vi också att för att generellt sett ökamöjligheterna att skydda flickorna i de här situatio-nerna är det ett mycket bättre och mer effektivt in-strument att se till att vi har ordentliga skyddsmöjlig-heter om ett omhändertagande blir aktuellt. Det har vialldeles för dåligt i dag.Det är därför regeringen, som jag säger i interpel-lationssvaret, anslår nya resurser för att bygga uppden här typen av skyddat boende i en sådan situation.Då tror jag att vi kommer att få en utveckling därsocialtjänsten i ökad utsträckning kan använda sig avden möjligheten om det finns risk för hot eller våld isamband med en utredning.Anf. 110 ():Fru talman! Jag känner till rapporten om stöd tillsocialtjänsten - jag har också refererat till den i mininterpellation. Det är just som tycker attdet inte hjälper, därför att lagen säger en sak. Mankan ha rådgivande samtal, och det kan man ha kansketvå . Sedan måste man kanske söka kun-skap någon annanstans, och då är det en utredningsom måste starta.I en av bilagorna till denna utredning tar man ettexempel, och jag ska läsa innantill:"I hearingar framkom uppgif-ter om att många flickor inte vågar söka hjälp hossocialtjänsten, och bryta med familjen, trots att en delskulle behöva det av fysiska och psykiska skäl. Införrisken att förlora kontakten med familjen och denegna gruppen, tar flickorna dessutom ofta tillbakaansökan om stöd för att flytta hemifrån.Ytterligare ett problem är att det ibland tar allde-les innan flickans situation kommer tillsocialtjänstens kännedom. En orsak till detta är attflickorna inte gärna vill berätta om sina svårigheterför att inte vanära sina föräldrar. - - - Men när flick-orna får information om att familjen måste bli kon-taktad, vill de ofta inte gå vidare med en anmälan -lojaliteten med familjen är ofta stor. - - - Få vågar takontakt med och framhärda i att viljaflytta hemifrån. De som vill, men inte vågar på grundav repressalier eller utfrysning är betydligt fler. "Det här är svåra saker, och det gör att det inte ärså lätt för den enskilde socialsekreteraren att göra enbedömning. Att omhänderta flickan när man inte vetnågot känns inte heller som det allra bästa förslaget.Jag tror att det är bättre att i lugn och ro få göra enutredning utan att föräldrarna i vissa fall blir inblan-dade, just för integriteten. Det är inte fråga om småbarn, utan det är ofta flickor i 14-, 15- och 16-årsåldern och äldre som det berör. Jag tror att det ärviktigt.Det är också viktigt att de får förtroende för soci-alsekreteraren. Det är inte heller gjort i en handvänd-ning, utan man måste ha långa samtal.Kan de 20 miljonerna göra underverk? Det är sä-kert jättebra att ni har gett 20 miljoner till skyddatboende, för att kompetenshöja personal och så vidare,men jag tror att det är för lite. Jag känner så mångasocialsekreterare som tycker att det här är en jättejob-big situation. Jag har läst flera artiklar av MorganJohansson i olika tidningar om propositionen omstärkt skydd för utsatta barn, och där finns ingentingom den här problematiken. Där finns ingenting om-kring den här problematiken. Jag tycker också att detär synd att den inte tas upp här, så jag tycker inte attfrågan är löst.Sedan ställde jag en fråga till i min interpellation:Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att klargö-ra när utredning enligt 11 kap. 2 § socialtjänstlagenska inledas och med vilken skyndsamhet underrättel-se ska ske till berörda? Den frågan tycker jag inte attjag över huvud taget fick svar på.Anf. 111 Statsrådet ():Fru talman! Jag tror inte att problemet finns i själ-va lagstiftningen utan i tillämpningen av lagstiftning-en. Å andra sidan hamnar vi alltid i tillämpningssvå-righeter när vi har så pass komplicerad materia atthantera som vi har här. Det är mycket känsliga utred-ningar och situationer.Att det skulle vara en lösning att man kan öppnaen utredning utan att tala om det för dem som skautredas och att det beslutet ska fattas av länsrätten harjag svårt att förstå. Skälet är det som jag var inne på imitt interpellationssvar, nämligen att länsrätten sitterdär med samma information som socialsekreterarnahar. Man har inte några andra rapporter att vila sig påän just dem som socialsekreterarna har.Det skulle i praktiken kunna innebära att denprövning som länsrätten då ska göra vilar på ett brist-fälligt underlag. Man gör inte någon egen utredning. Iså fall finns det nog en risk för att vi skulle få tillbakaden situation som vi hade tidigare, innan den här nyaskrivningen fanns, då det kom mycket stark kritikgentemot sociala myndigheter för att de gjorde lång-variga utredningar av människor utan att tala om detför dem, utan att de visste om det.Det är en balansgång man måste gå här. Gräns-dragningsproblematiken är ganska svår. Jag menarnog - och det är också svar på andrafråga om vilken skyndsamhet och annat man skaanvända - att en stor del av det här faktiskt redan harhanterats av i det papper som har gåttut till socialsekreterarna och till kommunerna. Därreder man ut det här och säger att man kan användasig av de här rådgivande samtalen för att bilda enförsta kunskapsgrund om vad som egentligen finns ibotten.Om man anser att det finns en risk för hot ellervåld om man skulle inleda en utredning måste maningripa för att skydda flickan. Det måste man göra ivilket fall som helst.Det vore också fel att öppna en utredning där vivet att det i botten finns ett hot om våld. Det vore felatt öppna en utredning grundad på ett länsrättsbeslutoch sedan skicka hem flickan igen till den familj somvi faktiskt vet är farlig. När man gör bedömningen atthon löper risk att utsättas för våld eller hot i en sådansituation ska man göra omhändertagandet till hennesskydd och skydda henne, men då måste man också hamöjligheterna att göra det. Det är precis därför som vivill bygga upp detta skyddade boende, och det ärdärför som vi har satsat pengar på det. Jag tror fak-tiskt att det är en bättre väg att gå rent praktiskt för attse till att ge största möjliga skydd till de här flickornai den utsatta situationen.Anf. 112 ():Fru talman! Det förslag som läggs fram i den härrapporten är ju att det ska vara rådgivande samtal,men jag tycker fortfarande inte att jag har fått svar påhur länge man får hålla på. Jag tror att de här flickor-na ofta är så ängsliga och rädda att de inte vågarkomma med hela sin historia på en gång. Det kanskekan ta månader innan man kan göra någon utredningoch innan man ska kontakta berörda föräldrar. Är det det som det skrivs om i rapporten?Det handlar lite grann om det tidsmässiga. Detstår ju väldigt tydligt i lagen att man skyndsamt skapåbörja en utredning, och utan dröjsmål ska mankontakta de anhöriga. Det är just här som Social-tjänsten känner sig väldigt osäker. Vad menas meddetta? Hur länge får man vänta, och hur många samtalska man ha om man känner att man inte kan få denkontakt som man behöver?Vi har lagt fram ett förslag om länsrätten. Det ärett förslag. Det finns säkert fler. Det är därför som jagönskar att vi skulle göra en översyn och titta över vadsom finns. Jag tror att man måste komma till skott pånågot annat sätt än . Jag kan inte se att detta ärhållbart i längden.Sedan tror jag förstås att vi i längden måste ha enbättre invandrarpolitik över huvud taget. Om vistel-sen i är fylld av arbetslöshet, segregation ochbekymmer, som den är för många , tror jag attdet är en stor risk för att det kan uppstå problem.Självtilliten minskar, och kanske förstärks relationentill den egna släkten. Detta kan i sin tur bidra tillytterligare segregation.Vad som behövs är en samhällsgemenskap medmångfald och en arbetsgemenskap. Det handlar omatt det finns arbete för våra invandrare och respektoch tolerans. Jag tror att ministern kan hålla med migom just det sista.Men jag tror att vi behöver en sådan här översyn.Det här håller inte i längden, så jag tror att jag åter-kommer.Anf. 113 Statsrådet ():Fru talman! Jag tror faktiskt att vi kan hålla medvarandra om det allra mesta, och vi är helt överensom åt vilket håll vi ska gå. Det gäller inte minst attdet kanske handlar om att höja kompetensnivån gene-rellt sett när det gäller de här frågorna och också omatt lyfta fram dem mer i den offentliga debatten.Jag tror ändå att det har hänt lite saker på senareår. Det här har varit undangömt och undantrycktunder , men vi fick ett par mycket tragiskafall. Det ena var mordet på Pela, och det andra varmordet på , som jag tror öppnade ögonen påmånga. Det öppnade säkert ögonen på många politi-ker och också på en stor del av socialarbetarkåren.Det handlar om att ta de här problemen på allvar.Det är inte bara fria fantasier som de här flickornakommer med, utan det finns faktiskt ett konkret grun-dat hot mot dem. Och det är en livssituation och enfamiljesituation som ofta är fylld av terror.För några år sedan var nog inte den medvetenhe-ten så stor. Jag tror att den är mycket större , ochdet gäller i hela sektorn. Ett exempel på hur vi lyfterde här frågorna är bland annat den satsning som vi nugör på skyddat boende. Där ska pengar förrestenockså gå till just att öka kompetensen och medveten-heten i landets kommuner. Men det handlar också omdet klargörande som gjorde för ett årsedan i sina riktlinjer till kommunerna och Social-tjänsten. Där sägs det att man kan ha de här rådgivan-de samtalen för att bilda sig en första kunskapsgrund,men å andra sidan finns det en rättssäkerhetsproble-matik som vi också måste ta på allvar.Jag tror ändå att vi i det stora hela är förhållande-vis överens, men när det gäller detaljerna finns detkanske en del där vi skiljer oss åt.Överläggningen var härmed avslutad.15 § Svar på interpellation 2002/03:265 omsjälvmordstalenAnf. 114 Statsrådet ():Fru talman! har frågat vilkaåtgärder jag avser att vidta för att sänka själv-mordstalen i Sverige.Självmordet är den yttersta konsekvensen av psy-kisk ohälsa. Varje självmord är en katastrof - bådeför den som inte ser någon annan lösning på sin situ-ation och för människorna runtomkring. Varje själv-mord är också ett misslyckande för samhället. Önskanom hjälp är hos de flesta självmordsnära personerbetydligt starkare än önskan att dö. Ofta hade själv-mordet kunnat förhindras om omgivningen hadeuppfattat ropet på hjälp.År 2000 tog nära 1 400 personer i sitt liv.Det är en hög siffra. Självmordsförsöken är ännu fler,kanske upp till det tiodubbla. Det är ingen tvekan omatt vårt mål måste vara att ingen människa ska behövahamna i en sådan situation där självmordet upplevssom enda utvägen. Alla goda krafter behövs i detarbetet.Det är viktigt att påminna om att självmordspro-blematiken finns i alla åldersgrupper. Det klart högstasjälvmordstalet återfinns bland män över 65 år.Det är ändå glädjande att självmorden stadigt harminskat , från ca 2 1980till ca 1 2000. Orsakerna är många. Förebyg-gande program och åtgärder, bättre omhändertagandeoch behandling av människor med depressioner ochbättre uppföljning efter självmordsförsök är någrafaktorer som delvis kan förklara trenden. Ett obser-vandum är emellertid att minskningen inte märks likatydligt i , där självmordstalenlegat på samma nivå under den senaste tioårsperio-den.Det självmordsförebyggande arbetet handlarbland annat om att fortsätta utveckla omhändertagan-det av självmordsnära personer och stödet till anhöri-ga. Tidig upptäckt och behandling av depressivasymtom är oerhört viktigt inte minst när det gällerunga människor, men också äldre med depressivabesvär behöver uppmärksammas mer. Här sker i dagett utvecklingsarbete inom ramen för den nationellahandlingsplanen för utveckling av hälso- och sjuk-vården, där satsningar görs bland annat för att förbätt-ra insatserna till barn, ungdomar och äldre med psy-kisk ohälsa och för att stärka stödet till personer medpsykiska funktionshinder.Det självmordsförebyggande arbetet handlar ock-så om att utveckla stödjande miljöer, miljöer somfrämjar människors förmåga att möta påfrestandesituationer i livet. Här är till exempel skolor, arbets-platser, bostadsområden, kultur och fritid viktigaarenor. Det handlar även om att öka den allmännamedvetenheten om självmordsproblematiken och omskyddsåtgärder som begränsar möjligheterna att begåsjälvmord, till exempel restriktioner kring läkemedeloch vapenhantering och förebyggande av alkohol-och drogmissbruk.I görs viktiga insatser inom detta område,inte minst inom de regionala nätverk för själv-mordsprevention som finns i hela landet och somsamlar aktiva inom hälso- och sjukvård, socialtjänst,skola, kyrkor och andra frivilliga organisationer.Dessa nätverk har stor betydelse för kompetensut-vecklingen och erfarenhetsutbytet inom området. Pånationell nivå samordnas nätverken av Nationelltcentrum för suicidforskning och prevention av psy-kisk ohälsa. En bas för arbetet finns i det nationellaprogram för utveckling av självmordsprevention somcentret utarbetat i samarbete med ,, och SvenskaKommunförbundet.Det nationella centret har presenterat na-tionella riktlinjer för behandling av suicidala barn ochungdomar med familjer, de första i sitt slag i Europa.Centret har också, på uppdrag av WHO, tagit fram ettstödmaterial för lärare och annan skolpersonal för attförebygga självmord och självmordsförsök hos sko-lelever.Självmordsförebyggande insatser ingår även i detnationella skadeförebyggande program som ansvarar för.Redan sker alltså mycket som sammantaget ver-kar för en fortsatt minskning av självmorden i Sveri-ge. Jag anser därför inte att det är aktuelltmed ytterligare ett nationellt initiativ. villjag betona att utvecklingen inom området måste föl-jas kontinuerligt och noggrant. Särskilt viktigt är dettamed tanke på att andelen barn och ungdomar somuppger psykisk ohälsa ser ut att öka. Det är ocksåviktigt med tanke på den oroande utvecklingen inomalkohol- och drogområdet.Anf. 115 ():Fru talman! Jag vill tacka ministern, som jag förförsta gången har möjlighet att debattera med, försvaret. Jag kan dock redan nu säga att jag inte är nöjdmed det, för är det någonstans vi måste göra an-strängningar från väldigt många olika håll är det justför att minska suicidtalen. Min interpellation innebären vinkning om att vi ska ha samma nollvision beträf-fande antalet suicidfall som för antalet döda i trafi-ken.Medelåldern för dem som dör i trafiken är om-kring . För självmord är siffran . Det är inteså stor skillnad.Vägverket har gjort en värdering av olika sam-hällsekonomiska konsekvenser för att kunna utvärde-ra olika åtgärders effekter. I en rapport värderasett räddat liv till 17 ½ miljon kronor prisni-vå. är alltså berett att investera upp till 17miljoner kronor i vägförbättringar för att årligenminska antalet döda med en person. Detta tycker jagär en viktig jämförelse eftersom varje människoliv ärså väldigt viktigt.Ministern och jag är ense om att det finns ett be-hov av åtgärder för att förhindra självmord. Ministerntalar i sitt svar om vikten av stöd. Ändå känns detgång efter annan att man önskar en konkretion: Vilketstöd är det? Vi har fortfarande ett stort antal barn ochungdomar som mobbas. 15 000 människor vill inte gåtill sitt jobb och 100 000 barn mobbas, enligt . Vi har också ett antal siffror på attohälsotalen stegras. Allt detta har naturligtvis att göramed att människor inte upplever det välbefinnande ivårt välfärdssamhälle som de skulle behöva.Vilka konkreta åtgärder avser ministern i sitt svarpå min fråga? Om man tittar på vad som görs motsva-rande satsningar, som jag jämförde med,eller för att människor ska må bättre i skolan eller fåsitt livspussel att enklare gå ihop är det svårt att senågon konkretion för suicidpreventionen.Jag vill gärna nämna de nationella handlingspla-ner som finns i flera andra länder - i , , , och lite varstans. I hardetta legat på regeringens bord men inte kommit till för beslut.Därför vill jag gärna fråga: Vad menar ministernär innebörden i de satsningar vi gör? Det vanliga, attvi har nätverk, frivilligorganisationer och så vidare,känner vi till, men vad gör vi rent konkret som kanjämföras med satsningar för att minskadödsolyckorna?Anf. 116 Statsrådet ():Fru talman! På låter det nästansom om ingenting görs. Ändå minskar självmorden årefter år. Vi har sett en väldigt kraftig minskning påden jag redovisade, och framtill . Det är inte riktigt en halvering men nästan,från ungefär 2 200 till ungefär 1 400 . Någon-ting borde vi väl ändå rimligen göra rätt mot denbakgrunden.Sedan säger att det inte finnsnågra program eller något sammanhållet arbete. Menvi har faktiskt ett nationellt centrum för suicidforsk-ning och prevention av psykisk ohälsa som arbetaroch gör ett väldigt bra jobb. Som bas för deras arbetefinns det program som jag hänvisade till i mitt inter-pellationssvar, ett nationellt program för utvecklingav självmordsprevention. Det är det som finns i bot-ten för det arbetet.Vidare frågar vad vi ska görarent konkret. Det finns en lång rad åtgärder inomhälso- och sjukvårdens område, inom ungdomspoliti-ken, inom kultur och fritid och så vidare som jagskulle kunna redovisa. Men jag kanske i stället kanläsa lite ur den skrift som har gått ut till rektorernaoch till våra skolor och som är ett stödmaterial förlärare och rektorer när det gäller att förebygga själv-mord hos skolelever.Man pekar exempelvis på vikten av att skapanärmare kontakter med eleverna genom att prata mermed dem och ta mer tid på sig, att ge unga människormöjlighet att tillsammans med vuxna få diskuteraexistentiella frågor och att snabbare än hjälpade elever som har det svårt med skolarbetet för attinte skapa en ond cirkel - om man misslyckas engång får man dåligt självförtroende och misslyckas engång till, och så dras man ned i en negativ spiral somkan sluta väldigt illa. Det är också viktigt att varaobservant på skolk och destruktiva livsstilsmönster iövrigt och att bli bättre på att identifiera de sårbaraelever som kan finnas, de som lever med livssvårig-heter och kanske har personlighetsstörningar. Manmåste vidare vara uppmärksam på alkohol- ochdrogproblematiken. Det är en annan sak som vi vethar väldigt stor betydelse för självmordsfrekvensengenerellt sett i samhället. Ju mer vi dricker, desto merökar också självmorden.Detta var bara några axplock av de råd och rikt-linjer som har gått ut för hur man ska jobba mer kon-kret med de här frågorna på skolorna i Sverige.Men det finns säkert mycket annat som man skagöra. Jag vill bara inte gå med på att nästan beskriver det som att vi inte gör någontingöver huvud taget, för vi har ett ganska brett arbete pågång som bottnar i det program som en gång har lagtsfast. Det tycker jag att vi kan hålla oss till, särskilt närdet också ser ut att fungera.Anf. 117 ():Fru talman! Det nationella centrumet för forsk-ning får inte de pengar som de önskar, och den natio-nella organisationen som arbetar hårt med dettaproblem får i princip arbeta enbart ideellt. Ordföran-den arbetar enbart ideellt. Det tycker inte jag att mankan påtala är särskilt mycket.Vi har heller inte i demokratisk ordning antagitnågot nationellt program för suicidprevention i lan-det, fast det finns ett förslag på ett sådant, så jag tyck-er att det finns mer att göra. Jag tycker inte att det ären tillfredsställande sänkning från 2 200 på dryga 20år till 1 400 när vi verkligen harlyckats när det gäller trafikolyckorna. Och det ärjättebra att vi har lyckats få ned dödsolyckorna i tra-fiken till en tredjedel på ungefär , om jaghar fått rätt uppgifter. Jag tycker inte alls att den härsänkningen är jämförbar. Här har vi ytterligare en delatt göra.Det jag menar är vad vi kan hitta rent konstruktivtför att satsa på de nätverk som finns. Vi ska också haklart för oss att trafikolyckor vanligtvis är omgärdadeav helt andra känslor än vad ett självmord är, däranhöriga upplever en oerhörd skuld. Inte minst närdet är ungdomar är det jättejobbigt för föräldrar, ochdet är jobbigt för en vidare krets. Många behöverextra stöd och hjälp. Det jag framför allt har erfaritnär jag mött föräldrar är att deras behov är störst. Dehar svårt att repa sig efter att deras barn har lämnatlivet på eget grepp.Samtidigt är det här en fördomsfull och knepigfråga att lyfta fram, därför att det fortfarande finnsväldigt många attityder kring detta. Jag ser det bararakt upp och ned som så oerhört angeläget att vi i vårtland bygger ett mänskligt samhälle där vi alldelesoavsett vad vi råkar ut för ska kunna få stöd ochhjälp.