prot · GR0936 · 2003-11-26 00:00:00 — I skrivelsen redogör regeringen för hur arbetet med att genomföra handlingsplanen har utvecklats då beslutade om den. Här beskrivs åtgärder som framför allt regeringen, men också statliga myndigheter och andra aktörer, har gjort och gör för att aktivt driva utvecklingen inom politikområdet framåt. Det framgår också vilka insatser som regeringen avser att prioritera dels genom fortsatt reformarbete, dels genom styrning av statliga myndigheter. Många utredningar pågår, och många reformer har inletts. Regeringen anför i sin skrivelse att betydande insatser har gjorts för att förverkliga den nationella handlingsplanen. De problembilder som finns måste regeringen, tillsammans med alla andra inblandade, analysera och arbeta vidare med. Alla goda förslag på förbättringsområden ska noga beredas och prövas. Lagändringar behöver följas upp och nya uppdrag ges. Yttranden över skrivelsen och över motionsyrkandena har lämnats av , utbildningsutskottet och trafikutskottet. Som ett underlag i beredningen av skrivelsen anordnade utskottet en offentlig utfrågning med fokus på frågor i vardagslivet för barn och unga med funktionshinder. Utskottet gör i betänkandet ett uttalande angående personer i små och ovanliga handikappgrupper. Inom ramen för den kommande slutrapporten angående den högspecialiserade vården kommer även behovet av tillgång till specialistvård för personer i små och ovanliga handikappgrupper att beaktas och förslag lämnas. Utskottet avstyrker samtliga motionsyrkanden, främst med hänvisning till pågående arbete. Till betänkandet har fogats 49 reservationer och 16 särskilda yttranden. Jag tackar för att jag har fått inleda och lämnar över till debattörerna. 50 (): En viktig faktor som gör det möjligt för personer med funktionshinder att leva ett självständigt liv är tillgång till personliga assistenter. betalar kommunerna för de första , men finns det behov av fler timmar är det staten, genom , som står för denna kostnad. När staten övertalade kommunerna att överta kostnaderna för de första kompenserade man visserligen kommunerna ekonomiskt, men alltid på ett för staten mycket gynnsamt sätt. Man har vältrat över ansvaret på kommunerna utan att skicka med tillräckligt med pengar. Kvar står kommunpolitikerna med två ganska tomma händer och ska försöka att leva upp till alla fagra löften som staten tar åt sig äran för. Ekvationen går inte ihop. Därför sitter nu många funktionshindrade där med alla rättighetslagar och fagra löften och undrar om man verkligen menar vad man har sagt. Besvikelsen och uppgivenheten är stor hos kommunföreträdare, de som behöver stöd och hjälp och deras anhöriga. Man måste kämpa för det stöd man har rätt till, tyckte av de 5 000 funktionshindrade som svarade på en av enkäter. Dubbla huvudmannaskap gör inte heller saken lättare. Gråzonen där både stat och kommun slåss för att slippa kostnaden har resulterat i många överklaganden ända upp i Regeringsrätten. Inte sällan handlar det om barn som har tvingats överklaga därför att de har velat ha med sin personliga assistent till skolan eftersom den personen är den enda som förstår hur de talar och kan kommunicera med dem. Det har gjort att väldigt många av de funktionshindrade kommit i kläm mellan systemen, staten å ena sidan och kommunen å andra sidan. Det kan ta åratal innan det kommer till en lösning. Det är en labyrint. Man går vilse och ger upp, säger en annan person i samma enkät. Man måste ta reda på allting själv. Är det det som är meningen? Tillsammans med övriga borgerliga partier har vi länge arbetat för en bred översyn av handikappreformen. Vi hälsar därför utskottets initiativ med glädje. Vi förutsätter att denna breda översyn också kommer att innefatta huvudmannaskapsfrågan, förutom den långsiktiga finansieringen för funktionshindrade. Funktionshindrades individuella rättigheter och makten över det egna livet måste garanteras i lag, och kännbara sanktioner måste införas. Vi hade önskat att utskottet hade följt vår linje och velat utreda möjligheten att införa en sådan rättighetslagstiftning som bland annat finns i och . Men utskottet hänvisar i stället till texten i betänkandet. Där står: Handikappolitik är ytterst en fråga om demokrati. Vidare står det: Alla människor är lika mycket värda och har samma grundläggande behov. Jag tycker inte att det är svar på frågan varför man inte vill införa en rättighetslagstiftning för funktionshindrade. Vårt förslag handlar om ytterligare en rättighet för alla. Vad skulle det vara för odemokratiskt med att införa en rättighetslagstiftning och ytterligare förstärka den för funktionshindrade? Hur vet majoriteten att man har samma grundläggande behov? Har majoriteten frågat de funktionshindrade? Detta kräver en förklaring. Möjligheten att välja skola är också viktig för elever, men alldeles särskilt för de elever som är funktionshindrade. De behöver ha en frihet att kunna välja en skola som är specialiserad för att undvika att man inte får den hjälp man har rätt till. Man är inte integrerad bara för att man går i skolan hemma. Staten måste, menar vi, ha ett särskilt ansvar för skolgång för elever med funktionshinder. Beslutet att avveckla specialskolorna , där elever med synskada och ytterligare funktionshinder gick, och för elever med grava tal- och språkstörningar måste därför upphävas. Vi moderater föreslår en nationell skolpeng. En nationell skolpeng innebär att eleverna kan välja vilken skola de vill gå i, oavsett om skolan ligger i den egna kommunen eller i någon annan kommun. Skolpengen ska enligt vårt förslag också anpassas efter vars och ens behov. Vi anser slutligen att en hjälpmedelsgaranti ska införas och att hjälpmedelsmarknaden måste öppnas upp för konkurrens. Det skulle leda till kortare köer, större utbud av hjälpmedel och en större valfrihet för den enskilde. Tillsammans med de andra borgerliga har vi också föreslagit en vårdgaranti, det vill säga att man ska få vård . Särskilt viktigt är det för dessa personer. Därför blir jag lite förvånad när jag i texten i dagens betänkande läser att majoriteten hänvisar frågan om en vårdgaranti till en diskussion vid annat tillfälle. Dessutom står det att frågan om en eventuell vårdgaranti ska diskuteras. Jag frågar: Har majoriteten nu tagit tillbaka löftet om att införa en vårdgaranti, eftersom man skriver om en eventuell vårdgaranti? Tillsammans med vård , en fungerande rehabilitering och en bra samverkan mellan olika berörda myndigheter finns det förutsättningar för att också funktionshindrade ska kunna leva ett någotsånär normalt liv. För tids vinnande yrkar jag endast bifall till reservation 1 men står självklart bakom övriga reservationer och särskilda yttranden. 51 vice talman (): Det här betänkandet är en hopsamling av motioner från förra allmänna motionstiden, och även vad gäller uppföljningen av den nationella handlingsplanen. Det är väldigt mycket som har kommit in. Vissa saker är aktuella, och andra är mindre aktuella eftersom det har hänt lite grann , även om det inte har hänt så där förfärligt mycket. De motioner som vi har lämnat har ju avslagits, så vi får återkomma och återkomma. Det finns ändå i betänkandet ett uttalande om personer i små och ovanliga handikappgrupper, och det gläder naturligtvis oss i eftersom det är ett krav vi har fört fram . Det finns personer med ovanliga handikapp som inte får vård och behandling på grund av att kompetens saknas. Det kan vara inom det egna , men det kan också vara så att det inte finns nationellt. Dessa personer får ingen vård. Det händer också att vård finns inom ett annat landsting, men det egna anser inte att man har råd att skicka patienten dit eftersom det kan behövas behandlingar . Det är därför vi från anser att staten bör ta ett speciellt ansvar för de här människorna så att de kan garanteras den vård de behöver. Majoriteten hänvisar till översynen av den högspecialiserade vården och att förslag torde komma där. Vad jag har förstått lämnas den över till ministern , så vi får ju se om just den här frågan kommer upp. Utskottet har ju ett tillägg där man säger att man mycket noga kommer att följa frågan, och om inget sker utgår jag ifrån att utskottet kommer att vara berett att ta ett utskottsinitiativ. Det andra som jag tycker är positivt är det utskottsinitiativ som togs om en utredning av handikappreformens del vad gäller personliga assistenter. Det är också något vi länge har efterlyst. Det har ju gjorts massor av utredningar och utvärderingar, och inte minst har från brukarsidan påpekats de fel och brister som finns. Förändringar jag vill kalla det försämringar har också gjorts, men egentligen har ingenting hänt för att förbättra och förändra någonting. ser vi fram emot en ordentlig utredning, som kan lämna förslag som vi också kan fatta beslut om här i så att vi kan nå det som vi i vill, nämligen att värna och utveckla handikappreformen. Det tillägg som de borgerliga partierna gjorde när utskottsinitiativet behandlades är att utredningen också ska utreda ett statligt finansieringsansvar för reformen, och det kravet kvarstår från vår sida. Uppföljningen av den nationella handlingsplanen anser vi vara alltför glättad. Den visar på risken att felaktigt brukad målstyrning blir en ordning för att urholka inflytande. Kommande uppföljningar av den nationella handlingsplanen behöver vara mer inriktade på att redovisa brister och på hur brister konkret ska kunna åtgärdas, och det framgår av vår reservation nr 6. Jag går över till tillgänglighetsreformen. Verkligheten är att ganska lite händer när det gäller att nå målet om en genomförd handikappanpassning . Regeringen hade inga nämnvärda framsteg att visa varken i skrivelsen 2002/03:25 eller i propositionen 2003/04:1. Av den praktiska verkligheten borde man ha lärt sig att alltför många beslutsfattare ofta behöver både morot och piska för att sådant som är angeläget ska bli verklighet. Trots detta har ansvars- och finansieringsprincipen fått stelna från en tumregel till en dogm. Utifrån de beräkningar tidigare utfört kan konstateras att det stimulansbidrag som vi från har föreslagit behövs. 5 miljarder behövs enligt . Vi har avsatt pengar i vår budget ända sedan handikapplanen antogs, och vi fortsätter att avsätta 1 miljard för att förverkliga det här. Åren går, och jag tycker att regeringen bör ta sig en funderare på det här så att man slipper stå och erkänna att av tillgänglighetsreformen har det kanske blivit något mer än en tumme kanske en vante men inte mer. Jag yrkar bifall till reservation nr 10. För dem som omfattas av LSS är möjligheten till arbete i regel mycket begränsad. Av resursskäl som var mycket påtagliga under 90-talskrisen kom personkrets 3 inte att omfattas av det som kallas daglig verksamhet. Vi anser att det är starkt önskvärt att handikappreformen fullföljs även på den här punkten så att den så kallade sysselsättningsgarantin också kommer att omfatta psykiskt sjuka. Därför anser vi, vilket framgår av reservation nr 37, att regeringen bör se över möjligheten att ge personer som ingår i den tredje personkretsen rätt till daglig verksamhet. Många funktionshindrade är sårbara och utlämnade om de utsätts för våld eller om de blir utnyttjade ekonomiskt eller på annat sätt av närstående eller andra. Det är angeläget att övergreppen stoppas eller ännu hellre förebyggs. För det behövs större uppmärksamhet både inom vården och från rättsväsendets sida. Det finns tyvärr exempel på att personer med psykiska funktionshinder inte blir trodda när de gör en anmälan om ett övergrepp, och ärendet avskrivs. Vi anser därför att uppmärksamheten måste gälla alla former av sådana handlingar, oavsett om vårdpersonal eller motsvarande är inblandade eller inte. Enligt hälso- och sjukvårdslagen har landstingen skyldighet att tillhandahålla habilitering, rehabilitering och hjälpmedel samt tolktjänst för hörselskadade. För detta krävs inte bara utprovning av hörapparat utan också andra insatser som till exempel psykosocial rehabilitering. Den hörselvårdande verksamheten är ojämnt uppbyggd över landet, och det är ett fåtal som får någon rehabiliteringsinsats alls. En liten grupp hörselskadade har så komplicerade skador att de inte är betjänta av hörapparat. De behöver lära sig visuella kommunikationssätt som stöd till det svenska språket och lära sig teckenspråk. Denna möjlighet finns i begränsad omfattning inom landstingens rehabilitering. Det finns ett stort dolt behov av vuxentolkning, som det är dags att göra något åt. Utbildningsfrågorna är också ett eftersatt område. Vuxna utvecklingsstördas rätt till särvux måste genomföras. Tillgängligheten på högskolorna brister, och funktionshindrades val av vuxenutbildning, där kommunerna inte alltid betalar för de här eleverna, är ett sådant problem. Valfriheten måste gälla även för elever med funktionshinder. Det här är bara några exempel på brister inom utbildningsområdet. Det finns många fler, inte minst tillgänglighetsproblemen. Det finns väldigt mycket kvar att göra inom handikappområdet, men jag har begränsat mig till några av de förslag som vi har lagt från och som framgår av våra reservationer. Som jag har sagt tidigare yrkar jag bifall till reservation nr 10 men står naturligtvis bakom samtliga reservationer som har lagt i det här betänkandet. Jag vill också hänvisa till vårt särskilda yttrande vad gäller bilstödet, där i sitt budgetförslag har avsatt 70 miljoner mer än regeringen, men detta kommer ju att behandlas senare i samband med budgetdebatten. 52 (): Jag står händelsevis bakom alla förslag i betänkandet men begränsar mig till att yrka bifall till reservation nr 7 om mätbara mål. Den givna frågan i den här debatten, när vi nu behandlar socialutskottets betänkande om uppföljning av den nationella handlingsplanen för handikappolitiken, är förstås hur det står till. Hur är trenden? Vart är vi på väg med handikappfrågorna i ? Har vi någon känsla av att vi kommer att uppfylla handlingsplanens mål? Eller är vi på väg att inte göra det, så att vi måste revidera tidsplanen? Går det rentav bakåt på vissa områden? Uppnås ett likvärdigt medborgarskap för alla 2010? Om inte, vilka åtgärder är majoriteten beredd att anvisa för att vi ska räta upp utvecklingen mot dessa mål? Om man ser att vi inte klarar målen, finns då ärligheten hos majoriteten att anvisa någon form av revidering av handlingsplanen för att vi öppet och tydligt ska kunna kommunicera med medborgarna om att målen kanske inte uppnås? Ärlighet på området är centralt för att inte skapa oerhört mycket frustration och misstroende bland de berörda. Vi säger i alla sammanhang även , förstås att handikapperspektivet ska genomsyra alla samhällssektorer. Det säger vår handlingsplan. Det säger regeringens skrivelse. Det säger vi, alla andra. Det innebär att vi ska lägga på ett raster på alla frågor och fråga oss hur besluten påverkar personer med funktionshinder, precis som vi försöker ha ett barnperspektiv, jämställdhetsperspektiv med mera på frågorna. Man kan ta arbetsmarknaden som exempel. Hur påverkas besluten på arbetsmarknaden av att vi har ett handikapperspektiv på frågorna? som vi har den ambitionen går en annan del av politiken käpprätt åt fel håll. Riksdagsmajoriteten struntar helt i handikapperspektivet i och med beslutet om att utvidga sjuklöneansvaret med en tredje vecka. På vilket sätt underlättar det funktionshindrades inträde på arbetsmarknaden? Svaret är givetvis: Inte alls. Utvecklingen går där snarare bakåt. Det blir ännu kärvare och tuffare för funktionshindrade att uppnå så kallad normalisering. Vi ställer oss liknande frågor vad gäller tillgängligheten till det fysiska rummet. Känner någon trygghet , då målet om allas tillgänglighet till allmänna platser och lokaler ska vara uppnått? Är vi säkra på att vi kommer dit? Om vi tänker efter, hur ser det ut på respektive hemort i olika delar av landet där vi brukar befinna oss? Är vi på rätt väg? har tagit fram en rapport som visar att av de statliga myndigheterna inte ens har tagit fram en handlingsplan för hur lokaler, verksamhet och information ska bli tillgängliga. Än mindre är de framme vid verkstad, det vill säga att göra verklighet av en handlingsplan. Ordföranden i Handikappförbundens noterade i att nästan allt arbete återstår, efter antagandet av handlingsplanen . Vad anser majoriteten, socialdemokrater, vänsterpartister och miljöpartister? Har vi trygghet ? Känner ni någon som helst ängslan för att vi måste sätta in extra resurser eller öppet och naket deklarera att vi måste backa, skriva fram tiden eller någon annan åtgärd? har med tanke på detta ett klokt förslag i reservation nr 7. Där skriver vi att för att verkliga förbättringar ska åstadkommas måste dagens generaliserande handikappolitiska mål kompletteras med mer mätbara och precisa delmål. Vi vet alla att en handlingsplan värd namnet måste innehålla uppgifter om tiden när åtgärden ska ske och vem som är ansvarig för åtgärden. Det måste också finnas en medelstilldelning, och efteråt måste man utvärdera. Man måste komma fram till om åtgärderna var träffande, om man har kommit en bit på väg. Till målet att människor med funktionshinder ska bli fullt delaktiga hör naturligtvis att de ska kunna ta sig någonstans. Annars är man inte delaktig. Vi vet att villkoren för färdtjänsten försämras runtom i landet. Kommunerna står inför sina budgetbeslut och det blir begränsningar av olika slag. I en mängd kommuner blir det ytterligare begränsningar: Avgifterna går upp, antalet resor begränsas och så vidare. Stämmer det med målen ? Går vi därmed åt rätt håll? Nej, knappast. Beträffande bilstödet har regeringen till slut denna höst tillsatt en särskild utredare som ska göra en översyn av regler för och tillämpning av bilstödet, av väntan och ett antal tillkännagivanden från om att det måste hända någonting. Reglerna säger att man, efter vissa kriterier, ska få bilstöd. Men eftersom pengarna inte har räckt blir det inte verklighet av det som faktiskt är regler. tog pengarna slut . Handikapporganisationerna och de flesta andra har noterat att pengarna faktiskt tar slut . Därför fungerar inte bilstödet som det är tänkt. Men regeringen väljer att utreda. kommer i alla fall en utredning med en översyn. Allt sammantaget: Pekar det på att vi går åt rätt håll? I detta sammanhang vill jag peka på en idé från vår motion om bilstödet, om ackreditering. Den innebär att man skulle ge möjlighet för ett antal bilanpassare att få granskas och godkännas. Därmed skulle man komma fram till att vissa firmor klarar ett antal åtgärder för bilanpassning för funktionshindrade. kan vem som helst göra det. Vinnare i sammanhanget skulle vara den enskilde. Det blir färre besök på , eftersom varje åtgärd måste granskas av en . Staten skulle definitivt vinna på det i form av lägre kostnader för verksamheten, om ett antal firmor blev ackrediterade. Utskottet har över huvud taget inte brytt sig om att reflektera över en sådan idé i majoritetsskrivningen utan bara avspisat den. Förhoppningsvis kan den återkomma i utredningens fortsatta arbete. Men den borde ha funnits med redan i direktiven. Det kan säkert majoriteten ge besked om i dagens debatt och säga att man naturligtvis ska beakta den i det framtida utredandet. Ytterligare en fråga vi måste ställa oss angående om vi når målen om tillgänglighet till 2010 är hur det står till med den enskilda personens ekonomi. Hur utvecklar sig ekonomin för den som har funktionshinder? Det är naturligtvis olika. Generellt sett vet vi att personer med funktionshinder har lägre inkomster och högre kostnader. Vi vet att kommunalskatten och diverse andra utgifter går upp. Vi vet också att många handikappade drabbas av olika instansers olika högkostnadsskydd. De drabbas på det sättet att det summa summarum blir väldigt mycket pengar i avgifter. Sammantaget: Går det åt rätt håll vad gäller den enskildes ekonomi? Nej, knappast. Därför föreslår vi att man utreder om det är möjligt att konstruera ett samordnat högkostnadsskydd för att om möjligt skydda den enskildes ekonomi något, också som en del i att nå de goda målen till 2010. Centralt för handikappolitiken är hur det går för handikappreformen, LSS och . Vi välkomnar att majoriteten till slut accepterat att göra en översyn med tanke på den nervositet som finns i reformen nervositet för personalförsörjningen och den långsiktiga finansieringen. I reservation 36 framför oppositionen tillsammans att vi vill ha en breddad utredning där man också beaktar det långsiktiga finansieringsansvaret. Är staten, ytterst sett, beredd att ta ett ytterligare kostnadsansvar för , för att bistå kommunerna att vidmakthålla kvaliteten och uthålligheten i reformen? Får vi något besked månntro från majoriteten om direktiven på något sätt kommer att tillmötesgå oppositionen i detta avseende? Vi emotser naturligtvis med spänning vad majoriteten kommer att presentera om detta. Barnperspektivet är naturligtvis centralt i alla sammanhang, men ibland kan vi notera att det åsidosätts för annat. Den gällande socialdemokratiska ideologin är ju att alla barn ska integreras i den vanliga skolan. Jag är med på vägen. anser också att det är rätt princip. Bara för att man är avvikande i något avseende ska man naturligtvis inte vara utestängd från skolan. Alla ska i princip kunna vara med i skolan. Men det kan inte upphöjas till en dogm som ska gälla över allt annat; oavsett om det är bra för barnen eller inte ska de till den vanliga skolan. Då kan det faktiskt bli käpprätt fel. Det måste vara så att barnen ska ha en rättighet och inte en skyldighet att integreras i den vanliga kommunala skolan, som vi skriver i reservation 17. Vi har, herr talman, haft det europeiska det är inte riktigt slut än med en rad goda aktiviteter för att uppmärksamma och få ett genombrott i attityder, behandling och integration av personer med funktionshinder. Det är nu bara . Den centrala frågan är ju: Vad händer sedan? Man kan inte stanna vid detta. I reservation 31 har vi talat om vikten av att så många som möjligt får kunskap om de funktionshindrades situation och om de dolda funktionshindren i synnerhet. Man brukar tala om två viktiga möjligheter att nå en förändring. Det är dels kunskap, dels att bli berörd. En sådan kampanj ser vi fram emot att regeringen är med på. Det är det vi talar om i den här reservation, en nationell utbildningskampanj om de dolda funktionshindren för att få en bra fortsättning på det europeiska . Jag nöjer mig med detta så . 53 (): Jag vill börja med att säga att det är självklart att jag står bakom samtliga reservationer, men jag vill här yrka bifall till reservationerna 9 och 38. Det här året är Europeiska och det är endast kvar av det. Visst har det gjorts många insatser för handikappfrågorna , och visst har frågorna lyfts fram en del, men det kvarstår mycket att göra innan handikapperspektivet genomsyrar alla samhällssektorer och innan vi har skapat ett tillgängligt samhälle för alla. Det finns också en del att göra för att förbättra bemötandet av människor med funktionshinder. Det är inte bara 2003 som vi ska kalla handikappår, låt oss kalla vartenda år framöver för handikappår tills vi har nått upp till den nationella handlingsplanens mål. politik har som mål att ge alla människor möjlighet att ingå i samhällsgemenskapen med samma rättigheter. Den grundläggande tanken är att alla människor är jämlika, har rätt till sina liv, sin personlighet, individuell frihet och integritet. anser därför att handikappolitiken ska utgå från ett medborgarperspektiv. I FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna finns det inskrivet att alla människor har lika värde och samma rätt. För människor med funktionshinder utvecklas detta i om delaktighet och jämlikhet. Vi vet att i vårt samhälle och på andra håll uppfylls inte rättigheterna för dem som har ett funktionshinder. Grunden för ett fullvärdigt liv är rätten att själv bestämma över sitt liv, och människor med funktionshinder vill precis som alla andra ha makt över sina liv.