prot · GR0950 · 2003-12-16 00:00:00 — 1 § Justering av protokoll Justerades protokollet för . 2 § Information från regeringen om mötet med och regeringskonferens i 1 Statsminister (): Det blev ingen uppgörelse om ett nytt fördrag för den europeiska unionen. När Europeiska rådets möte avslutades i på eftermiddag tvingades vi konstatera att den politiska viljan att göra de sista kompromisserna inte var tillräckligt stark. Detta är beklagligt. är det viktigt att inte dras med alltför långt i de dystra profetior om framtiden för det europeiska samarbetet som utvecklas på sina håll runtom i . Europeiska unionen kommer att fortsätta att fungera. Många har kritiserat , men jag har understrukit att det lever upp till det viktigaste krav som vi ställde på det , nämligen att det när tio nya medlemmar träder in i EU finns en fungerande rättslig bas att stå på. Varför blev det då ingen uppgörelse? Jag tycker inte att det är särskilt meningsfullt att försöka peka ut enskilda syndabockar. Alla deltagare har i varierande grad ansvar för det som skedde. Låt mig peka på några faktorer som jag tror påverkade utgången. Det gick först och främst inte att lösa upp den kompromiss om röstviktningen som träffades i . Niceöverenskommelsen om hur rösterna ska vägas i rådet innehöll två viktiga element, två anomalier, skulle man kunna säga: För det första accepterade att ha lika många röster som de tre länder som kommer närmast efter i storlek, trots att har betydligt större befolkning. För det andra gavs och en röstvikt som låg mycket nära de fyra stora, trots att dessa två länders befolkning är avsevärt mindre. Det är den dubbla obalansen. Man fokuserar i debatten enbart på situationen i relationen PolenSpanien gentemot FrankrikeStorbritannienItalien. Det finns där en obalans, men det finns också en obalans åt det andra hållet gentemot dessa tre länder. Båda sakerna diskuterades. Konventets förslag med en dubbel majoritet innebär ju att befolkningens storlek som avgörande kriterium förstärks vid en omröstning. Man skulle kunna beskriva det som att framför allt får en röststyrka som bättre speglar relativa vikt. Detta är betydelsefullt, och därför var vi beredda att stödja detta. Också ska rimligen ha en behandling när alltmer av besluten tas med omröstningar i unionen, en behandling som gör att också tyska medborgare upplever sig rättvist behandlade i unionen. Under helgens förhandlingar gjorde ordförandeskapet mycket tappra försök att med hjälp av en så kallad rendez-vous finna en lösning. Tanken bakom detta var att låta Niceöverenskommelsen verka till 2009 eller 2014. Därefter skulle man gå över till konventets förslag, antingen automatiskt eller efter en prövning, men detta gick det inte att nå enighet kring. Ja, det kommer säkert att diskuteras. Jag kan bara konstatera att det inte gick liksom också konstatera att vi naturligtvis ändå inte ger upp. Arbetet fortsätter självklart. Det gick inte så fort att det var möjligt att lösa detta under ordförandeskap. Det fortsätter nu med irländarna, sedan med nederländarna och därefter med luxemburgarna. Den andra omständigheten var att många av nyckelländerna inte verkade tillräckligt angelägna att nå en uppgörelse trots att man sänt signaler om nödvändigheten av att få ett snabbt slut på regeringskonferensen. Det finns många som lägger en stor del av skulden för det som skedde på som ordförandeland. Jag tycker att det till del är orättvist. Ordförandeskapet gjorde stora ansträngningar på slutet för att nå en överenskommelse. Möjligen kunde det ha varit klokt om det hade fått fortsätta ytterligare . Det var trots allt i huvudsak enbart en fråga som var utestående. Det kan emellertid finnas skäl att sätta frågetecken kring den kraftiga betoning på tidtabellen som tidigt valde att göra. fick premiärminister starkt stöd för detta från många håll inom unionen. När jag vid regeringskonferensens öppnande i underströk att för den var resultatet viktigare än tidtabellen kände jag mig faktiskt vid det tillfället ganska ensam. Den tredje omständigheten som det är viktigt att komma ihåg är att krisen för tillväxt- och stabilitetspakten skapade ett ogynnsamt politiskt klimat. På många sätt kan det som skett med regelverket kring den gemensamma valutan vara allvarligare för unionen än helgens misslyckande kring det nya fördraget. Det är den bedömning som jag gör. För många av de mindre medlemsländer som tillhör euroområdet har det franska och tyska åsidosättandet av stabilitetspaktens regler varit mycket omskakande. I till exempel har det som skett nära nog orsakat en regeringskris. Kommissionens ställning har ytterligare försvagats. Allt detta påverkade nog kompromissviljan hos många länder i negativ riktning. Jag kan ju göra den reflexionen , herr talman, att det är klart att regeringskonferensen pågår och att vi kommer att återkomma till den. Vi har en rättslig grund för allt vårt arbete. Det är inte i den meningen en kris. Vi har en rättslig grund också för utvidgningen, precis som jag sagt. I den meningen är det här under kontroll. Om man däremot tittar på stabilitetspakten finner man att det där inte finns en motsvarande position att falla tillbaka på. Där finns inget svar på den kris som är skapad. Just , i den här situationen, har vi ändå ett instrument. Därmed menar jag att den verkligt allvarliga krisen för unionen har varit problemen med sammanbrottet i stabilitetspakten. Vilka bör då utgångspunkterna vara för oss i det fortsatta arbetet för ett nytt fördrag? För det första: Vi bör se till att när förhandlingarna fortsätter ska det ske på basis av vad konventet föreslagit plus det som vi preliminärt enats om under regeringskonferensens första drygt . Många framsteg har gjorts under de förhandlingar som lett. Detta bör bevaras. Vi kan inte börja om från ruta 1. Från svensk sida har vi lyckats väl med att hävda många av de ståndpunkter som givit stöd för. Vi har också skapat en europeisk enighet kring hur en utvidgad union kan fungera bättre. För det andra: Vi bör noga överväga när tiden är inne för att återuppta förhandlingarna. gav det inkommande irländska ordförandeskapet i uppdrag att värdera läget till vårtoppmötet . Men jag skulle inte bli förvånad om det visar sig att vi behöver mer tid för att lösa upp de knutar som finns. Det kan bli en uppgift för både och att klara ut detta under de två sexmånadersperioder som följer efter det irländska ordförandeskapet. För svensk del bör vi vara beredda att återuppta förhandlingarna närhelst förutsättningarna finns att nå en överenskommelse. Vi hade i ett sätt att argumentera som var av följande slag. Tidtabellen är underordnad substansen, men vi bör vara klara, sade vi, före Europaparlamentsvalet. Det var så vi uttryckte oss i . Jag tvivlar på att vi nu är klara före Europaparlamentsvalet. Dock ska läggas till att i vissa länder i är valet till unionens parlament en ännu större politisk händelse än i . Det kan mycket väl vara så att i det i de länderna växer fram ett starkt politiskt tryck som är av det slaget att man vill ha någon typ av resultat innan man går till parlamentsval. Det talar för att det kommer tillbaka under ordförandeskap som förhandling. Mot detta talar naturligtvis att om det är så nära att man kan slutförhandla under det irländska ordförandeskapet, varför satt vi då inte nu i och gjorde allting färdigt? Det är en svårbedömd situation. Det andra är att vi bör noga överväga när vi ska ta upp förhandlingarna igen, som jag sade. Från svensk sida ska vi vara beredda att återuppta förhandlingarna närhelst så sker. Den tredje omständigheten är att vi bör vara vaksamma på diskussionen om en framtida union med två hastigheter. I kölvattnet på det som hände talas nu om nödvändigheten för vissa länder att kunna gå vidare i en djupare integration. Jag noterar också i vissa uttalanden ett drag av skepsis som ger intryck av att ifrågasätta om de nya medlemsländerna klarar av sin roll som fullvärdiga deltagare i EU-samarbetet. Detta är oroande. Unionens historiska uppgift är att ena och säkra en framtid för oss alla i fred och välstånd. Det kan endast uppnås om dörren står öppen för alla de europeiska länder som lever upp till de krav som ställs för medlemskap. Den bas som byggts kring den inre marknaden förutsätter att alla är med. Detta inser såväl de ursprungliga medlemsländerna som de som snart träder in som fullvärdiga medlemmar. Inom de institutioner som skapats knyts vi samman, något som ligger i vårt gemensamma intresse. är det ofrånkomligt att integrationen ibland sker i olika takt. Den gemensamma valutan och är kända exempel på vilka uttryck detta kan ta sig. Vi har också sett exempel inom utrikes- och säkerhetspolitikens område där grupper av länder vill gå före. Diskussioner om var en illustration till detta. Också på rätts- och inrikesområdet har på franskt initiativ försök gjorts att etablera en tätare dialog i en grupp av länder. Vi bör, som sagt, följa denna utveckling noga. Min principiella utgångspunkt är att bör delta i så mycket som möjligt av det samarbete som kan komma att utvecklas mellan vissa EU-stater i en grupp. Låt mig också i det här sammanhanget säga följande. Det finns ingen som helst anledning att kasta någon skugga på de nya medlemsstaterna för att förhandlingarna bröt samman. Det var i huvudsak några av unionens äldsta medlemsstater som var kärnaktörer i detta drama. De som drömmer om ett EU i två hastigheter, ett kärn-EU och en lösare grupp runtomkring, bör kanske för reflektera över den kärna som har etablerats, som kallas för eurosamarbetet och faktiskt rymmer tolv av de äldsta medlemsstaterna. Det är där vi just nu har den djupaste krisen. Bara för att man gör kretsen mindre löser man inte problemen. När problemen i Europeiska unionen ska lösas krävs politisk styrka och politisk vilja. Politisk styrka och politisk vilja kommer att hämtas ifrån hur den inrikespolitiska situationen ser ut i respektive medlemsland. När regering efter regering är trängd av arbetslöshet, dåliga statsfinanser och svårigheter med att få utvecklingen att gå åt rätt håll finns inte heller det politiska utrymme som krävs för att ta svåra beslut där man ingår kompromisser. Jag tror att det är den huvudsakliga förklaringen. Även om mötet i dominerades av regeringskonferensen lyckades rådet klara av ett antal andra frågor. Vi godkände kommissionens tillväxtinitiativ. Det var inte någon som helst dramatik kring detta. Vi lyckades också nå enighet om lokalisering av ett stort antal EU-myndigheter. kommer att vara värd för smittskyddsmyndigheten, vars huvuduppdrag blir att identifiera, varna för samt förebygga smittsamma sjukdomar. Fullt utbyggd kommer myndigheten att omfatta ungefär 100 personer med en budget på strax . Det är en verksamhet som väl passar in med svensk kompetens och på så sätt fyller de krav som vi har ställt upp. Det är en angelägen verksamhet för unionen. Vi kan vara ett framgångsrikt värdland. De är välkomna till vårt land. vill jag fästa kammarens uppmärksamhet på att vi tog upp några utrikespolitiska frågor. Det handlade om en säkerhetsstrategi för unionen och vår totala relation till . Vi markerade också som alltid vårt intresse för utvecklingen på den koreanska halvön. Det var i korthet en sammanfattning av det dramatiska toppmöte som avslutades, enligt min uppfattning, alldeles för tidigt i den helg som gick. 2 (): Tack, herr statsminister, för en engagerad rapport. Det gick inte, sade statsministern, men om man ser med facit i hand och mot bakgrund av stabilitetspaktens haveri, var inte mötets utgång oundviklig? Är inte detta ett resultat av det växande inflytandet för den eländiga mellanstatligheten i , den ökade oviljan att växla nationella beslut mot gemensamma europeiska beslut? Skrämmer inte detta , ? Det är inte bara tillväxt- och stabilitetspakten, inte bara fråga om två hastigheter. Är det inte dags att byta inriktning för regeringspartiet och regeringen, att mer betona det oerhörda som skulle hända om faller isär, i två hastigheter, i fragmentering, och att mer betona det europeiska samarbetet på bekostnad av mellanstatligheten? finns det ett paradoxalt undantag från denna iakttagelse, nämligen samarbetet på utrikes- och säkerhetspolitikens område. Som statsministern sade fattade man beslut om en säkerhetsstrategi, fördjupat samarbete beträffande krishantering och försvarsgarantier med undantag för de alliansfria länderna. De alliansfria länderna sade å andra sidan i ett brev att de ställer upp på tanken om en EU-solidaritet även på detta område. var för sig strider nog inte de här nya åtagandena med ökad solidaritet mot militär alliansfrihet, men massan av nya åtaganden, menar jag, förändrar alliansfriheten i en mer solidarisk inriktning. Instämmer statsministern i att svensk alliansfrihet håller på att bli mer solidarisk med avseende på EU-länderna än vad den tidigare var? Som jag förstod statsministern kommer regeringen att slå vakt om de uppnådda resultaten även på detta område. 3 Statsminister (): Här står en fast och stadig försvarare av mellanstatligheten. Jag är på intet sätt ensam. Det är federalisterna i som är tryckta tillbaka. I den kretsen kanske räknar in sig själv. Vi har olika syn där. Jag är så pass mycket politisk realist att jag inser att det inte bara är i som det finns starka intressen som är kopplade till nationalstaten. Det finns i samtliga europeiska länder. Vår uppgift blir att förena de starka politiska känslorna med ett ökat europeiskt samarbete och en ökad integration. Det kräver politisk skicklighet och tålamod. Det finns inga genvägar och ingen möjlighet att gå runt folkviljan. Det var den första saken kring mellanstatligheten. När det gäller alliansfriheten är säkerhetspolitiska historia kopplad först till neutralitetspolitik som vi sedan har formulerat som alliansfrihet. Det har varit en politik som har växlat i utseende beroende på omständigheterna runtomkring oss. Den har syftat till att hålla utanför krig. Vi har varit framgångsrika i det avseendet, oerhört framgångsrika. Vi har levt i fred. Det är likadant . Vi har ett nytt läge som växer fram. Vi fortsätter att vara alliansfria, men vi agerar utifrån det nya läget. Vi har aldrig dragit oss undan internationellt ansvar, tvärtom. Vi har mer än något annat land i relation till vår storlek tagit ansvar för internationella fredsoperationer. Vi tänker fortsätta att göra så. Vi kan nu göra det tillsammans med övriga europeiska länder. Det är jag glad för. Det är bra för , och det är bra för de insatser som ska göra. Det bryter inte vår grundläggande säkerhetspolitiska linje, utan den ligger fast. Vi är alliansfria. Vi ger inte försvarsgarantier till någon annan, och vi tar heller inte emot sådana från någon annan. I ett läge där det skulle bli aktuellt att diskutera något sådant avgör denna riksdag den saken ingen annan och denna riksdag är fri att fatta det beslut som majoriteten då vill. Så har det varit under . Så kanske det inte blir under till, men utgår jag från att vi har det förhållningssättet. 4 (): Finns det ett svar på frågan om alliansfrihet utvecklats i en mer solidarisk inriktning på EU-länderna? Om vi ska diskutera utrikes- och säkerhetspolitik håller jag helt och hållet med om att det bör ske i denna kammare och i utskotten i snarare än i internationella förhandlingar. En nästan automatisk följdfråga blir då om regeringen till exempel tänker komma till med en skrivelse så att vi kan diskutera den samling nya åtaganden som jag tidigare nämnde. tycker att det vore bra om vi gjorde det. Sedan sade statsministern att han är en fast och tung anhängare av mellanstatligheten. Ja, åtminstone det sista är alldeles uppenbart. Frågan är om inte verkligheten förändrats i med sönderfall av stabilitetspakten och hot om två hastigheter så att det nu är dags för regeringen att växla tyngdpunkt och faktiskt understryka värdet av samarbete och också växla över till europeiska beslut i större utsträckning. Verkligheten är ju inte , herr statsminister! 5 Statsminister (): Hela personen utstrålar allt annat än fasthet. Icke heller fasthet. När det gäller sådana grundläggande principer som varifrån man utgår när det handlar om internationellt samarbete måste man vara fast. Vår uppfattning är att detta samarbete handlar om mellanstatlighet, och för det finns ett starkt folkligt stöd. Sedan kan det av och till under en sådan process komma motgångar, bakslag, men då står man fast vid principen, driver principerna. Man är fast. Och är man tillräckligt fast, , blir man också tung. 6 (): Jag vill börja med att tacka för rapporten. En intressant del i den var möjligen det som statsministern sade om att det skett ett sammanbrott av stabilitetspakten. Vi var ju några som förutsåg detta sammanbrott, och därför är det intressant att statsministern nu gör samma reflexion. Möjligen ska vi känna oss rätt nöjda med att vi slipper vara en del av det sammanbrottet. Det andra som jag skulle vilja ta upp är att det finns en del som är lyckliga över att vi inte lyckades nå framgång . Jag måste säga att jag blir oerhört bekymrad över att man kan känna en förnöjsamhet över det. Vi har många nya medlemsländer som inget hellre önskar än att vi ska kunna fortsätta med den demokratisering av EU som vi påbörjat, att man ska öppna för ett större deltagande för de nationella parlamenten och för en bättre demokratisering och en bättre ordning av EU. Det är några steg framåt, och då är det svårt att se att det sammanbrott som skedde skulle vara en framgång i det avseendet. Jag vet också, efter att ha träffat de liberala ledarna, att det finns ett stort intresse från många av dem att påskynda slutförandet av dessa förhandlingar. Min första fråga är därför vad statsministern är beredd att göra för att aktivt bidra till att förhandlingarna kommer i gång igen. Statsministern sade att man är beredd att återuppta förhandlingarna när så sker. Det är en ganska passiv hållning. Jag skulle önska att nu hade en mer aktiv roll genom att förena sig med dem som vill ha ett påskyndande av processen. Den andra frågan gäller övergångsperioden, som ju är väldigt lång. Om den delen försinkas i början finns naturligtvis möjlighet att ta igen det på slutet. Frågan är om vi verkligen behöver ha så långa övergångsperioder som det talas om. Kan man inte hitta en lösning i den andra ändan? 7 Statsminister (): Låt mig först ta upp stabilitetspakten. Det är ingen tvekan om att det som hände var ett oerhört bakslag för hela den monetära unionen. Det vore dumt att dölja detta. Sedan kan man se det hela på två sätt. Om vi hade varit med och röstat hade vi förhindrat den lösning som kom till stånd. Vår röst hade tippat åt det andra hållet. Det är också ett sätt att se på det hela. Påverkas vi av nederlaget för stabilitetspakten? Ja, det gör vi i allra högsta grad, men vi var inte med och förhindrade det. Det är också utgången av folkomröstningen, vilket är värt att reflektera över. Jag delar helt och hållet uppfattning om dem som jublar. Jag kan inte förstå det. Det här är en motgång för oss alla, och vi måste också lära oss att se det. Man kan tycka illa om EU, och man kan tycka illa om det europeiska integrationsarbetet. Men varje gång som vi i den processen får ett problem som kan beskrivas som en kris drabbas vi direkt. Och det är ingenting att jubla över. Vi som tror på politik tycker också att det är viktigt att vi har ett kraftfullt europeiskt organ som kan agera när så behövs. Det är det som skadas. De som inte tycker att politik är viktigt kan kanske jubla, men vi som tycker att politik är viktigt är dystra. Ska man skynda på irländarna? Det är nu viktigt att och hans regering får möjlighet att ta vid på ett rimligt sätt. Låt mig återigen säga: Ingen skugga faller över det italienska ordförandeskapets sätt att sköta slutförhandlingen. Den sköttes professionellt. De gjorde vad de kunde, men tidtabellen var för ambitiös och pådriven av alltför många som ville göra det fort. Jag tvivlar på att det går så mycket lättare för irländarna om vi från alla håll och kanter börjar pusha på och komma med glada tillrop om att de nu ska se till att komma i gång och förhandla och få det gjort före Europaparlamentsvalet. Paradoxen kan mycket väl bli att det kanske går att göra det före EU-parlamentsvalet, men om det växer fram ett tryck att det måste göras då tror jag att det låser sig igen. Vi kommer att ha livliga underhandskontakter med våra irländska kolleger, som vi har en mycket nära relation till, och vara behjälpliga så gott vi kan för att de ska kunna värdera läget, kanske med en ny förhandlingsstart. Om de värderar läget på ett annat sätt skjuts frågan framåt en bit. Vi ska inte en gång till göra misstaget från Romtoppmötet då man skapade en stämning av att detta går att fullfölja . Det var det misstag man gjorde, och det delas av alla vid bordet närvarande länder. Det var inte ordförandeskapets eget misstag. 8 (): Jag tackar för svaret. Det som jag kan känna är att det finns rätt många länder som är beredda att öka trycket. Jag kan respektera att det irländska ordförandeskapet behöver känna in vad som pågår, men från de ledarkontakter som vi har vet vi att det finns ett stort intresse från många länder. Därför måste man utöva påtryckningar på de länder som bromsar. Det är viktigt att spelar en aktiv roll i det arbetet så att man kommer framåt och visar att man är beredd att ha den hastigheten. Jag fick inget svar på frågan om man kan korta i den andra ändan, alltså när det gäller övergångsperioderna. Jag tror att också det är en viktig del av detta. Det hela känns oöverstigligt långt borta, även om jag vet att det går fort när man väl kommer i gång. För många, speciellt för de nya medlemsländerna, känns genomförandefasen mycket långt borta. Det handlar om 2014 och så vidare. Frågan är om det inte går att hitta en lösning även i den ändan. 9 Statsminister (): Det är möjligt att det går. Jag utesluter det inte, men jag tror inte att det i de nya medlemsländerna blir särskilt mycket opposition mot sätt att fördela röster. Jag tror att de kan leva med det mycket . De har ett problem med hantering av kommissionen, som ju bara reglerar högst 26 kommissionärer. , när och blir medlemmar, kommer vi att vara 27 länder i unionen. Där finns ett problem. Röstviktningen kan de nya medlemsländerna dock säkert inte bara leva med utan också gilla, skulle jag tro. Det är naturligtvis, som jag ser det, behandlingen av i de röstfördelningar som har skett historiskt i unionen som det nu handlar om. Egentligen skulle jag vilja påstå att det som vi pratar om är en kompromiss som träffades mellan och . Den har sedan levt vidare i Amsterdamfördraget; där löste vi inte ut det. Det sköts över till ; där löste vi inte ut det. Det sköts över till Laeken. Där tog vi ny sats. har vi förhandlat en gång till, och inte löst ut det. Det är där det ligger: i relation till FrankrikeEnglandItalien och dessa tre länders relation till och . Där finns knuten. 10 (): Låt mig likt gjorde i sin inledning konstatera att man inte bör överbetona det som hände i . Det är bättre att det blir rätt än att det går fort. är vi många som känner en oro för att det är väl mycket av nationalstaternas perspektiv allena som kommer fram under sena nätter och naturligtvis även i förhandlingar lik denna. I brist på något färdigt resultat kan det finnas anledning att mer diskutera vår egen, inhemska process som har ägt rum denna höst. I sedvanlig ödmjuk stil har pekat finger runtom i för att fördela bördor, men sagt väldigt lite om hur den svenska processen har varit. Vår slutsats är nog att EU-samarbetet lämpar sig illa för minoritetsregeringar att agera inom. Det är också sällsynt att det är minoritetsregeringar som gör det, och det är säkert inte särskilt spritt att är en av de få som har den positionen när förhandlingar tar fart. Detta gäller allra helst som det underlag som regeringen har här i är motståndare mot stora delar av EU:s utveckling och önskar ett utträde. Det förstärker den känslan.