prot · GR0934 · 2003-11-24 00:00:00 — Jag vill läsa från ett vykort som jag har fått, som många i kulturutskottet har fått och som naturligtvis även regeringen har fått: Det vore synd om socknen skulle få samla damm någonstans långt nere i samlingarna på något museum, långt ifrån den användning och den verklighet som den har varit en viktig del av. För sockenbegreppet har stora möjligheter att få fortsätta att vara en mycket aktiv del av det levande kulturarvet. Socknen har ovärderlig betydelse för alla som söker sina rötter. Jag ber finansministern att lyssna till rörelsen och rörelserna. 61 (): Finansministern har naturligtvis rätt när han påpekar att det inte är enbart nu utan även tidigare som det har skett sammanläggningar. Därför får man förstås vara försiktig med att säga att det finns någon speciell tidpunkt i den svenska historien då det skulle finnas någon absolut indelning, som man bara kan kalkera av. Man får ändå konstatera att när det gäller en mycket stor del av de svenska församlingarna, speciellt på landsbygden men även i vissa städer, är det en indelningsram som har inte bara utan många gamla rötter. I många fall har församlings- eller sockenindelningen varit helt oförändrad ända sedan medeltiden. Då ställer det till problem både om man låter statens indelning styras av att den fristående gör omfattande församlingssammanläggningar eller om man vilket utredning om folkbokföringen i församling föreslog väljer att avskaffa begreppet och i stället gå ned på fastighet. Det är klart att det blir oerhört tungrott att i register spåra exakt vilka fastighetsområden som hörde till en tidigare församling. Jag vill avslutningsvis understryka att dagens system också innebär att man minskar frihet. I och med att den svenska indelningen bygger på att kommuner är indelade i församlingar det är huvudprincipen tar man också ifrån möjligheten att till exempel om den så vill ha större församlingar som sträcker sig över flera olika kommuner. Därför, fru talman, vill jag understryka behovet av att regeringen på nytt prövar frågan om hur man kan ha ett långsiktigt hållbart indelningssystem som tar till vara kulturhistoriska intressen och också respekterar självständighet. 62 (): Jag vill bara till slut säga att det pågår en väldigt omfattande rörelse ute i landet, som sade, som vill bevara och försvara våra socknar och rädda dem för framtiden. Jag hoppas att både den kampanjen och debatten här har sått ett frö, så att man även i börjar fundera över om det här verkligen är en bra indelning att följa, församlingsgränserna, vad gäller folkbokföringen. Det är där vi bör agera, för kan församlingsgränserna se helt annorlunda ut och vi har tappat den här uråldriga indelningen, som är så viktig för forskning och framtid. Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2003/04:96 om ohälsans obalans mellan könen 63 Statsrådet (): har frågat mig vilken hänsyn jag tar till kvinnors och mäns olika livsförhållanden i det arbete som pågår, på vilket sätt jag kommer att verka för en fördjupning av kunskapen om kvinnors högre sjukfrånvaro under det nu pågående arbetet samt på vilket sätt jag kommer att ta till vara den kunskapen i de förslag som ska presenteras. Kvinnor är mer sjukskrivna än män i alla grupper oavsett ålder, utbildning, familjetyp, bransch och så vidare. Detta är allvarligt. Vi kan se att kvinnor ansvarar för en större del av hushållsarbetet och omsorgen om egna barn medan män tar ett mindre ansvar för detta. Det har sannolikt betydelse för kvinnors jämförelsevis höga sjuktal. Andra möjliga förklaringar är den könssegregerade arbetsmarknaden och försämringar i kvinnors arbetsmiljö. Det har lyfts fram i budgetpropositionen (volym 6, utgiftsområde 10, bilaga). Det kan inte heller bortses från att kvinnor och män kan behandlas olika under själva sjukskrivningsprocessen i möten med läkare, försäkringskassa eller arbetsgivare. Mycket tyder på att det finns oskäliga skillnader i den arbetslivsinriktade rehabiliteringen mellan kvinnor och män. Vi kommer därför att lägga särskild vikt vid att ha ett jämställdhetsperspektiv när vi följer upp de åtgärder som syftar till att förändra och förbättra administrationens arbete med ohälsa. Vi kommer halvårsvis att följa upp effekterna på kvinnors sjukfrånvaro av det förnyelsearbete och den metodutveckling som pågår hos försäkringskassorna. Motsvarande uppföljning görs också för användningen av de resurser som tillförts försäkringsadministrationen. Dessutom kommer målet om halverad sjukfrånvaro att följas upp i ett jämställdhetsperspektiv. Jag vill också nämna att könsperspektivet särskilt betonas i propositionen om finansiell samordning (2002/03:132). Genom denna proposition föreslås att budgeterade medel ska kunna användas för samverkan mellan myndigheterna inom rehabiliteringsområdet. Det anges att allt rehabiliteringsarbete, all planering och all uppföljning och utvärdering ska genomsyras av ett tydligt köns- och integrationsperspektiv. Som jag nämnt finns det flera hypoteser om varför kvinnor har högre sjukfrånvaro än män. Något entydigt svar på denna fråga har vi dock inte. För att öka kunskaperna om olikheterna i kvinnors och mäns sjukskrivning avser jag att lämna två uppdrag till i enlighet med vad som aviserats i regeringens skrivelse 2002/03:140 Jämt och ständigt. Det ena uppdraget innebär att en kartläggning av kunskapsläget om skillnaderna i kvinnors och mäns sjukskrivning genomförs. Det andra uppdraget innebär att jämställdhetsperspektivet för politikområdet analyseras. Med denna analys som grund kommer sedan jämställdhetspolitiska mål och indikatorer att identifieras för politikområdet. Såväl jämställdhetsanalysen som kunskapsgenomgången kommer att vara viktiga underlag i det fortsatta arbetet att minska ohälsan. 64 (): Jag ska be att få tacka arbetslivsministern för detta svar som jag uppfattar som ett enda stort jaha. Vad ska hända? Det är det som jag skulle vilja få reda på. Jag vill påstå att vi vet en hel del om hur det ser ut. Vi vet att det spelar roll att kvinnor tar en större del av hushållsarbetet och omsorgen om barnen. Vi vet att försämringar i kvinnors arbetsmiljö genom nedskärningar och besparingar naturligtvis spelar roll. Vi vet att den arbetslivsinriktade rehabiliteringen ser olika ut för kvinnor och män. Det finns redogjort i det utmärkta särtrycket till budgeten. Vi vet alltså en väldig massa saker redan. Därför är det lite förvånande med alla dessa följa upp som står här. Jag har räknat, och det står fyra gånger att det ska följas upp. Sedan står det att det ska betonas, att det ska kartläggas och att det ska analyseras. Jag menar att det nog finns tillräckligt med kunskap om hur det ser ut. Kunskapen säger oss just att det inte finns något entydigt svar. På s. 2 i svaret står det: Något entydigt svar på denna fråga har vi dock inte. Nej, det finns inget entydigt svar. Det är just i det sammansatta som vi kan skönja ett mönster och en ordning som gör att kvinnor råkar ut för en stress och en press som resulterar i sjukskrivningar. Det finns inget entydigt svar. Jag skulle vilja att regeringen slutar att leta efter något entydigt svar och i stället fördjupar kunskapen om hur den maktordning ser ut som vi har i samhället där man ser kvinnor och kvinnors arbetsmarknad på ett helt annat sätt än männen och männens arbetsmarknad. Vi vet att det är stora skillnader, inte bara i sjukskrivningstalen utan också i lönekuverten. Det är den kunskapen som jag trodde redan fanns i regeringen och som jag trodde att arbetslivsministern skulle utveckla i det här interpellationssvaret, framför allt i fråga om hur den kunskapen skulle omsättas i konkreta förslag. Det gäller till exempel hur man ska titta på arbetsplatserna. Det handlar om att jämföra vården med verkstaden, till exempel. Hur kommer det sig att en mellanchef i vården inte har någon assistent, inte har någon administrativ hjälp och så vidare? Hur kommer det sig att hemtjänstpersonalen ska dela på en bil och en mobiltelefon när de är ute och åker medan en man som är ute och åker och ska reparera telenätet har både bilar och telefoner till sitt förfogande? Det finns mängder av sådana exempel. Det kan inte regeringen vara ovetande om. Jag vill verkligen fråga arbetslivsministern: det så illa ställt med kunskapen i regeringen om att detta är en sammansatt fråga som alltså inte har något entydigt svar? Man måste titta på mönstret och strukturen och fråga sig: Vad ska vi göra åt det faktum att vi har ett manligt maktmönster som präglar hela arbetslivet? 65 (): Man kan förundras över att , som är ett land med världens högsta skatter, en väldigt hög levnadsnivå och trygga omständigheter, har ett så högt ohälsotal. I har de allra flesta människor bostad, mat, kläder och värme. Ändå är vi så drabbade. Det är en paradox som jag, precis som , menar beror på en mängd olika saker, olika förhållanden. Jag tror att en orsak är att det är en massa fel i det system som vi har. Utöver att dagens exploderande sjukskrivningstal håller på att rasera statsfinanserna, vilket är illa, håller de även på att rasera väldigt många människors liv, vilket är ännu värre. Utöver den sjukdom eller de symtom som är orsaken till sjukskrivningarna leder långa perioder av frånvaro från arbetet till att man saknar och förlorar arbetsplatsens gemenskap det handlar om sociala förhållanden och positiva egenskaper. De sjukskrivna får sämre och sämre självkänsla och mer och mer urholkad ekonomi. blir de helt bortglömda på arbetsplatsen. Arbetskamrater och chefer har inte tid, eller tar sig inte tid, att ringa och höra av sig. Det kommer ingen inbjudan till julfesten och inte någon annan information heller. Steget att komma tillbaka till arbetsplatsen ökar alltså mer och mer. Det blir en rädsla för att ta sig dit. Arbetet finns kanske inte alls kvar i den form som det var när man lämnade arbetsplatsen, och kanske har en vikarie tagit över. Alltför många av de här personerna går till doktorn för att förlänga sitt sjukintyg och för att få sin medicinburk. Jag undrar vilket ansvar sjukvården tar och hur ofta doktorn frågar patienten: Hur mår du egentligen? Hur har du det? Då menar jag inte bara hur det är med den här sjukdomen eller de symtom som finns. Jag menar att man måste fråga om patientens hela livssituation. Det är ju ofta de olika bitarna som bildar en helhet och som kan vara orsaken till den här situationen. Kvinnor har en särskilt utsatt situation. Därför undrar jag om det inte måste till några andra regler eller åtgärder när det gäller att fråga om de olika bitarna i livet. Det kan till exempel vara frågor om hur det är med barnen och mannen. Det kan vara vårdnadsfrågor, frågor om gamla föräldrar, arbetsplatsen, ekonomin och så vidare. Där finns det väldigt mycket att göra. Den behandlande läkaren måste också, tycker jag, remittera vidare till samtalsterapi, kurator eller liknande när någon riskerar att få en lång sjukskrivning i stället för att bara ta den enkla vägen med ett recept och en förlängd sjukskrivning. Det går alldeles för fort. Jag menar att det är väldigt få av oss som kan rehabilitera oss själva hemma i vår ensamhet om det inte är fråga om att man till exempel har brutit foten eller någonting sådant. Jag tror också att det behövs ändringar på arbetsplatsen. Har man blivit sjuk på sitt arbete på grund av sådant som är arbetsrelaterat är det väldigt svårt att bli frisk i samma miljö. Rehabiliteringsåtgärder måste alltså sättas till. Det kan till exempel handla om att man i mycket högre utsträckning kan komma till andra verksamheter och andra företag och organisationer för att arbetsträna. Jag tror att den frivilliga sektorn skulle kunna vara ett bra komplement när det gäller att stärka individer som går sjukskrivna . Jag tror också att ändringar i LAS måste till. Jag tror nämligen att det ofta är så att man inte vågar söka ett nytt jobb för att man är rädd för att hamna längst ned på listan vid en eventuell arbetskraftsneddragning. Därför går man kvar i ett arbete som man inte trivs med, där man blir sjuk av miljön eller av de förhållanden som finns. Man vågar inte säga upp sig och pröva någonting nytt. Jag tror att sjukskrivningar måste kombineras med många andra åtgärder. Det man orkar göra ska man göra. Man ska delta i samtal, om man kan det, besöka arbetsplatsen, motionera, kanske få remiss till sjukgymnastik och massage och andra sådana saker. Jag undrar vad ministern konkret tänker göra förutom att följa upp, kartlägga och analysera, som man kan läsa i svaret. 66 Statsrådet (): Jag börjar med synpunkt att det är fel i hela systemet. Frågan blir: Vad tänker arbetslivsministern göra åt allting, konkret? Den frågan låter sig inte besvaras , . Jag ska ta upp en sak. Jag tror att den analys som gjorde i vissa delar stämmer med den jag gör. Det finns skäl att mycket noggrannare pröva varje enskild sjukskrivning med hänsyn till vilket arbete personen i fråga har och om det finns möjlighet att ändra på den arbetsplatsen. Därmed kan man möjliggöra för tidigare återkomst eller kanske till och med förhindra att personen blir sjukskriven från arbetet. Personen kan kanske få något hjälpmedel i stället. Det har vi sett, och detta intensifierar vi . frågar hur vi angriper den maktordning som leder till att kvinnor är mycket mer sjukskrivna än män. Det är inte heller någon liten fråga. Jag kan börja med att instämma i att och jag har samma uppfattning. Det finns en maktordning i samhället som sannolikt i hög grad bidrar till att vi har de stora olikheterna också i sjukskrivning det är många andra olikheter vi har. De har att göra med arbetets organisation och sättet att utföra arbete i kombination med de livsförhållanden i övrigt som skiljer män och kvinnor åt hemma och i andra sammanhang. Allt sitter ihop. Det är väl sant att vi inte nödvändigtvis behöver veta allting innan vi börjar göra olika saker. Däremot är det viktigt att bättre förstå om det finns skillnader mellan kvinnor och män som vi ännu inte har sett när det gäller sjukskrivningar. Låt oss också kartlägga det. Det motsäger inte att vi kan vara effektiva i åtgärder. En ingång kan man slå fast. Vi har aldrig någonsin haft ett högre fokus på denna fråga om ohälsan som präglas av att , till och med fler, av dem som är sjukskrivna och långtidssjukskrivna är kvinnor. Det är kvinnor som jobbar på arbetsplatser som har stora brister som antagligen föranleder ohälsa. De stora kvinnodominerade arbetsplatserna finns företrädesvis inom kommuner och landsting, där färre händer i kombination med ett hårdare arbete har bidragit till att förslitningsskadorna dramatiskt har ökat. Det höga tempot och färre händer har medverkat till att det inte ges utrymme att ta paus och återhämta sig i jobbet på ett rimligt sätt. Färre händer och svagare ekonomi har lett till att ledarskapet har blivit urholkat. Det är för många som jobbar under en och samma ledare. Det har varit ständiga omorganisationer som oroar. Detta leder till sämre arbetsmiljö. Regeringen är inte arbetsgivare. Regeringen kan skapa förutsättningar för kommuner och landsting och andra arbetsgivare att vara bättre arbetsgivare, men dessa måste i första hand ta sitt arbetsgivaransvar för att eliminera de brister som finns inte minst på kvinnodominerade arbetsplatser. 67 (): Jag är glad över att arbetslivsministern delar min uppfattning att vi har en patriarkal maktordning som gör att arbetsplatserna är väldigt undermåliga för kvinnor. Det krävs ett omtänkande. Det handlar naturligtvis om pengar när man ska göra någonting åt det. Men det handlar kanske framför allt om vad vi har för föreställningar i huvudet om hur det bör och ska se ut. Även när ekonomin inte var så krisartad såg det väldigt olika ut beroende på om man var en mellanchef i vården eller en sådan ute på verkstaden. såg det väldigt olika ut beroende på om man var en manlig reparatör som skulle ut och laga elnätet eller om man var en kvinna i hemvården som skulle ut och besöka det nät av åldringar som finns i . Det är olika status och olika möjligheter till hjälp, stöd och att ha bilar, telefoner och liknande. Det krävs ett omtänkande på det här området. Jag menar att det krävs att ni i regeringen kopplar ihop de här frågorna. Nedskärningarna och neddragningarna har inneburit urholkningar, försämringar och ökad stress. Det är vi helt överens om. Men det är inte bara det. Det börjar ju . Dagen börjar med ont i magen för väldigt många kvinnor som går till dagis och lämnar barnen och möter en oro för att det är för lite personal, men man lämnar ändå. Sedan går man till pendeltåget om man bor i någon större stad, och så går inte det utan man kommer . Sedan kommer man till sitt eget jobb, och där fattas det personal så det blir stressigt. Sedan ringer personalen från dagis och säger att nu har fått snuva så du får komma och hämta henne. Så går det på, och så finns gamla farmor inom äldrevården som inte fungerar och så vidare. Jag tror att arbetslivsministern känner till detta. Det är helheten som vi måste titta på. När man diskuterar sjukskrivningarna, ohälsan och dominansen av kvinnor, är man då i regeringen beredd att sätta sig ned och föra en departementsöverskridande diskussion om detta? Det går inte att göra bara en enda sak på ett enda ställe. Man måste ta upp alla de olika faktorerna och komma fram till förslag på lösningar på alla de olika ställena, lösningar som samverkar och går åt ett och samma håll, nämligen åt det hållet att vi måste förändra den maktordning som styr våra liv, inte minst våra arbetsliv. Finns det sådana diskussioner i regeringen inom ramen för diskussionen om ohälsan och sjukskrivningarna? Om det inte finns det måste jag naturligtvis ställa frågan varför inte. 68 (): Jag förstår att man inte kan göra allting , att man behöver vissa utredningar, men jag tror ändå att man kan göra ganska mycket nu utan att förlänga alltför mycket. Man måste kunna pröva nya metoder. Jag har ett exempel från i . Där anställde man en massör. Jag vet inte om det finns ett samband eller inte, men har polisens lägsta ohälsotal. Beröring utsöndrar hormoner som gör att det är stressreducerande, avkopplande och ökar välbefinnandet. Kanske är det en bra metod. Jag frågar mig hur en ensamstående mamma ska kunna ta sig råd att gå på massage när hon knappast har råd att köpa mat. Det finns också mycket som pekar på att kvinnor får en sämre rehabilitering, till exempel efter en hjärtinfarkt. Docent på KS här i menar att kvinnor har mycket sämre förutsättningar att bli friska efter en allvarlig sjukdom. Arbetsgivare och fack har ett stort ansvar. Jag tycker att de gör alldeles för lite. ska man vara alkoholist för att få åka till något behandlingshem. Men om någon har en annan sjukdom, varför kan man då inte tänka sig att personen får eller två på ett rehabiliteringshem för att samla kraft och styrka och komma tillbaka? Jag har, liksom ministern, ett förflutet inom fackföreningsrörelsen. Jag tycker att vi har varit alldeles för dåliga på att sätta press och komma vidare. Jag har ett förslag. Efter tillväxtsamtalen som kallade till är det kanske dags att kalla till någon form av frisknärvarosamtal med privata och offentliga arbetsgivare, facken och så vidare. Jag vill slutligen ändå påstå att många kvinnor jobbar inom den offentliga sektorn. Där har staten ett särskilt arbetsgivaransvar för ohälsan. Det tycker jag inte att regeringen kan springa ifrån. 69 Statsrådet (): Låt mig börja med att säga att det görs många bra saker ute på arbetsplatserna och i arbetslivet. Regeringen gör också en del, men jag kan lämna det därhän just . Det pågår väldigt konstruktiva projekt där man angriper den här problematiken på arbetsplatsen utan att bara sortera utifrån vad som är förorsakat i arbetslivet och ser att det finns möjlighet att hjälpa människor tillbaka till arbetslivet om man går systematiskt till väga. Det förutsätter att den högsta ledningen tar ett aktivt ansvar, oavsett om det är ett privat företag eller om det är en offentlig förvaltning. Det ledningsansvaret kan regeringen inte ta åt någon annan, men regeringen kan underlätta och peka på nödvändigheten av en stärkt ledarfunktion som förstår att se människor utifrån de förutsättningar de som unika individer har, vare sig de är kvinnor eller män. En ledning som ser var människor befinner sig i sitt liv kommer också att kunna motverka onödig ohälsa som beror på att människor tappar kontroll i livet vare sig det beror på arbetet, fritiden eller hemförhållandena. frågar: Finns det något arbete mellan departementen? Ja, det gör det. Men det kan säkert bli bättre. Att se den här frågan som en helhet är naturligtvis nödvändigt. Det första försöket till en nydaning gjorde statsministern när han satte ihop nuvarande ministerportföljer där arbetslivsfrågorna fick integreras med arbetsmarknadsfrågor och frågor om ohälsa och där det sker en gränsövergång mellan och . Det går säkert att göra mer. Jag kan försäkra om att den diskussionen finns levande i det dagliga arbetet i regeringen. Det är lätt att säga att det är att någonting görs och att det har sett olika ut i arbetslivet . Det håller jag med om. Det ser olika ut. Trots att har suttit i den här kammaren i varje fall är det fortfarande mycket kvar att göra. Jag har haft på mig, och naturligtvis har jag inte kunnat åstadkomma lika mycket som har åstadkommit . Men vi håller på. Sedan säger att regeringen måste utforma en arbetslivspolitik och en politik mot ohälsan som verkligen attackerar den maktordning och de strukturer som finns. Jag kan upprepa igen att vi är överens om detta. Och vi har också en grupp tillsammans med och som arbetar med frågor om ohälsa och som ska utforma en politik mot ohälsan. Jag kan försäkra om att jag känner mig trygg med närvaro i den gruppen. 70 (): Jag får hoppas att arbetslivsministern ser den här debatten som en inspiration till det fortsatta arbetet som ni ska göra i den gruppen. Det som oroar mig är just att man departementsvis håller isär frågorna och inte riktigt ser att man för att angripa den här patriarkala maktordningen, som vi är överens om existerar och som gör sig väldigt tydlig på många sätt just inom arbetslivets område, behöver titta på hela systemet, hela mönstret. När man diskuterar frågan om sjukskrivningarna och ohälsan måste man också ta in en diskussion om hur balansen mellan det betalda och det obetalda arbetet ser ut. Det är nödvändigt att ta in en sådan diskussion. Då handlar det mycket konkret om föräldraförsäkringen. Vilken inverkan har den för att upprätthålla den här maktordningen inom arbetslivet? Om det visar sig att den göder och stöder en sådan maktordning måste man naturligtvis ifrågasätta den. Det gäller också diskussionen om pengar till kommuner och landsting. Det är riktigt att staten inte är direkt arbetsgivare på många håll, men staten har ändå ett ansvar för välfärdspolitiken. Det handlar då naturligtvis om pengar till kommuner och landsting så att man har någonting att förhandla om när man ska rusta upp den del av arbetsmarknaden som är kvinnors och förse den med samma administrativa och tekniska uppbackning och stöd som finns inom den manliga sfären. Så visst finns det mycket ansvar hos regeringen. Avslutningsvis vill jag säga att nästa gång jag ställer en interpellation till arbetslivsministern i detta ärende, vilket jag säkert kommer att göra, hoppas jag att jag får ett svar som inte handlar om att man ska följa upp utan som handlar om att man har en ambition att förstå maktordningen och se komplexiteten och inte leta efter några enskilda lösningar. Ett brett samarbete är vad som krävs också i regeringen i dessa frågor. 71 Statsrådet (): Med risk för att blir besviken tänker jag återkomma när det gäller behovet av att följa upp, därför att om vi inte förstår resultat och effekter av det som vi gör kan vi gå vilse. Och vi ska både följa upp, attackera och angripa både maktstrukturer och inte minst dåliga arbetsmiljöer. Det är inte bara maktstrukturer.