prot · GQ09105 · 2003-05-16 00:00:00 — Det är det som gör mig så upprörd. Varkenkommuner eller landsting ser i de fall där de är hu-vudmän till att på ett systematiskt sätt införa den härtypen av verksamheter. Det är precis i det avseendetsom man i rapporterna från och från Norr-botten har visat att det brister. Det finns inga rutinerför detta. Jag tycker att det borde vara en enkel sakför socialministern att ge i uppdrag attskapa en rutin för detta.Att läkemedelslistor är en knepigare problematikär vi överens om, men detta enkla borde vara enmycket liten sak att genast åstadkomma.Anf. 27 Socialminister ():Fru talman! har det här uppdraget,och jag utgår från att hanterar detuppdraget korrekt. Det är naturligtvis alldeles riktigtatt det säkert saknas läkemedelsgenomgångar här ochvar. De sköts inte lika bra på alla ställen, men dethänder väldigt mycket på det här området. Utveck-lingen är snabbt på väg mot att detta blir rutin inomäldreomsorgen, och det är det som är det viktiga.Detta sker på initiativ.Det är inte sant, som påpekade isitt första inlägg, att det inte sker någonting. Det skerganska mycket. Det räcker att tala med läkarna ute iäldreomsorgen för att bli klar över att de har dettasom mål. Det blir inte bättre för att jag här fem gånger säger att det är viktigt att mangör läkemedelsgenomgångar. Det kan bara ske ge-nom att i dialog med sjukvårdshu-vudmännen utvecklar den metoden, och det sker.Vad som har saknats har varit en ordentlig kun-skap, och det kommer förslag också på den punkten.Här flyttas alltså dessbättre positionerna verkligenfram.Överläggningen var härmed avslutad.6 § Svar på interpellation 2002/03:360 om oste-oporosAnf. 28 Socialminister ():Fru talman! har frågat mig vilkaåtgärder jag är beredd att vidta för att bryta den nega-tiva särbehandlingen av kvinnliga patienter inomhälso- och sjukvården, samt om jag avser att ta initia-tiv för att förbättra omhändertagandet av kvinnor somriskerar att drabbas av eller lider av osteoporos.Jag vill börja med att framhålla att en jämställdvård naturligtvis måste vara en självklar grundförut-sättning i den svenska hälso- och sjukvården. Kvinnoroch män drabbas delvis av olika sjukdomar mensamma sjukdom kan hos kvinnor och män också geupphov till olika symtom. Detta medför att sjukvår-den behöver ha kunskap om de specifika kvinno- ochmanssjukdomarna samt om hur olika symptom skatolkas hos kvinnor och män. Kvinnors och mäns be-hov är heller inte identiska utan skiljer sig åt avseen-de biologiska och psykologiska faktorer samt socialaoch kulturella mönster. Kvinnor och män uppfattartill exempel sin diagnos på olika sätt, interagerar medläkare på olika sätt och följer ordinationer olika. Detär sjukvårdshuvudmännens ansvar att beakta dessaolika behov så att bästa möjliga individuella behand-ling garanteras oavsett patientens kön.Då det gäller frågan om vad som görs för att mot-verka särbehandling av kvinnliga patienter vill jagframhålla att regeringen på olika sätt har uppmärk-sammat de problem som kan förekomma i vården,inte minst när det gäller bemötandet och behandling-en av kvinnor. Regeringen har föreslagit ändringar ilagstiftningen, vilka trädde i kraft , med syfte attstärka patientens ställning och öka patientinflytandet ivården. Regeringen har också gett iuppdrag att följa upp effekterna av dessa lagändring-ar, bland annat med avseende på kvinnliga patientersställning i vården. Utöver detta har Socialstyrelsenäven fått i uppdrag att kontinuerligt följa läkemedels-användningen och kommentera denna ur ett könsper-spektiv.I juni år 2000 presenterade regeringen en nationellhandlingsplan för utveckling av hälso- och sjukvår-den (prop. 1999/2000:149). I denna klargörs att häl-so- och sjukvården ska bygga på en solidarisk skatte-finansiering, demokratisk styrning och vård efterbehov på lika villkor. Vård på lika villkor innebär härbland annat att ett jämställdhetsperspektiv ska ge-nomsyra vården, det vill säga att vården ska anpassasefter både kvinnors och mäns behov.För att kunna bedöma om män och kvinnor fårvård på lika villkor behövs dock fler studier och merforskning om kvinnors och mäns behov, sjuklighetoch lämpliga behandlingsmetoder. Regeringen gavdärför , alltså , Socialsty-relsen i uppdrag att i samverkan med sjukvårdshu-vudmännen och berörda myndigheter, analysera ochredovisa könsskillnader inom hälso- och sjukvårdensoch verksamhetsområden. I uppdragetingår bland annat att sammanställa och analyserakönsspecifika uppgifter om hälso- och sjukvårdenskvalitet och tillgänglighet samt hur dessa påverkarvården av kvinnor och män. Slutredovisning av dettauppdrag ska ske . Socialsty-relsen har utöver detta fått i uppdrag att, i de särskildaårsrapporterna, redovisa utveckling-en avseende könsskillnader inom hälso- och sjukvår-dens och verksamhetsområden.När det gäller frågan om omhändertagande avkvinnor som riskerar att drabbas av eller lider avosteoporos, vill jag framhålla att Statens beredningför medicinsk utvärdering, SBU, gören bred genomgång av det vetenskapliga underlagetför hur man kan förebygga osteoporos och frakturer,hur man kan hitta individer med ökad risk för osteo-poros och diagnostisera och behandla dessa samt hurman kan bedöma de hälsoekonomiska och etiskaaspekterna för dessa olika åtgärder. Resultatet avdetta arbete kommer att redovisas . Jag hardärför inte för avsikt att vidta ytterligare åtgärderinnan redovisat sina slutsatser.Avslutningsvis vill jag framhålla att det är viktigtatt det finns ett fortsatt och kontinuerligt arbete somgaranterar att alla medborgare, kvinnor som män, fårvård på lika villkor.Anf. 29 ():Fru talman! Jag tycker det är riktigt trevligt attumgås med socialministern så här länge och i så vik-tiga frågor.Den här interpellationen var egentligen ställd tillMargareta . Jag tycker, fru talman, att det ärganska trevligt att få svar av socialministern, och jagtackar givetvis för svaret. Men jag tycker att det äranmärkningsvärt att man kan konstatera att vi har enjämställdhetsminister som inte vill ta i en fråga somär så viktig för tusentals kvinnor i Sverige.Socialministern hänvisar till den utredning somska analysera och redovisa könsskillnader. Här har vialltså ännu en utredning. En sådan utredning är för-visso mycket intressant, men faktum kvarstår. Vi vetredan nu, utan utredning, att varannan kvinna över 50år befinner sig i riskzonen för att drabbas av osteopo-ros eller benskörhet. Ändå är det i den härgruppen som erbjudits en bentäthetsmätning. Någondjupare analys behövs knappast, än mindre någonutredning, för att konstatera att någonting inte är somdet ska.Man skulle kunna tro att en mätning då är enmycket kostsam och tidskrävande undersökning,men, fru talman, i själva verket är den här undersök-ningen väldigt enkel. Jag har själv varit med om ensådan. Den genomförs på en vårdcentral och tar tiominuter. Den kostar nästan ingenting heller.Vi vet att många vårdgivare inte lever upp till re-kommendationen att kvinnor över en viss ålder somhar haft flera frakturer ska undersökas för benskörhet.Många kvinnor har haft många frakturer men aldrigblivit undersökta. Att så få blivit undersökta visar attriskgruppen medelålders och äldre kvinnor är lågprio-riterad. Många av dem har dessutom svårt att göra sinröst hörd och att kräva sin rätt. Jag säger: Bäva mån-de den som är socialminister om tio , när vi,fru talman, som är 60-talister är i den här åldern, ochdå med bestämdhet kommer att hävda vår rätt att blitagna på allvar i svensk sjukvård och att bli erbjudnaadekvat undersökning och behandling.Men är det inte så. har vi en stor gruppäldre kvinnor, omkring 800 000, som tillhör den härriskgruppen, och de är diskriminerade i svensk sjuk-vård. Dessvärre måste jag konstatera det.Socialministern säger att alla medborgare, bådekvinnor och män, ska få vård på lika villkor. Men vadgör socialministern åt detta när kvinnor är så starktöverrepresenterade i en riskgrupp som i fallet medbenskörhet? Ännu har regeringen och socialministerninte lyckats bevisa, varken för mig eller för någonannan, att dessa kvinnor ges en jämlik vård, snararemotsatsen. Jag tycker att det vore klädsamt, fru tal-man, om socialministern talade öppet om det härproblemet, om att det faktiskt är så att det finns ettkönsperspektiv i svensk sjukvård där kvinnor är dis-kriminerade, och speciellt äldre kvinnor.Socialministern är inte beredd att vidta ytterligareåtgärder innan SBU redovisat sina slutsatser, sägerhan. Är det ändå inte rimligt att socialministern har enuppfattning i frågan?Jag avslutar detta inlägg med att fråga : Ser ministern över huvud taget att det finns enkönsrelaterad problematik i denna fråga?Anf. 30 Socialminister ():Fru talman! Man får tacka för att det inte ärriksdagsledamöter som bestämmer behandlingar förenskilda diagnoser. Jag tror att det är ganska viktigtatt vi håller på gränsdragningen mellan politiker,journalister, präster eller vad vi nu är för någonting åena sida och den medicinska professionen å denandra.Det är just för att vi upptäckte att problemet medden bristande behandlingen och framför allt denbristande kunskapen om osteoporos är en del avkönsskillnaderna inom sjukvården som vi såg till attSBU nu gör en genomgång av det internationellakunskapsläget. Vad vet vi om osteoporos, om attförebygga - det är kanske det allra viktigaste - om attse till att få veta vilka grupper som är mest berörda,om att kunna ställa rätt diagnoser och om att faktisktockså kunna behandla osteoporos? Det där är otroligtviktigt. Då är det faktiskt viktigt att vi säger att vi haren aning och att vi vet å ena sidan, och att å andrasidan säga: Låt dem som faktiskt har den medicinskaoch professionella kunskapen på området ge oss rådom vad vi ska göra.SBU kommer att redovisa ett omfattande material.Man gör en total genomgång av det internationellakunskapsläget för att kunna ge oss råd om vad vi sompolitiker kan göra. Vi kan inte bestämma vilka be-handlingsmetoder man ska använda, och vi ska intebestämma hur man lägger upp programmen, men vikan se till att det skapas förutsättningar för det i sjuk-vården och att det finns en organisation och resurserför det. Men det kan vi inte göra förrän vi har fått denhär klartläggningen. Just när det gäller sjukvården ärdet viktigt att dra en gräns för politikerns uppgift, detvill säga att skapa förutsättningar för en vård på likavillkor, en vård som ger kvinnor förutsättningar att fåvård på samma villkor som män. Det är otroligt vik-tigt. Men då handlar det om organisatoriska och fi-nansiella förutsättningar. När det gäller behandlings-metoder måste vi förlita oss på den sakkunskap somfinns och be om råd. har vi bett SBU om ett så-dant råd. Vi kommer att få det, och då kan vi be-stämma oss för hur vi ska göra.Det kan låta lite käckt att säga: Vi vet tillräckligtmycket, så vi behöver inte invänta SBU. Men just avrespekt för gränsdragningen mellan oss politiker ochdem som vet mer om medicin än vad vi gör, av re-spekt för den skillnaden, vill jag avvakta SBU:s ut-redning innan jag ger ytterligare besked.Sedan vill jag bara kort kommentera det faktumatt det är jag och inte som svarar.Vi har bestämt - jag tror att det har bestämts av Sve-riges riksdag - att den jämställdhetspolitik vi talar omska präglas av principen om mainstreaming. Det villsäga att varje område i samhället ska ta ett eget an-svar för jämställdheten. Om det kommer en fråga omhur det ser ut i vården ska faktiskt de som är ansvari-ga för vårdpolitiken svara på den, så att vi inte isole-rar frågan om jämställdhet till att bara handla om enminister som ska ge synpunkter. Att jag svarar är heltenkelt en följd av att har lyckatsfå en jämställdhetspolitik som präglas av mainstrea-ming och som innebär att jag, även ifall jag är soci-alminister, är skyldig att svara på frågan om hur manskapar en jämställd vård.Anf. 31 ():Fru talman! Jag har tackat för svaret, så jag ärnöjd med att det är socialministern som svarar på mininterpellation. Anledningen till att jag interpelleradeMargareta var att det faktiskt var hon somaktualiserade den här frågan vid den genomfördafolkhälsostämman för inte så länge sedan. Det varhelt enkelt därför.Jag är glad åt att det finns ett jämställdhetsper-spektiv i regeringen. Vi är väl alla feminister i dessadagar, eller hur, socialministern?Men så var det det här med kvinnor och sjukvår-den. Dessvärre är inte alla feminister som tillhanda-håller sjukvård. Vore det så skulle det se annorlundaut. Det räcker inte med att vi står här i denna tommaplenisal och talar om och beklagar kvinnors situationi svensk sjukvård. Konkreta åtgärder krävs.Det är jättebra att man skaffar sig mer kunskap,men vi vet att man kan behandla kvinnor och mänolika i sjukvården, helt enkelt på grund av okunskap -omedveten okunskap. Det har till exempel inte förnågon gått att besvara frågan varför kvinnor får billi-gare läkemedel än män när det gäller samma indika-tionsområde. Männen får de nya, dyra preparaten vidvissa hjärt- och kärlsjukdomar, medan kvinnor får degamla. Detta har konstaterats, som socialministernsäkert känner till, av flera forskare. Det åskådliggörden problematik som jag här lyfter fram.Det finns ett könsperspektiv i all sjuk- och hälso-vård. Alldeles säkert är det så. Jag menar att osteopo-ros är ett tydligt exempel på hur man alltför ofta be-handlar kvinnor i vården. Där män, som socialminis-tern, som på taket, en lagom tjock man isina bästa år, får behandling och diagnos får kvinnorråd och i bästa fall stöd. Det handlar om råd ochuppmaningar som låter ungefär så här: Ta dig i kra-gen! Ät lite bättre och meditera, så blirdet säkert bra!Socialministern nickar. Det gläder mig. Det finnsalltså mainstreaming.Men jag ska tillbaka till allvaret. Osteoporos kanförebyggas, men när det första benbrottet, den förstafrakturen, har inträffat för en kvinna bland de 800 000som finns i riskgruppen måste en riktigdiagnos ställas och en adekvat behandling ges. Jäm-ställdhetsarbetet och jämställdhetsperspektivet måstefå ett genomslag också i sjukvården. Jag tycker attregeringen borde tala öppet om den här frågan ochfaktiskt ge hälso- och sjukvården ett mycket tydligareuppdrag.Skulle det göra så mycket om man lyfte osteopo-rosfrågan som ett typexempel? Vi vet att avdem som är i riskgruppen erbjuds undersökning sam-tidigt som man kallar in ett antal tusen män för att försöka diagnostisera deras hälsotill-stånd med avseende på hjärt- och kärlsjukdomar. Jagtycker att det finns en klar diskriminering i detta.Anf. 32 Socialminister ():Fru talman! Vid en konferens som arrangeradesav sedanägnade man sig just åt frågeställningen kring jäm-ställd vård. Jag deltog i den och fick då klart för migbland annat det som pekar på,nämligen förskrivningen av läkemedel. Men ännumer alarmerande var faktiskt en annan uppgift. Närman har gått igenom ambulanstransporter har detvisat sig att för samma problem har ambulanstrans-porter använts mer för män än för kvinnor. Det villsäga att sjukvården tog emot signalen på ett sådantsätt att man, när det var män som hade drabbats av enallvarlig åkomma, skickade ambulans i större ut-sträckning än när det gällde kvinnor.Det var vid den konferensen som jag på ståendefot lovade att ge i uppdrag att ome-delbart kasta sig över det här problemet och sedanredovisa det. Jag fick då detta svar av Socialstyrel-sens ledning: Får vi det uppdraget startar vi omedel-bart.Uppdraget beslutades alltså , ochdet ska redovisas . Man gör nu engenomgång för att få veta hur det faktiskt ser ut ochvad det finns för förklaringar. Vad är förklaringen tillatt det här sker? Tanken är också att man därmed skakunna utarbeta riktlinjer för att förändra förhållande-na i sjukvården.Jag tror att det finns en lång historisk förklaringtill detta - och det redovisas också - som är merkomplicerad. Väldigt mycket läkemedel provadesnämligen ut på värnpliktiga. Det var manliga värn-pliktiga som man provade ut läkemedlen på. Manfrågade aldrig vad det betydde för kvinnor som komatt förskrivas samma läkemedel. Det har alltså funnitsen manlig kultur inom sjukvården som är besvärandeoch som kan leda till stora problem. Det är ett allvar-ligt bekymmer.Socialstyrelsen ska redovisa detta. Då får vi äntli-gen en grund för att börja attackera de problem somfinns i sjukvården.När det då gäller frågan om osteoporos har ju fak-tiskt regeringen lyft fram just den frågan, icke minstberoende på att det har ställts frågor regelmässigt iSveriges riksdag. Vi har diskuterat osteoporos varjehöst och varje vår här i . över en gammal fin tradition, nämligen att lyftafram frågan här.Vi har då sagt att vi, innan vi beslutar om exem-pelvis frågan om screening, måste veta vad scree-ningen kan betyda. Jag vet att den förening som före-träder kvinnor som har drabbats av osteoporos myck-et bestämt hävdar att stora screeningar skulle varamedicinskt motiverade. Det finns andra som säger attde inte skulle ha så stor betydelse, att det i ställetgäller att koncentrera sig på riksgrupperna, om manvet vilka riskgrupperna är. Men det är kring de fråge-ställningarna som SBU nu ska ge oss besked.Hur skulle mera allmänna screeningar fungera?Vilka åldersgrupper skulle det handla om, och hurskulle de i så fall organiseras? Det är, som CeciliaWikström säger, inte särskilt dyrt att göra bentät-hetsmätningar, exempelvis. Men vill vi veta varden internationella forskningen står när det gällererfarenhet av olika förebyggande åtgärder, och vikommer att få en sådan genomgång. Då kan vi åtmin-stone på det här området se till att vi flyttar positio-nerna framåt.Men även om osteoporos kan vara ett exempel påolika behandling i sjukvården är det, som sagt var,inte det enda. På en rad områden kan vi konstatera attockså den moderna sjukvården tyvärr är alldeles förmanligt orienterad.Anf. 33 ():Fru talman! börjar det bli riktigt spännande,tycker jag. Det här med ambulanssjukvården kändejag inte till. Det är givetvis någonting som jag kom-mer att följa med stort intresse. Ambulanssjukvårdkostar oändligt mycket pengar. Det är jättedyra in-grepp så fort en ambulans gör en utryckning. Dettabekräftar mina ståndpunkter om att män behandlasbättre i sjukvården än vad kvinnor gör.Jag tycker att det vore lika kul om socialministernhär, på stående fot, kunde erbjuda bentäthetsmätaretill flera vårdcentraler. Vet socialministern att detbara är av alla vårdcentraler som har den härtypen av utrustning? Det tycker jag är alarmerande,speciellt som vi vet att lårbensbrott och andra typerav frakturer hos kvinnor kostar perår i svensk sjukvård. Det är enormt mycket pengar.Avslutningsvis vill jag bara säga: Bäva månde densom är sjukvårdsminister, socialminister, när vi 60-talister blir kvinnor på 50-plus! Vi kommer icke attnöja oss.Anf. 34 Socialminister ():Fru talman! Det är spännande att diskutera medCecilia , därför att vi rör oss ganska näragränsen för vad rimligtvis läkare ska svara på och intevi politiker.Frågeställningen om bentäthetsmätning handlaregentligen om vad man har för nytta av informatio-nen.Vad leder en bentäthetsmätning till? Hur fångarsjukvården upp detta? Betyder det att jag får en kun-skap som jag egentligen inte vet hur jag ska använda?Vilka krav på behandling ska finnas vid olika resul-tat? Det är viktigt att sätta in den här typen av allmäneller begränsad screening i ett terapeutiskt samman-hang, det vill säga att jag ska veta vad det här bety-der. Annars blir det ju ganska meningslöst. Det är dehär frågorna som SBU ska svara på. Hur ska vi före-bygga? Vilka grupper ska vi rikta oss till? Vilka re-surser behövs? Ska det finnas på samtliga vårdcen-traler? Ska det vara en rutin att göra den här typen avmätningar? Hur följs i så fall mätningarna upp? Defrågorna tycker jag att det är bättre att läkarvetenska-pen svarar på. Så ska vi se till att det finns förutsätt-ningar för att vården orkar leva upp till det.Om vi får den typen av besked från SBU är detlättare att ge besked till vårdcentralerna huruvida detska finnas bentäthetsmätare på alla vårdcentraler ellerinte. Jag föredrar att lyssna på den medicinska profes-sionen först.Överläggningen var härmed avslutad.7 § Svar på interpellation 2002/03:315 om häst-akuten vid UltunaAnf. 35 Jordbruksminister ():Fru talman! Per har frågat mig vilka åtgärderjag avser att vidta för att säkerställa att svensk veteri-närutbildning håller högsta klass och studenterna vidSveriges , , åter får tillgångtill en hästakut.Som Per nämner i sin interpellation var detinte länge sedan jag besvarade en interpellation med iprincip samma innehåll. hade jagfått den informationen att SLU skulle öppna häst-akuten igen.Låt mig inledningsvis beklaga att hästjouren vidSLU inte kunde öppnas som avsikten var. Detär beklagligt såväl ur studenternas som hästägarnasperspektiv.Huvudproblemet har, såvitt jag bedömt det, varitstudenternas möjlighet att göra sin kliniska färdig-hetsträning vid hästjouren som jou-ren varit stängd. Enligt den information som jag harerhållit, har ledningen vid Veterinärmedicinskafakulteten och de fackliga organisationerna vid SLUkommit överens om en lösning som garanterar enfullvärdig utbildning för veterinärstudenterna. Dennainnebär att vissa kliniska inslag i utbildningen tillfäl-ligt kan förläggas till något av de andra djursjukhu-sen, , eller . Formenför denna tillfälliga lösning kommer att utarbetas isamverkan med studenterna. Detta innebär att stu-denterna kommer att få sin kliniska färdighetsträningäven vad gäller svårt sjuka hästar.Det hade naturligtvis varit smidigast för studen-terna om hästakuten vid hade kunnat öppnasom planerat, men på grund av olika faktorer måsteSLU nu skjuta på öppnandet av hästakuten. Förutomde ekonomiska och personella problemen och lokal-anpassningen har det tillkommit en faktor som tidiga-re inte var känd. Mögelproblem har nämligen upp-täckts i vissa av lokalerna. Detta faktum gör detomöjligt att öppna akuten utan sanering.Vad gäller veterinärstudenternas kliniska utbild-ning uttryckte jag i svaret mitt fulla förtro-ende för att SLU:s ledning skulle lösa de problem förveterinärstudenterna som uppstod i och med häst-akutens stängning. Jag förutsatte att studenterna pålämpligt sätt skulle få den kliniska utbildning som ärnödvändig för att de ska klara jobbet som självstän-digt arbetande veterinärer efter avslutad examen. Somjag sade har SLU också vidtagit åtgärder som påkort sikt löser de omedelbara problemen beträffandeden kliniska utbildningen som stängningen orsakat.Det måste nu till även en långsiktig lösning för attstudenterna även ska få tillräcklig ochadekvat klinisk träning för att klara sitt arbete somsjälvständig veterinär. När hästakuten kan öppna igenoch frågan lösts även på lång sikt är någotovisst, beroende på vilka saneringsåtgärder som Aka-demiska hus finner lämpliga. månad 2003är dock en tidpunkt som nämnts.Givetvis tycker jag, liksom Per , att det är an-geläget att vi även fortsättningsvis utbildar veterinärersom även kan arbeta med svårt sjuka hästar och attutbildningen håller en hög kvalitet i såväl nationelltsom internationellt perspektiv.Per har också frågat vad som konkret hargjorts för att hästakuten ska kunna öppnas igen. OmPer med frågan avser vad jag såsom jordbruks-minister konkret har gjort vill jag upprepa det jagsade i den förra interpellationen. Det är inte min upp-gift som enskild minister att påverka varken SLU:ssätt att fördela resurser eller hur SLU lägger upp sinautbildningar för att nå fastställda examensmål. Enligtgällande regelverk ankommer det på det enskildauniversitetet att besluta om detta.Anf. 36 PER ():Fru talman! Tack för ett snabbt svar, jordbruks-ministern. Det är lustigt. När man frågar en enskildminister säger de ibland att de svarar som enskildaministrar. säger de att de svarar för hela re-geringen. säger de att deras svar är ett kollek-tivt svar och att det gäller hela regeringen. Framförallt brukar säga det alla de gånger som jagställer en interpellation till statsministern och han intebehagar visa sig.