prot · GR0917 · 2003-10-22 00:00:00 — Men man är fullkomligt oskyldig till att den situationen har uppstått. Att då säga att markägaren har nytta av att få saken åtgärdad tycker jag är en rätt fantastisk argumentering. Markägaren är ju oförskyllt drabbad av att något hamnat på hans mark som han inte bett om. Sedan har vi detta med om det är trafikfarligt eller om trafiken hindras. Då ska tydligen det allmänna ta ansvaret för att fordonet flyttas. Men det kan provocera fram situationen att en markägare som inte vill ha den här kostnaden ser till att fordonet hamnar så att det blir mer trafikfarligt än det från början var detta bara för att slippa drabbas av en kostnad. Det är en rätt orimlig lagstiftning när vi ska riskera att hamna i situationer som inbjuder till om inte brott så nästintill brott. 128 HANS () replik: Det här med att samhället står för kostnaden om ett fordon står trafikfarligt till eller om det hindrar trafiken är en gammal lagstiftning som vi helt enkelt låter fortsätta att gälla. Jag känner inte till några fall där fastighetsägare bogserat ut bilar på vägarna. Är man av den kalibern bogserar man säkert in fordonet på grannens mark i stället, vilket väl är lika illa. De flesta fastighetsägare är betydligt seriösare än så. Det är klart, , att man kan fundera över kostnadsansvaret om det är rimligt att en enskild fastighetsägare ska stå för kostnaden om en bil dumpas på dennes mark. Å andra sidan kan man som fastighetsägare råka ut för en hel del. Någon kan till exempel tippa sopor på ens mark. Det är väldigt vanligt förekommande. Ska då staten, eller kommunen, automatiskt ha ansvaret för att städa upp också i det avseendet hos fastighetsägaren? Det kan också handla om att någon stjäl julgranar, för att ta ett annat exempel. Ska då staten gå in och ta ansvar? Någonstans måste man, menar jag, dra gränsen för vad staten ska gå in och täcka. Vissa kostnader får man faktiskt finna sig i att ta om man köper en fastighet man får finna sig i att man kan råka ut för saker och ting. Man måste också fundera på var gränsen går. Vad ska man försäkra sig mot på den privata försäkringsmarknaden, och vad ska skattebetalarna stå för? Jag menar nog att de här kostnaderna ska vara ganska höga innan man helt plötsligt säger att staten eller kommunen ska gå in och ta ansvar. Som kommunernas ekonomi på de allra flesta håll ser ut är inte jag beredd att lägga nya kostnader på kommunerna utan att tala om hur det hela ska finansieras. 129 () replik: Nästan hela repliken utnyttjades utan att svarade på mina frågor: Hur definierar man skillnaden mellan det som är fordonsvrak och det som är nästintill fordonsvrak, och vem ska göra den definitionen? Och vad är orimliga kostnader är det , eller är det eller vad och ska det relateras till storleken på markägarens markinnehav, eller ska det vara en generell gräns? Det vore intressant att få besked. I ett fungerande rättssamhälle måste vi ha tydliga regler utan sådana här luddiga gränser. Därför tycker jag att det är olyckligt att majoriteten inte har anslutit sig till oss reservanter och fullt ut sagt att här ska vi inte ha en ordning som är sådan att man får svåra gränsdragningsproblem och tolkningsfrågor. Mot den bakgrunden är det olyckligt med den här lilla kvardröjande biten av osäkerhet och luddighet. Jag menar att det inte är fråga om stora kostnader för samhället när det gäller att vara tydlig på den här punkten och säga: Om skrotbilar dumpas och markägare kommer i kläm är det det allmännas ansvar att se till att de skrotbilarna fraktas bort. I vår reservation pekar vi på, menar jag, starka argument för att gå på den linjen. Svara alltså gärna på mina två frågor, , så att vi får åtminstone de sakerna utklarade! 130 HANS () replik: Den exakta definitionen av vad som är fordonsvrak har jag inte i huvudet. Det är heller inte, tycker jag, en politikers sak att definiera det. Blir det en tvist, då är det en tvist mellan markägaren eller kommunen kontra staten. Är man inte överens om att fordonet kan betraktas som ett fordonsvrak alltså om fordonet är i så dåligt skick eller inte får det i slutändan naturligtvis prövas civilrättsligt. Jag tror att det händer i ganska få fall men det är självfallet den vägen man då får gå. Vad är en rimlig kostnad? Ja, det törs jag inte uttala mig om. Naturligtvis varierar det beroende på hur det ser ut i den enskildes plånbok. Jag tror att man måste vara klar över att den som köper en fastighet kan råka ut för kostnader av olika slag. Att säga att staten automatiskt ska gå in och ta alla oförutsedda kostnader tycker inte jag är rimligt, inte heller att kostnaderna läggs på kommunen. Det är väldigt lätt att säga att det blir besvärligt och att det är orimliga kostnader för den enskilde. Skulle det vara på nämnda vis är jag övertygad om att vi som jobbar politiskt skulle ha fått en mängd sådana signaler. Under mina som heltidspolitiker har jag faktiskt aldrig någonsin blivit kontaktad av markägare som talat om en orimlig kostnad. Vissa möjligheter att flytta fordon har ju tidigare funnits i lagstiftningen. Men har alltså ingen kontaktat mig och sagt att vederbörande tyckt att detta har varit ett bekymmer. Därför tycker jag, , att vi ska avvakta och se vad som händer. Vi ger regeringen i uppdrag att följa upp detta. Skulle det visa sig bli bekymmer får man gå in och justera regelverket. Jag är dock ganska övertygad om att det inte blir så. 131 () replik: tog upp en del av det som jag hade tänkt ta upp. Man måste väl ändå komma ihåg att kostnadsansvaret ska utkrävas av ägaren. Men om det inte finns någon ägare att utkräva kostnadsansvar av kan markägaren inte stämma någon. Det går ju inte att stämma en ägare som inte finns. Markägaren kan inte stämma kommunen. Inte heller kan markägaren utkräva ersättning. När det gäller kostnaden för den enskilde beror det på var fordonet är beläget, på hur markägarens ägor ligger, hur långt han har till skrotning och så vidare. Han har ju ingen vinst genom att få en julgran på sin tomt. Det är som om man skulle kasta julgranar mellan olika våningar på en hyreshusfastighet och fråga vem som har kostnadsansvaret. Resonemanget går alltså inte ihop. Kostnadsansvaret måste ligga hos ägaren. I de särskilda fall, vid de extremt särskilda tillfällen, då det finns ett allmänt intresse av att få bort fordon och det finns ett allmänt intresse av att upprätthålla rättsskyddet måste det väl ändå vara i det allmännas intresse att gripa in och hjälpa en markägare vars marker råkar finnas vid en väg där det frekvent dumpas fordon. Till skillnad från er övriga, antar jag, har jag personligen hämtat sådana bilar långt ute i skogen i . Således är det inte riktigt så enkelt som ni vill göra det till. Därför tycker vi och att det vore rimligt att vid sådana här särskilda tillfällen kunna få hjälp av det allmänna. Man kan ju inte teckna en hemförsäkring för att skydda sig mot sådant här, vilket man ju annars kan när det gäller mycket annat som drabbar en fastighet. Därför tycker jag att det kanske är lite för enkelt att skylla på markägaren eller fastighetsägaren och säga att de ska ha hela ansvaret. 132 HANS () replik: Jag skulle vilja veta vad det är för principiell skillnad mellan att man dumpar en bil eller att man dumpar annat avfall på ens mark, vilket faktiskt händer betydligt oftare. Ska staten eller kommunen också betala det? 133 () replik: Det är väl ändå en viss skillnad. Här talade du tidigare om att beror på i vilket skick bilen är. Ska man ta den fragmentariskt i tunnor är det en annan avgift. Man kan inte resonera så. Vi talar om en enhet som kallas för fordon, eller som i varje fall någotsånär är ett fordon. Det är stora kostnader, och de är tunga och besvärliga. Vi kan inte säga att man får dumpa vad som helst. Vi vet att man äger rätt att stämma människor om man upptäcker att de dumpar saker och ting. Om ni såg filmen i varje fall tur med vädret dumpade de en hel del. Staten har ett ansvar även för vissa andra saker. Jag vill inte gå igenom hela kartoteket över vilka saker som är dumpade, om det är en tunna eller en bil och så vidare. Ett fordon är ett problem. Det är också en miljöfråga av stora mått. Det är inte enkelt att transportera fordon som är ställda rakt ned på backen. Det kräver kanske lyftare och allt möjligt för att få väck det och kanske till och med bärgningsbil. Markägaren kan inte sälja bilen till vad det kostar för honom att få väck den. Hade det varit så skulle det varit mycket enklare. Det är därför jag säger att man i så fall måste kunna utkräva kostnadsansvaret. I de enskilda fall det råkar bli så att de övriga reglerna inte gäller borde man, som tycker tillsammans med , kunna få ersättning från det allmänna. Det finns nog möjlighet att finansiera det. Sådana jättekostnader per enskild kommun eller för staten kan det knappast vara. 134 HANS () replik: Om det handlar om ett fordon som är i väldigt dåligt skick, som är vad du beskriver , tar det allmänna kostnadsansvaret. Jag är helt övertygad om att det kommer att vara ytterst få fall där man hamnar i den situationen att fordonet är i så gott skick att det inte betraktas som fordonsvrak, att det dessutom inte går att hitta en ägare som haft fordonet och att det inte går att få ut ett visst värde ur fordonet. Jag tror att det är i försvinnande få fall som det kan hända. Skulle det visa sig att det uppstår bekymmer med det förutsätter vi från utskottsmajoritetens sida att regeringen följer det noga och i så fall justerar regelverket. Det är därför vi gör medskicket till regeringen. Det handlar bland annat om var gränsen för fordonsvrak ska ligga. Det är definierat i en förordning. Jag har som sagt inte den exakta texten med mig här i kammaren. Det är möjligt att man får justera det om man skulle få bekymmer med det framöver. Men jag tror som sagt att risken är tämligen liten. 135 (): Vi debatterar nu ett förslag till ändringar i lagen om flyttning av fordon i vissa fall. Det är ett bra förslag. Det stärker den enskildes rättigheter. I detta fall är det fråga om markägarna. Detta med att dumpa fordon på annans mark är en tyvärr icke helt ovanlig företeelse. Med nu gällande lagstiftning kan man få fordonet flyttat om det utgör ett trafikhinder eller om det är en miljöfara. Men i andra fall har det varit mycket svårt att få fordonen bortforslade. kommer man även att kunna forsla bort andra dumpade fordon. Då uppstår frågan: Vem ska betala detta? Det ska i första hand naturligtvis den som äger fordonet eller den som har dumpat det göra. Men det ligger i sakens natur att den personen oftast är svår att få fatt i, och då blir det självfallet markägaren. När det allmänna bekostar det när det är en trafikfara eller en miljöfara är det väl rimligt att markägaren får göra det i de andra fallen. Jag hör till ett parti som tycker att man ska begränsa statens uppgifter. Vi tycker att staten ska koncentrera sig på sina huvuduppgifter och se till att den sköter dem väl. Då ska vi inte lägga över ytterligare uppgifter på staten. Vi har i en tendens att det alltid är någon annan som ska betala. Denna någon annan är oftast det allmänna. Det verkar precis som om folk inte har förstått att när vi talar om det allmänna är det faktiskt vi själva som får betala det som skattebetalare i slutändan. Att dumpa fordon på annans mark än nästan att jämställa med skadegörelse. Jag skulle vilja se den person som tycker att det är rimligt om en fastighetsägare får sin fastighet nedsprejad av någon slyngel att det är skattebetalarna som ska komma och tvätta och måla om fastigheten. Nej, det får naturligtvis ägaren göra själv. Detta att vara ägare till någonting är inte bara glädjen av att äga. Med det följer också skyldigheter och ansvar. Vi talar om tillsynsansvar. Det finns betalningsansvar till och med för skadegörelse, som någon här sade. Vi moderater ställer oss bakom betänkandet. Vi tycker att det är bra. Ska jag vara lite elak så här avslutningsvis vill jag skicka med en fråga som har hängt här i luften. Varför är det bara för bilar som skattebetalarna ska betala bortforslandet? Varför är det inte för kylskåp, ugnar, byggavfall och allt annat liknande som tyvärr i alltför stor omfattning dumpas på annans mark? 136 () replik: Jag hade möjligen väntat mig något nytt och intressant i inlägget från den moderata företrädaren i frågan. Jag förvånades i utskottsbehandlingen och jag förvånas nu också över att som annars säger sig värna om äganderätten, den enskildes rätt, och så vidare, i det här fallet tar så lätt på frågan. Det är någon skillnad mellan ett eller flera bilvrak som man får dumpade på sin mark när det gäller miljörisker, säkerhetsrisker, begränsning i framkomlighet och annat, än om man råkar ut för sopor, som var inne på här, eller annat som kylskåp och sådant, som exemplifierade med. Dessutom blir det oerhört svåra gränsdragningsproblem. Bilvrak tar det allmänna hand om, men inte bilar som klassificeras som icke-bilvrak. Om det är hinder för framkomligheten eller trafikfarligt ska det allmänna ta hand om det men inte annars. Inser inte och att det blir väldigt besvärliga gränsdragningsproblem som dessutom riskerar att provocera fram en hantering som tangerar laglöst land om markägaren är sådan? Jag tycker att det är anmärkningsvärt att inte ser mer till den risk som den enskilde markägaren löper om man går på den linjen. Jag är förvånad över att inte också anslöt sig till vår ganska hovsamma reservation i detta ärende. 137 () replik: hade förväntat sig något nytt och intressant. Man behöver inte lägga fram något nytt och intressant om det på bordet ligger ett bra förslag, och det menar vi det gör. behöver inte betvivla inställning till äganderätten. Den är för oss helig. Men vi har också fullständigt klart för oss att det finns två sidor av äganderätten. Om jag äger någonting har jag också ett ansvar för det antingen det gäller en hund, en bil, en fastighet eller rentav en tomt. Jag har därmed också påtagit mig ett betalningsansvar i vissa fall. talar om bilen som miljöfarlig där den står ute i naturen. Visst är det väl så. När den har blivit tillräckligt miljöfarlig bekostar det allmänna borttransporten. Det står i handlingarna här. Visst är både kylskåp och allting annat som dumpas i naturen också miljöfarligt, . Men där tycker uppenbarligen inte att det är så märkvärdigt att det är fastighetsägaren som får bekosta borttransporten. Det har dessutom framkommit här tidigare att utskottet säger att det förväntar sig att man gör en utredning och en översyn av hur det slår. Skulle det visa sig att förbjude skulle ha rätt i att det slår orimligt kommer man att se till det och rätta till det framöver. 138 () replik: Jag noterar att uppenbarligen samtycker till ett regelverk där utrymmet för godtycke och gränsdragningar är ganska betydande. Jag är förvånad över att ni med den grundinställning ni annars har till äganderätten landar på den här ståndpunkten. 139 () replik: Jag förstår inte vad menar med vår syn på äganderätten. Jag tycker att den är kristallklar. Det är en glädje att äga någonting, men det medför också ett ansvar. Konstigare är det inte. När det gäller godtycke var det hart när omöjligt för en fastighetsägare att få bortforslat ett fordon som inte utgjorde en trafikfara och en miljöfara. finns den möjligheten. I värsta fall får man själv bekosta bortforslingen, men det tycker vi är ett bra förslag. Det gynnar naturen och . I slutändan tror jag att till och med kommer att tycka att har det klart för sig. 140 (): Flyttning av fordon tyckte jag lät som ett trivialt problem när jag började titta på det. Men har vi hört här i kammaren att det är det uppenbarligen inte. Det finns en stor mängd bilar som utgör ett miljöproblem med tanke på drivmedel, batterisyra med mera så det måste tas på stort allvar. Det är betydligt viktigare än de julgranar som finns utslängda i naturen. Problemet med lagen har varit att fordon som är uppställda mot en markägares samtycke där inte ett uttryckligt förbud det vill säga är skyltat som sådant föreligger har varit problematiska att få flyttade. Den enda möjlighet som då har förelegat är när fordonen har varit klassade som vrak, trafikhinder eller då trafiksäkerheten har hotats. är det få markägare som skyltar alla skogsstigar med p-förbudsskyltar, vilket de naturligtvis borde göra. Denna förändring medger en utökning av markägarens rätt till avhysning av det feluppställda fordonet, men först efter att ägaren har underrättats, om man får tag på honom. Det man kan ha synpunkter på som alla har haft här är kostnaden för avhysningen. Om fordon flyttas, som faller under lagens första paragraf, ska om inte ägaren påträffas staten eller kommunen stå för kostnaden, inte anmälaren. Om fordon flyttas enligt den andra paragrafen är förhållandet det omvända. Om avgiften inte kan tas ut av ägaren ska den som begärt avhysningen i det här fallet markägaren stå för kostnaden. Vi ska komma ihåg att flera av remissinstanserna har en annorlunda syn på den ordningen. Inte minst med tanke på den debatt som har förts i kammaren är det angeläget att det görs en uppföljning av konsekvenserna av detta. De får inte bli så betungande att markägaren låter fordon stå kvar av kostnadsskäl eller tar till andra metoder för döljande av fordon. Om sådant skulle upptäckas bör denna lag komma upp för förnyad prövning och justering då den i så fall missar sitt mål. Med dessa mindre synpunkter ställer jag mig bakom utskottets yttrande. Föredrogs trafikutskottets betänkande 2003/04:TU2 Ändringar i lagen om flyttning av fordon i vissa fall, m.m. (prop. 2002/03:105). Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 14 §.) 141 (): Vi ska fatta beslut med anledning av regeringens proposition om sjöfartsskydd. FN:s internationella sjöfartsorganisation antog vid en konferens regler för att skydda sjöfartssektorn från brottsliga handlingar. Bakgrunden till regleringen är bland annat terroristdåden i och . De nya reglerna innebär att man inom sjöfartssektorn ska vidta en rad åtgärder för att stärka skyddet mot brottsliga handlingar. Detta innefattar bland annat krav på att fartyg ska ha automatiska identifieringssystem och alarm för kapningssituationer, att såväl fartyg som hamnanläggningar ska göra sårbarhetsanalyser och upprätta skyddsplaner och ha skyddsansvariga och skyddsutrustning samt att regler om informationsutbyte ska införas. De nya bestämmelserna som ska träda i kraft kommer i stor utsträckning att påverka svenska fartyg, hamnanläggningar och sjöfarten på . De kommer också att kräva lagändringar. I propositionen föreslås att godkänner de nya internationella reglerna om sjöfartsskydd. En stat som inte meddelar IMO:s generalsekreterare att den staten inte vill vara bunden av reglerna blir automatiskt bunden. Propositionen innehåller också en övergripande redovisning av de internationella reglerna och en redogörelse för vilka effekter och konsekvenser dessa kan få för den svenska sjöfartssektorn. I propositionen redovisas också vissa förslag om hur det nya skyddssystemet i praktiken kan genomföras i . Detta är i korthet vad propositionen handlar om, och med det vill jag tacka för ordet. 142 (): Jag vill sammanfatta inställning till det här förslaget. Vi ställer oss naturligtvis bakom att ska stärka sjöfartsskyddet. Det är nödvändigt. Det kommer att kosta pengar. Det kommer att innebära bekymmer och mycket arbete, men det måste göras. Det finns ingen väg tillbaka. Det är beklagligt, men det är ett resultat av terrorismen. Vi måste se till att sjöfarten och dess infrastruktur är säker och trygg. Däremot har vi lagt fram ett tilläggsförslag som handlar om organisation. Vi tror nämligen att i arbetet med att stärka sjöfartsskyddet är det viktigt att den myndighet som har ansvaret ska kunna jobba med full integritet och trygghet. De förslag som man lägger fram ska få gehör från riksdag och regering. Det som är nödvändigt ska också göras. Det finns här ett systemfel. har till uppgift att arbeta för sjöfartsnäringen, att se till att det finns en infrastruktur samt att hålla en viss produktion och till och med leverera vinst till staten. Samma organisation ska också ansvara för att det råder säkerhet och att det finns ibland tuffa bestämmelser. Jag talar alltså om . Vi har därför föreslagit att om det här arbetet ska fungera behövs det nu en signal från riksdag och ett beslut om att ska åtskiljas från och bli en egen myndighet. Detta har vi beskrivit i vår motion 2002/03:T17. Vi är glada över att har stött vårt förslag, men tyvärr har vi fått reservera oss mot den övriga majoriteten i utskottet. Jag yrkar härmed bifall till reservationen. Ansvaret för säkerhet och tillsyn inom den svenska sjöfarten har varit föremål för diskussion och kritik. ställning är en mycket viktig säkerhetsfråga. Trots detta har den behandlats mycket summariskt av regeringen. revisorer påtalade att har en otydlig ställning och att den nuvarande ordningen inom skapar oklarheter när man fattar beslut. Därför uttalade att regeringen skulle tydliggöra inspektionens ställning i lagstiftningen. Men regeringen har inte gjort det. Man har inte gjort någonting . Vi anser att frågan har förhalats. har utskottet delvis gått oss till mötes genom att lämna kritik till regeringen. Det måste göras någonting på området snart. Men vi är besvikna, och vi kräver därför att man går hela vägen ut och delar på och . Vi är medvetna om att detta inte kan göras . Det tar tid, och det kommer också att kosta pengar. Men det har stor betydelse för säkerheten till sjöss . Därför anser vi att redan nu bör fatta beslut om att tillkännage för regeringen att bör skiljas från . 143 (): Det här ärendet handlar om att skapa ett bättre sjöfartsskydd och att beredskap och svenska fartygs och hamnanläggningars skydd mot terrordåd, sabotage och andra brottsliga handlingar måste förstärkas. Därför är det enkelt för oss i att ställa oss bakom propositionen om att godkänna ändringarna i den så kallade och ISPS-koden som syftar till ett stärkt globalt sjöfartsskydd. Men precis som redovisade har vi synpunkter på det som kan uppfattas som en detalj i det här sammanhanget men som ändå är viktigt för tillsyn och inspektion på svenska farvatten. Vi tycker att det är dags att gå från ord till handling och leva upp till det beslut som fattade . Vi menar att ansvaret för säkerhet och tillsyn inom den svenska sjöfarten behöver tydliggöras. Det är helt enkelt dags, menar vi, att sära på och . och tillsynsmyndighet bör vara två olika myndigheter. Regeringen måste se det självklara i att på sjöfartssidan, precis som inom andra transportområden, se till att sära på tillsyn och övriga myndighetsuppgifter. Vi menar att detta att sära på verksamheterna leder till en effektivare och mer självständig tillsyn av sjöfarten. Precis som sade har revisorer berört ärendet och konstaterat att , som den ser ut , har en otydlig ställning och att inordningen under skapar oklarheter kring vilken hänsyn som ska tas. På grund av rapporten från revisorerna gav , efter förslag från trafikutskottet, regeringen i uppdrag att genom lagstiftning tydliggöra ställning. Vi är därför lite förvånade över att vi kan konstatera att regeringen ännu inte kommit med några sådana tydliggöranden, trots att det har gått . Det enda som har hänt är att regeringen sagt att ytterligare utredningar måste göras. Man påstår dessutom att en förändring av organisation kan genomföras med hjälp av ändrade instruktioner i stället för en ändring i lagstiftningen. Regeringen anser sig alltså veta bättre än vad som behövs i fråga om organisatorisk tydlighet och självständighet, vilket jag tycker är lite anmärkningsvärt, för att uttrycka det försiktigt. tycker att regeringens ambition att på sin höjd lösa problemen genom ändrad instruktion för är helt otillräcklig. Det är väldigt viktigt, menar vi, att vi så långt det är möjligt säkerställer självständighet och integritet i förhållande till och omvärlden, precis som vi är på väg att göra inom andra transportsektorer.