prop · GQ0370 · 2003-03-20 00:00:00 — När det gäller beslut enligt 21 § krävs däremot inte några särskilda bestämmelser i sambolagen. På samma sätt som ovan beskrivits när det gäller beslut om kvarsittanderätt enligt 18 kap. 2 § torde ett beslut om kvarsittanderätt enligt 21 § endast kunna ha formen av ett slutligt beslut. Ett sådant beslut kan överklagas enligt 36 § ärendelagen. När domstolen nu skall kunna besluta interimistiskt om kvarsittanderätt och besöksförbud enligt 21 §, kommer handläggningen att ske med tillämpning av ärendelagens förfaranderegler. Det innebär att sådana beslut, på samma sätt som gäller för beslut enligt 18 kap. 2 § , får överklagas särskilt enligt 37 § första stycket 3 ärendelagen. Eftersom ett särskilt överklagande med stöd av denna regel är tillåtet även när det gäller ett beslut som tillkommit med stöd av bestämmelser i annan lag än ärendelagen, när det inte finns sär- bestämmelser om förbud mot särskilt överklagande, saknas det skäl att i sambolagen reglera denna fråga. 13Övervakning med elektronisk kontroll i samband med besöksförbud Regeringens bedömning: Frågan om det skall införas en ordning med elektronisk övervakning av besöksförbud bör övervägas på nytt när tekniken har utvecklats ytterligare. Promemorians bedömning: På grund av svårigheterna med att finna en lämplig rättslig lösning för övervakning av besöksförbud med elektronisk kontroll har i promemorian inte framlagts något förslag rörande elektronisk övervakning av besöksförbud. I stället har tre olika idéskisser presenterats vilka syftar till att utgöra grund för eventuell fortsatt utredning. Den första modellen innebär att skyddstillsyn kombineras med en föreskrift om övervakning av besöksförbud med elektronisk kontroll. Modell nummer två går ut på att domstol i vissa fall skall kunna besluta om övervakning inom ramen för besöksförbudslagen, utan någon koppling till brottspåföljd. Den tredje modellen innebär ett system där domstol skall kunna besluta om övervakning som en särskild rättsverkan av överträdelse av besöksförbud. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har antingen anslutit sig till eller inte haft något att erinra mot bedömningen att det i vart fall för närvarande inte finns förutsättningar att lagstifta om elektronisk övervakning av besöksförbud. har redovisat annan uppfattning. menar att idéskiss nummer tre, dvs. som särskild rättsverkan av överträdelse av besöksförbud bör läggas till grund för en försöksverksamhet. menar att modell nummer två, dvs. att domstol inom ramen för besöksförbudslagen utan koppling till brottspåföljd skall kunna besluta om elektronisk övervakning, bör bli föremål för en försöks- Flera remissinstanser, däribland , Föreningen Socialchefer och anser att det är angeläget att frågan om elektronisk övervakning blir föremål för Andra remissinstanser, däribland Hovrätten över och , Riksåklagaren och synes anse att man bör avvakta med ytterligare utredning till dess att tekniken på området har utvecklats ytterligare. Frågan om övervakning med elektronisk kontroll i samband med besöksförbud har som redovisas i promemorian diskuterats under förhåll- Förespråkarna av elektronisk övervakning har bl.a. hänvisat till att sådan övervakning visat goda resultat i och menat att det bör införas en liknande ordning i . Regeringen uppdrog bl.a. mot den bakgrunden åt Brottsföre- byggande rådet (BRÅ) att göra en förstudie om de praktiska och tekniska förutsättningarna för en försöksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk kontroll beträffande män som brutit mot besöksförbud. överlämnade BRÅ sin förstudie Elektronisk övervakning vid besöksförbud Teknikens möjligheter och begränsningar till BRÅ:s studie visar att elektronisk övervakning vid besöks- förbud används på ett begränsat antal orter i . anges vara att det inte ansetts möjligt att använda tekniken utanför tätorter, eftersom systemets trovärdighet kräver att polisen snabbt är på plats efter ett larm. BRÅ uppskattar antalet enheter som är i bruk i till högst 1 500. sin samlade bedömning av förutsättningarna för den elektroniska övervakningen anför BRÅ att den teknik som används i är mycket tillförlitlig och att den skulle kunna bidra till att öka antalet uppklarade överträdelser av besöksförbud. Bevisningen i mål om överträdelse av besöksförbud skulle nämligen kunna förenklas. En ökad risk för upptäckt verkar enligt BRÅ avskräckande för många män som i annat fall skulle bryta mot besöksförbudet. BRÅ menar att den tekniska utrustningen sålunda kan bidra till att minska antalet överträdelser mot besöksförbud. Vidare konstaterar BRÅ att en effekt av detta också är att kvinnor i mindre utsträckning blir utsatta för trakasserier av olika slag och att deras trygghet därmed ökar. Utrustningen har dock enligt BRÅ sådana brister att den inte kan användas som ett tillförlitligt skydd för kvinnor som riskerar att utsättas för brott och trakasserier. Av BRÅ:s rapport framgår att övervakning av besöksförbud med elektronisk kontroll i vanligtvis tillämpas som ett alternativ till frihetsberövande. Övervakningen kan t.ex. utgöra en föreskrift vid villkorlig frigivning eller som ett alternativ till häktning. Den kan också vara en föreskrift i samband med en dom avseende villkorligt fängelse. Det finns således ett starkt incitament för den övervakade att underkasta sig åtgärden och att följa meddelade föreskrifter. Reaktionen på en överträdelse av besöksförbudet eller en underlåtenhet att följa meddelade föreskrifter blir mycket kännbar. Majoriteten av dem som har meddelats besöksförbud med övervakning står också under intensivövervakning och har därmed också utegångsförbud. Det medför bl.a. att det i den övervakades bostad finns en mottagare, som kontrollerar att fotbojans signaler inte blockeras eller att fotbojan avlägsnas. BRÅ konstaterar avslutningsvis att det svenska straffsystemet skiljer sig väsentligt från motsvarande system i . I förekommer t.ex. inte villkorligt fängelse. Det är inte heller möjligt att förena villkorlig frigivning med villkor om elektronisk övervakning av besöksförbud, eftersom det inte finns några fakultativa inslag i den villkorliga frigivningen. Mot bakgrund av det sagda är det därför inte möjligt att direkt överföra den modell som används i till . Skälen för regeringens bedömning: Enligt regeringens uppfattning är det angeläget med åtgärder som kan leda till att besöksförbud efterlevs och ökad trygghet för de personer som avses skyddas av sådana förbud. Olika åtgärder för att uppnå detta måste fortlöpande övervägas. Möjligheten att övervaka besöksförbud med tekniska hjälpmedel, bl.a. elektroniskt, är en sådan åtgärd. Den har varit en högt prioriterad fråga som noggrant har övervägts inom . Ett omfattande arbete har utförts för att konstruera en rättslig reglering för en sådan ordning. Svårigheterna att finna en lösning som både är acceptabel från integritetssynpunkt, rättssäker, effektiv, trovärdig och tekniskt säker visade sig emellertid efter den grundliga analys som finns redovisad i promemorian vara så stora att det bedömdes som omöjligt att lägga fram ett sådant förslag (se promemorian, s. 91 105). I promemorian presenterades i stället tre relativt väl utvecklade idéskisser som remissinstanserna gavs möjlighet att yttra sig över (se promemorian, s. 106 149). Flera remissinstanser har, trots att det alltså inte har presenterats något förslag i denna del, yttrat sig över frågan om elektronisk övervakning av besöksförbud och lämnat kommentarer beträffande idéskisserna. De flesta av remissinstanserna är positiva till själva grundtanken med elektronisk övervakning som de instämmer i bedömningen att det synes vara svårt att finna en tillfredsställande rättslig lösning. I promemorian har, beträffande samtliga de lösningar som diskuterats, pekats på svagheter i modellerna som enligt regeringens Prop. 2002/03:70 mening stärker denna bedömning. En modell där domstolen skulle kunna besluta om övervakning inom ramen för ett beslut om besöksförbud skulle, som påpekas i promemorian, sannolikt strida mot Europa- konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Övervakning som en särskild rättsverkan då någon döms för brott mot ett besöksförbud skulle vara förenat med svårigheter bl.a. när det gäller att finna incitament för den övervakade att följa förbudet. Övervakning som en del av en påföljd för brott skulle, för att inte strida mot grundläggande principer för påföljdsbestämningen, kräva att övervakningstidens längd utmättes efter brottets straffvärde. Detta skulle emellertid stå i konflikt med övervakningens syfte att förbättra tryggheten för brottsoffret. Härtill kommer de tekniska problem som beskrivs i promemorian som gör att det starkt kan ifrågasättas om övervakningen skulle innebära någon ökad trygghet för brottsoffret. Regeringens sammanfattande bedömning, efter att ha tagit del av promemorian och remissinstansernas synpunkter, är således att elek- tronisk kontroll av besöksförbud med dagens teknik inte kan bli effektiv med mindre än att den för vilken förbudet skall gälla underkastas så ingripande inskränkningar att det inte framstår som acceptabelt. Regeringen avser emellertid att fortsatt följa frågan och ta initiativ till förnyade överväganden om det föreligger förbättrade tekniska och praktiska förutsättningar för elektronisk övervakning av detta slag. 14 Ikraftträdande, konsekvenser m.m. Det är angeläget att de ändringar som föreslås i besöksförbudslagen och den familjerättsliga lagstiftningen träder i kraft . Lagändringarna föreslås därför träda i kraft . 14.2Förslagen om ändringar i besöksförbudslagen Förslaget i avsnitt 8.1 om särskilt utvidgat besöksförbud Förslaget innebär att åklagare och domstol får möjlighet att meddela besöksförbud som omfattar större geografiska områden än . Det kan innebära ett visst merarbete för polis och åklagare att utreda vilken omfattning ett besöksförbud skall ha. Antalet ärenden där parterna begär att domstol skall pröva vilken omfattning förbudet skall ha kan också förväntas öka något som en följd av ändringen. Det kan nämligen förutses att personer som meddelats besöksförbud för större områden och därmed fått vidkännas en begränsning av sin rörelsefrihet önskar få beslutet prövat av domstol i något högre grad än vad som gäller för beslut om besöksförbud. Antalet ärenden där fråga uppkommer att utvidga förbudet till större områden är svårt att beräkna, men det kommer troligen inte att röra sig om något större antal. Bl.a. med hänsyn härtill måste de merkostnader som kan uppstå för polis, åklagare och domstolar Prop. 2002/03:70 bedömas vara så små att man i detta sammanhang kan bortse från dem. Förslaget i avsnitt 8.2 om besöksförbud avseende gemensam bostad Förslaget innebär att en person skall kunna förbjudas att uppehålla sig i den bostad som han eller hon bor i tillsammans med den som besöks- förbudet avser skydda. Om det skulle införas en obligatorisk skyldighet för det allmänna att erbjuda den som förbjudits uppehålla sig i sin bostad en ersättnings- bostad skulle en sådan ordning naturligtvis medföra kostnadsökningar. Som utvecklats i avsnitt 8.2.7. är emellertid utgångspunkten att det skall ankomma på den som förbudet avser att själv ordna sin bostadssituation. Skulle detta i det enskilda fallet visa sig omöjligt kommer dock allmänna regler om kommunernas ansvar för dem som vistas i kommunen och bistånd enligt socialtjänstlagen att aktualiseras. Det är svårt att uppskatta hur många besöksförbud avseende en gemensam bostad som kan komma att meddelas . Med tanke på att det skall vara fråga om kvalificerade risksituationer torde antalet dock bli relativt begränsat. Det kan vidare diskuteras huruvida det totala antalet situationer där en person kan komma att behöva hjälp med ett tillfälligt boende kommer att öka. Problemet finns ju . Skillnaden är att det vanligtvis är den kränkta som får lämna sin bostad. Regeringens bedömning är att förslaget inte leder till ökade kostnader för kommunerna, men den efterföljande utvärderingen får bl.a. i uppgift att granska effekterna av förslaget. Regeringen föreslår, som framgår av avsnitt 8.2.6, att ett offentligt biträde enligt lagen (1996:1620) om offentligt biträde skall kunna förordnas i ärende om besöksförbud avseende gemensam bostad. Detta får naturligtvis ekonomiska konsekvenser, avseende ersättningen till biträdet, antingen för åklagarväsendet eller, om domstol prövar åklagarens beslut, för domstolsväsendet. Det är givetvis inte heller beträffande kostnaderna för offentligt biträde möjligt att göra någon exakt uppskattning. Regeringen har ovan uttalat att det endast torde komma att meddelas ett begränsat antal beslut om besöksförbud avseende gemensam bostad och att kostnaderna därför kan hanteras inom ramen för befintliga resurser. Regeringen gör samma bedömning beträffande kostnaderna för offentligt biträde även om antalet förordnanden givetvis torde bli fler än antalet meddelade besöksförbud. Det skall vidare understrykas att ombudets arbetsinsats i dessa ärenden kommer att vara tämligen begränsad. Detta gäller särskilt om den som meddelats besöksförbudet inte begär någon domstolsprövning av beslutet. Som framgår av avsnitt 14.4 skall aktuellt regelverk utvärderas. Regeringen kommer därefter att ta ställning till vilka eventuella kostnadseffekter, exempelvis kostnadsökningar för rättsväsendets myndigheter och kommunerna, som kan ha uppstått. Förslagen om ändringar i och Ändringarna i och i sambolagen beräknas inte få några beaktansvärda kostnadskonsekvenser. Regeringen har för avsikt att ge () i upp- drag att följa tillämpningen av regelverket. Uppdraget skall innebära att BRÅ följer tillämpningen och därefter analyserar tillämp- ningen och effekten av de nya reglerna. 15.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:688) om besöksförbud Bestämmelsen är ny. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare i avsnitt 8.2. Bestämmelsen innebär att ett besöksförbud enligt 1 § också får avse den bostad som brukas gemensamt av den som avses skyddas av besöksförbudet och den som avses med förbudet. Även om det inte tidigare uttryckligen har framgått av lagen har det ansetts att ett besöksförbud inte kan komma i fråga i sådana fall där den person beslutet avses gälla och den beslutet avses skydda bor till- sammans. Den nya ordningen innebär att om det finns skäl för ett besöks- förbud enligt 1 § och parterna har gemensam bostad, besöksförbud ändå kan meddelas i vissa kvalificerade situationer. Gemensamt för dessa är att risken för brott mot den som förbudet skall skydda är större än annars. Besöksförbudet kommer då att avse även parternas gemensamma bostad. Om omständigheterna inte är av detta kvalificerade slag, kan besöksförbud i likhet med inte meddelas. Ett förbud för en person att uppehålla sig i den gemensamma bostaden får meddelas om det på grund av särskilda omständigheter finns en påtaglig risk för att han eller hon kommer att begå brott mot den sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid. Bestämmelsen är könsneutral. I första hand kommer dock förbudet givetvis att skydda kvinnor som riskerar att utsättas för våld av den man de lever tillsammans med. Bestämmelsen omfattar emellertid inte enbart personer som lever tillsammans som makar eller sambor, utan även andra personer som bor tillsammans. Ett förbud kan således vara tänkbart t.ex. när ett vuxet barn utövar våld mot sina föräldrar. För att ett besöksförbud skall kunna avse den gemensamma bostaden skall det finnas en risk för brott mot liv, hälsa, frihet eller frid. Det skall kunna befaras att den person förbudet avses gälla kommer att utsätta den person förbudet avses skydda för sådan brottslig gärning. Begreppet påtaglig risk och det liknande begreppet påtaglig fara har samma grundkonstruktion och förekommer i flera lagar, bl.a. i 11 kap. , 32 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, 2 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och i lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskattnings- förfarandet. Gemensamt för de bestämmelser där begreppen förekommer är att de avser situationer där det finns en risk eller fara som är särskilt betydande. Bedömningen av om en risk föreligger och är påtaglig avser den sannolikhet med vilken den oönskade effekten kan förutses med hänsyn till de föreliggande omständigheterna. De omständigheter som läggs till grund för riskbedömningen skall vara konkret hänförliga till den person och den situation det gäller. Det är således inte tillfyllest med allmänt negativa faktorer som t.ex. att misshandel mot kvinnor är vanligt förekommande när det gäller en viss personlighetstyp i en viss situation. Det är emellertid inte möjligt eller önskvärt att här uttömmande precisera kravet på bevisningens styrka och vilka omständigheter som kan ligga till grund för riskbedömningen. Av stor betydelse är parternas relation, vad som har hänt dem emellan samt huruvida mannen tidigare är lagförd för brott mot kvinnan eller någon annan, kanske tidigare närstående, person. brott utgör inte en absolut förutsättning för att meddela besöksförbud avseende den egna bostaden. Det ligger emellertid i sakens natur att det är av särskild betydelse vid riskbedöm- ningen om den mot vilket förbudet avses gälla har begått brott mot den sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid (jfr 1 § andra stycket andra meningen). Innebörden av detta finns redovisad i prop. 1987/88:137 s. 18 f. och 41. För att risken skall anses vara påtaglig bör normalt krävas att det brott det gäller kan förväntas bli begånget i relativt nära anslutning till beslutet om besöksförbud. Ett sådant beslut avseende den gemensamma bostaden är ju också avsett att klara upp en akut situation och det har begränsad giltighet i tiden. Ett hänsynstagande till det befarade brottets allvarlighetsgrad bör i princip inte ske inom ramen för riskbedömningen men kan vara av betydelse vid den proportionalitets- bedömning som skall göras (se nedan). Som har framgått av kommentaren ovan så innebär den nya ordningen att om det finns skäl för ett besöksförbud enligt 1 § och parterna har gemensam bostad, besöksförbud ändå kan meddelas om förutsätt- ningarna i förevarande paragraf är uppfyllda. Besöksförbudet enligt 1 § innebär ett allmänt förbud att besöka eller annars kontakta den andra personen. Besöksförbud som avser den gemensamma bostaden kommer därutöver att innefatta förbud att uppehålla sig i bostaden. För att ge den person förbudet avses skydda ett mer heltäckande skydd mot den person förbudet avses gälla kan ett besöksförbud avseende den gemensamma bostaden i vissa situationer behöva förenas med ett mer eller mindre utvidgat besöksförbud enligt 2 §. Paragrafen avser den bostad som brukas gemensamt med annan. Alla slags bostäder oavsett deras karaktär omfattas av begreppet. Detta innebär att det saknar betydelse huruvida bostaden utgör fast egendom som ägs helt eller delvis av den som förbudet riktar sig mot eller om bostaden innehas med bostadsrätt eller hyresrätt etc. Vem som är rättighetshavare till bostaden är alltså utan betydelse. Likaså saknar det betydelse huruvida bostaden skall ingå i en framtida bodelning eller inte. Det centrala är att den förbudet avses gälla och den förbudet avses Prop. 2002/03:70 skydda är sammanboende på den aktuella adressen och att båda parter har en civil rätt att vistas i bostaden. Detta innebär att det inte enbart är sammanboende under äktenskap eller under äktenskapsliknande förhållanden som avses med bestämmelsen. Även t.ex. sammanboende syskon eller kamrater kan omfattas. Enligt paragrafens andra stycke första punkten får besöksförbud meddelas endast om skälen för detta väger väsentligt tyngre än det intrång eller men som förbudet innebär för den som förbudet avses gälla. En proportionalitetsbedömning skall alltså göras. Vid bedömningen skall beaktas bl.a. allvaret i de brottsliga gärningar eller trakasserier det finns påtaglig risk för, förbudets längd, huruvida den person förbudet avses gälla är ensam ägare till bostaden samt huruvida den personen har sin arbetsplats i hemmet eller annars kan få svårt att försörja sig på grund av förbudet. Av andra stycket andra punkten följer att besöksförbud avseende den gemensamma bostaden bara får meddelas om den som bor kvar i bostad- en förbinder sig att medverka till att den som avses med förbudet får tillgång till sina personliga tillhörigheter. Skälet för denna inskränkning har utvecklats närmare i avsnitt 8.2.2. Praktiskt innebär inskränkningen att åklagaren, när denne prövar frågan om besöksförbud enligt förevarande paragraf om förutsättningarna för besöksförbud i övrigt är uppfyllda skall försäkra sig om att den som förbudet avses skydda är införstådd med och accepterar att han eller hon måste medverka till att den som avses med förbudet på ett eller annat sätt får tillgång till sina personliga tillhörigheter. Tillgång till sådan egendom skall lämnas i rimlig utsträckning. Det innebär att den som förbjudits uppehålla sig i bostaden skall ges möjlighet att vid ett eller flera tillfällen genom en tredje persons omsorg få tillgång till personliga tillhörigheter såsom kläder, arbetsmaterial och post som inte hunnit eftersändas. Skulle den som avses skyddas av förbudet inte förbinda sig att på nämnda sätt begränsa de negativa rättsföljderna av förbudet för den som avses med förbudet, får besöksförbud avseende den gemensamma bostaden inte meddelas. Om det visar sig att den som skyddas av förbudet inte medverkar till att den som avses med förbudet får tillgång till personliga tillhörigheter som han eller hon absolut behöver kan detta beroende på omständigheterna i det enskilda fallet läggas till grund för ett hävande av besöksförbudet enligt 23 §. I sammanhanget bör dock påpekas att samråd med den som förbudet avses skydda givetvis måste ske t.ex. i frågan om vem som skall komma till bostaden och hämta tillhörigheterna samt om tidpunkten härför. Den som förbudet avses skydda är bara skyldig att medverka till ett utlämnande av egendom om det sker i former som med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet får anses godtagbara. Det bör också påpekas att den allmänna begränsningen i 1 § tredje stycket att ett besöksförbud inte får meddelas om syftet med besöks- förbudet kan tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd även skall beaktas när det gäller besöksförbud avseende gemensam bostad. När det gäller innebörden av detta hänvisas till förarbetena till denna bestämmelse (prop. 1987/88:137 s. 20). Även bestämmelsen i 1 § fjärde stycket om befogade kontakter är Prop. 2002/03:70 tillämplig vid förbud enligt 1 a §. Det bör avslutningsvis framhållas att en överträdelse av ett besöks- förbud avseende den gemensamma bostaden inte kan medföra ansvar för hemfridsbrott. Därmed aktualiseras inte frågan om eventuell brotts- konkurrens. Två nya stycken har lagts till paragrafen. Tilläggen i lagtexten, som motiveras i avsnitt 8.1, innebär att besöksförbud skall kunna meddelas för större geografiska områden än . I första stycket har gjorts en redaktionell ändring som innebär att ett beslut enligt första stycket benämns beslut om utvidgat besöksförbud. Det nya andra stycket innehåller regler om när besöksförbud för större geografiska områden, i lagtexten benämnt särskilt utvidgat besöksförbud, skall kunna meddelas. Möjligheten att besluta om ett sådant besöks- förbud skall kunna utnyttjas i fall där någon har brutit mot ett sedvanligt utvidgat besöksförbud, som har meddelats med stöd av paragrafens första stycke. Någon gräns för hur stor omfattning det område får ha som avses med förbudet ställs inte uttryckligen upp i lagtexten. Där anges emellertid dels att förbudet får omfatta ett eller flera områden i anslutning till sådana platser där den andra personen har sin bostad eller arbetsplats eller annars brukar vistas, dels att förbudet inte får avse ett större område än nödvändigt. Häri ligger betydande begränsningar i den omfattning som förbudsområdet får ha.