prop · GR0335 · 2003-11-26 00:00:00 — Regeringen instämmer i kommitténs förslag. Straffbestämmelsen bör därför utvidgas till att avse hjälp till all vistelse som strider mot utlänningslagen. Detta ligger också i linje med de åtgärder som är nödvändiga att vidta för att uppfylla bestämmelserna i rådsdirektivet, rambeslutet och FN:s tilläggsprotokoll om människosmuggling. För straffansvar bör det, liksom enligt nu gällande lag, krävas att det är fråga om ett aktivt handlande i form av ett döljande av utlänningen eller annan sådan åtgärd såväl som att gärningen utförs i vinstsyfte. infördes i samband med att straffansvaret utvidgades till att även omfatta den som genom att dölja en utlänning eller genom annan sådan åtgärd försöker hindra verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning vid ändring av utlänningslag (prop. 1981/82:146). Föredraganden anförde då att den som mot betalning eller annars i vinningssyfte försöker hindra verkställigheten bör kunna straffas, antingen det är fråga om en enstaka fristående handling eller gärningen utgör ett led i en större verksamhet. Med ett på detta sätt begränsat tillämpningsområde saknades anledning att låta åtgärder som rör nära anhöriga bli straffria (prop. s. 57). Detta bör alltjämt gälla. Enligt artikel 1 i rambeslutet om förstärkning av den straffrättsliga ramen för att förhindra hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de överträdelser som anges i artiklarna 1 och 2 i direktivet medför effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder som kan leda till utlämning. Till skillnad från vad som gäller beträffande artikel 1.1 a i direktivet innehåller rambeslutet ingen bestämmelse om en minsta gemensam maximipåföljd för de handlingar som anges i artikel 1.1 b. Bestämmelser om utlämning finns i lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen) och i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (den nordiska utlämningslagen). Utlämning till en utomnordisk stat får beviljas endast om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse . Utlämning till medlemsstat i EU får dock beviljas om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse eller mer. För utlämning enligt den nordiska utlämningslagen krävs endast att gärningen är belagd med straff i den ansökande staten. Som tidigare nämnts innebär hjälp till kringgående av utlänningslagstiftningen att den viktiga principen om reglerad invandring sätts ur spel. Regeringen ser allvarligt på att behöriga myndigheters beslut i utlänningsärenden undandras verkställighet samt att enskilda utnyttjar utlänningars olovliga vistelse för kriminell verksamhet och egen . I kommitténs betänkande görs en kartläggning av flertalet domar i bl.a. kopplerimål. Därav framgår att utländska kvinnor tillhandahållits bostäder i för att underlätta prostitutionsverksamhet i syfte att bl.a. ge ekonomisk för gärningsmännen. Denna slags hjälp till olovlig vistelse kan inte accepteras. Kommittén har föreslagit att straffmaximum för hjälp till olovlig vistelse höjs från fängelse till fängelse i högst och att möjligheten att döma till böter tas bort. Regeringen delar kommitténs bedömning att straffet för hjälp till olovlig vistelse bör skärpas. Med beaktande av enhetligheten i vårt straffrättsliga system föreslås dock att påföljden bör bestämmas till fängelse i högst . Den föreslagna straffskalan uppfyller rambeslutets krav på att hjälp till olovlig vistelse skall kunna medföra utlämning. Den omständigheten att det för straffansvar förutsätts vinstsyfte innebär att handlingar som utförs av ideella skäl undantas från straffansvar, vilket gör att behovet av en möjlighet att döma till böter får Prop. 2003/04:35 anses begränsad. Det kan dock finnas fall som inte är så straffvärda att fängelse bör komma i fråga. Regeringen anser därför, till skillnad från vad kommittén har föreslagit, att möjligheten att döma till böter vid förmildrande omständigheter bör finnas kvar. Försök, medhjälp och anstiftan Enligt rådsdirektivet och FN:s tilläggsprotokoll skall även försök, medhjälp och anstiftan till hjälp till olovlig vistelse vara straffbelagt. Av 23 kap. 1 § framgår att den som har påbörjat utförandet av ett visst brott utan att detta har kommit till fullbordan skall dömas för försök till brottet i de fall då särskilt stadgande har getts om detta. Som ytterligare förutsättningar gäller att det förelåg fara för att handlingen skulle leda till brottets fullbordan eller att sådan fara var utesluten endast på grund av tillfälliga omständigheter. Straffet skall bestämmas till högst vad som gäller för fullbordat brott. För att åstadkomma att även försök till hjälp till olovlig vistelse blir kriminaliserat bör det införas en uttrycklig bestämmelse om att försök är straffbart enligt 23 kap. . Eftersom fängelse ingår i straffskalan för brottet är regler om medverkan tillämpliga (23 kap. 4 § ). Någon uttrycklig bestämmelse om anstiftan och annan medhjälp behöver därför inte införas. Hovrätten för har pekat på den konkurrenssituation som kan uppstå vid prövning av brottet människohandel för sexuella ändamål enligt 4 kap. 1 a § och hjälp till olovlig vistelse. Brottet människohandel för sexuella ändamål och hjälp till olovlig vistelse har, som kommittén angivit i författningskommentaren till sin utredning, olika skyddsintressen. Det första riktar sig mot person och det senare mot staten. Sedvanliga konkurrensregler skall tillämpas. Åtal kan således väckas för flera brott. Regeringens förslag: Brottsrubriceringarna människosmuggling och organiserande av människosmuggling införs för de gärningar som regleras i 10 kap. 2 a respektive 5 §§ utlänningslagen. Brotten graderas och straffskalorna skärps. Maximistraffet vid grovt brott höjs till fängelse i högst . Även hjälp till att olovligen passera genom eller annan medlemsstat i Europeiska unionen, och straffbeläggs. Kravet på vinstsyfte tas bort i de fall då någon uppsåtligen hjälper en utlänning att olovligen komma in i en medlemsstat i Europeiska unionen eller in i eller . Kommitténs förslag: Överensstämmer till viss del med regeringens förslag. Kommittén har föreslagit att straffbestämmelserna slås samman och att straffet för människosmuggling i normalfallet skall leda till fängelse i lägst och högst . För mindre allvarligt brott föreslog kommittén ett maximistraff och att möjligheten att döma till böter skulle tas bort. Remissinstanserna: Majoriteten av de remissinstanser som yttrat sig tillstyrker eller lämnar utan erinran förslaget att straffbestämmelserna slås samman, att en särskild brottsrubricering för människosmuggling införs och att straffmaximum höjs. Ett flertal remissinstanser, bl.a. Hovrätten för , , , , , vid och Röda Korset anser att ett s.k. humanitärt undantag bör införas alternativt att möjligheten att döma till böter i ringa fall bör kvarstå. föreslår att ett humanitärt undantag kan utformas på så sätt att som påföljd föreskrivs böter, (eller böter eller fängelse ) eller som hel eftergift av påföljd. ställer sig tveksam till lämpligheten att slå samman de två straffbestämmelserna. Om förslaget om en gemensam straffbestämmelse införs förordar tingsrätten, liksom Hovrätten för och Riksåklagaren, att brottet delas in i tre svårhetsgrader och att rekvisiten för i vart fall grovt brott anges i lagtexten. välkomnar förslagen i betänkandet ifråga om att stävja människosmuggling och människohandel och instämmer i huvudsak med de övergripande förslagen i betänkandet. Samfundet har dock starka invändningar mot den föreslagna straffsatsen för normalgraden av brottet. anser att kravet på vinstsyfte bör tas bort även i fråga om de förfaranden som regleras i nuvarande 10 kap. 5 § UtlL för att i ännu högra grad underlätta en lagföring av brottet. , , et , Kommissionen för rättvisa och Fred inom katolska stift, Rådgivningsbyrån för asylsökande och flyktingar, (gemensamt yttrande) och anser inte att straffen för människosmuggling skall skärpas. Skälen för regeringens förslag Sedan 1937 års utlänningslag trädde i kraft har det varit straffbart att hjälpa en utlänning att resa in i i strid mot gällande bestämmelser. utlänningslag gjordes även försök till sådan hjälp straffbart och infördes straff också för förberedelse till sådant brott. Den nuvarande straffbestämmelsen för hjälp till olaglig inresa finns i 10 kap. 2 a § UtlL. I första stycket föreskrivs att fängelse eller, när omständigheterna är mildrande, böter kan ådömas den som hjälper en utlänning att komma in i i strid mot föreskrifter i utlänningslagen eller i en författning som har utfärdats med stöd av lagen. Är brottet grovt kan dömas till fängelse i högst . infördes en särskild bestämmelse om straff för den som i vinstsyfte planlägger eller organiserar verksamhet som är inriktad på att främja att utlänningar reser till utan pass eller tillstånd till inresa i landet. Ursprungligen var påföljden fängelse. Genom utlänningslag skärptes straffmaximum till fängelse i högst . Bestämmelsen finns i 10 kap. 5 § första stycket UtlL. utvidgades bestämmelsen till att även omfatta den som hjälper en utlänning att ta sig till utan pass eller de tillstånd som krävs för inresa i om han insåg, eller hade skälig anledning att anta att resa anordnats i vinstsyfte. I 10 kap. 5 § andra stycket infördes därför ett uttryckligt ansvar för medhjälp till brott enligt första stycket. Den nuvarande straffnivån, fängelse i högst eller, om brottet är mindre allvarligt, till böter eller fängelse infördes . I och med inträde i utvidgades det straffbara området till att även omfatta straffansvar för den som hjälper en utlänning att olovligen resa in i eller vistas i övriga Schengenstater, om gärningen skett i vinstsyfte. Bestämmelsen finns i 10 kap. 3 a § UtlL. Enligt artikel 1.1 a i rådets direktiv /90/EG om definition av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse skall varje medlemsstat anta lämpliga påföljder för var och en som avsiktligt hjälper en person som inte är medborgare i en medlemsstat att resa in i eller passera genom en medlemsstats territorium i strid med denna stats lagstiftning om utlänningars inresa eller transitering. I direktivets artikel 2 anges att dessa påföljder skall tillämpas även beträffande anstiftan, medhjälp och försök till de handlingar som anges i artikel 1.1 a. Det krävs inget vinstsyfte för straffbarhet. Enligt artikel 1.1 i rådets rambeslut skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de överträdelser som anges i rådsdirektivets artiklar 1 och 2 medför effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder som kan leda till utlämning. Vidare skall enligt artikel 1.3 varje medlemsstat vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att sådana handlingar som definieras i artikel 1.1 a och, i den mån det är relevant, artikel 2 a i direktivet är belagda med frihetsstraff med en högsta gräns som inte får understiga . Detta maximistraff skall avse gärningar som har begåtts i vinstsyfte och antingen utgjort ett led i en kriminell organisations verksamhet eller varit förenade med livsfara för de personer som utsatts för brottet. Rambeslutets artikel 1.4 innehåller en undantagsregel som innebär att, om det är nödvändigt för att bevara enhetligheten i det nationella straffrättsliga systemet, de gärningar som anges i punkten 3 skall beläggas med frihetsstraff där den högsta straffsatsen inte får understiga , förutsatt att det är ett av de strängaste straffen för brott som är lika allvarliga. Vid ministerrådets möte , då principöverenskommelsen om innehållet i direktivet och rambeslutet träffades, enades ministerrådet om ett uttalande som innebär att de medlemsstater som så önskar kan förbinda sig att införa en maximipåföljd fängelse. Vidare anges i artikel 1.2 i rambeslutet att, i tillämpliga fall, kan de straffrättsliga påföljderna åtföljas av förverkande av de transportmedel som använts för att begå brott, förbud mot att direkt eller genom mellanhand utöva den yrkesverksamhet under vilken brottet begicks samt utvisning. Enligt artikel 6 i FN:s tilläggsprotokoll mot människosmuggling skall varje part vidta de lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder som erfordras för att straffbelägga följande gärningar om de begås uppsåtligen och i vinstsyfte (a) människosmuggling samt (b) tillverkning, anskaffande, tillhandahållande eller innehav av falska rese- eller identitetshandlingar i syfte att främja människosmuggling. Även försök, medhjälp och anstiftan till dessa gärningar skall kriminaliseras. inträffade, som tidigare nämnts, en tragedi i den brittiska hamnstaden då 58 kinesiska medborgare påträffades döda i en container. Dödsfallen hade uppenbarligen ägt rum i samband med ett försök att, med hjälp av smugglare, olagligt invandra till . uppmanade medlemsstaterna och kommissionen att intensifiera samarbetet för att bekämpa sådan gränsöverskridande brottslighet och skyndsamt vidta åtgärder för att förhindra upprepning av den tragiska händelsen. Enligt uppgift från är inte heller förskonat från denna allvarliga gränsöverskridande brottslighet. Även här förekommer det att utlänningar smugglas in i landet gömda i containrar och andra trånga lastutrymmen. upptäcktes ett flertal fall i där personer fraktats gömda i containrar både på lastbilsflak och med järnvägsvagnar. I vissa fall upptäcktes gärningen redan i och man kunde därmed förhindra att utlänningarna tvingades att fortsätta resan till under dessa inhumana förhållanden. Även så sent som har polisen i för tredje gången påträffat containrar som visar att personer förts in i på detta hänsynslösa sätt. Det finns även ett flertal fall inrapporterade där utlänningar påträffats gömda i små trånga utrymmen under specialbyggda säten i bussar eller suttit instängda i biltrailers utan möjlighet att själva ta sig ut eftersom trailern endast kunnat öppnas eller stängas utifrån. Med hänsyn till den omfattning verksamheten har fått och de allvarliga konsekvenser som den medför för såväl enskilda som samhället måste brottslighet av detta slag betraktas som allvarlig. Ett sätt för samhället att understryka det klandervärda i ett brott är att belägga det med kännbara påföljder. När det gäller att värdera skadan och faran av olika brott måste man se till straffbudets skyddsobjekt, dvs. det värde eller det intresse som straffstadgandet är avsett att skydda. Som tidigare nämnts utgör människosmuggling ett brott mot staten, vilket allmänt sett inte kan anses utgöra ett allvarligare brott än brott mot enskild. Brott mot staten riktar sig dock i förlängningen alltid mot enskilda människor. Ett fungerande samhälle har ju en mycket stor betydelse för de enskilda människornas levnadsvillkor, allmän ordning och säkerhet m.m. Att vissa personer anser sig kunna kringgå de regler som ställs upp i utlänningslagen medför att en reglerad invandring kan upprätthållas och att de som är i störst behov av att få ett skydd i förhindras att i rimlig tid få sin sak prövad. Brottet människosmuggling kan dock inte ses isolerat som endast ett brott mot staten vad gäller den reglerade invandringen, utan självfallet måste hänsyn här även tas till vad den enskilde individen riskerar genom att smugglas hit. Ofta har den enskilde vilseletts beträffande möjligheten att få stanna i , men även utsatts för fysisk fara. De som för egen tjänar pengar på att hänsynslöst utnyttja utsatta personers nödläge måste kunna riskera en kännbar påföljd oavsett om brottet kan anses rikta sig mot staten eller enskild. Straffmaximum för brott mot 10 kap. 2 a § UtlL är fängelse i högst och för brott mot 5 § i samma kapitel fängelse i högst . Rambeslutets bestämmelse om en minsta gemensam maximipåföljd innebär att straffskalorna i utlänningslagen måste skärpas. Enligt kommittén bör de förfaranden som regleras i 10 kap. 2 a och 5 §§ UtlL anses vara lika straffvärda och därför ha samma straffskala. Kommittén anger vidare att med samma straffskala bör dessutom dagens konkurrensproblem mellan dessa bestämmelser bli mindre. Kommitténs förslag innebär att straffet för människosmuggling i normalfallet skall leda till fängelse i lägst och högst . Vid mindre allvarligt brott skall dömas till fängelse i högst och möjligheten att döma till böter har tagits bort. Förslaget har kommenterats av ett flertal remissinstanser. Majoriteten av dem har inga synpunkter på det föreslagna maximistraffet , däremot finns ett flertal invändningar mot förslaget att skärpa straffet för det mindre allvarliga brottet liksom att det inte längre skall vara möjligt att döma till böter vid ringa brott. Med beaktande av remissinstansernas synpunkter på kommitténs förslag av utformning av människosmugglingsbrottet föreslår regeringen att de förfaranden som regleras i 10 kap. 2 a och 5 §§ kvarstår i två separata paragrafer med en indelning i tre svårhetsgrader. Med hänsyn till det nära sambandet mellan dessa två brott, som inte sällan överlappar varandra, delar regeringen kommitténs bedömning att straffskalorna för brotten bör vara desamma. Det allvarligaste av dessa brott bör benämnas som grov människosmuggling respektive grovt organiserande av människosmuggling. Det brott som kommittén föreslår i fall där omständigheterna är mindre allvarliga bör utgöra brott av normalgraden. Vid ringa fall av brott skall kunna föreskrivas böter eller fängelse . Av misstanke- och belastningsregistren kommer det i och med de föreslagna brottsrubriceringarna att framgå om en person har misstänkts eller dömts för människosmugglingsbrott i stället för den mer allmänt hållna brottsbenämningen brott mot utlänningslagen. Detta bör ha betydelse för exempelvis polis och åklagares verksamhet. Kommittén har föreslagit att människosmuggling som inte är att betrakta som mindre allvarlig skall kunna straffas med fängelse i lägst och högst . När det gäller att bestämma maximipåföljdens längd för att uppfylla rambeslutets bestämmelse om en minsta gemensam maximipåföljd för människosmuggling bör en jämförelse göras med straffskalorna för andra brott. Som exempel kan bland annat nämnas andra brott som riktas mot staten som grov smuggling och grovt skattebrott eller brott mot liv och hälsa, t.ex. grovt vållande till annans död, vilka samtliga har ett straffmaximum fängelse. Det finns även åtskilliga brott med ett högre straffmaximum som t.ex. människohandel för sexuella ändamål, grov misshandel, försättande i nödläge för vilka det föreskrivs fängelse i högst . Med hänsyn till enhetligheten i vårt straffrättsliga system, anser regeringen, i likhet med vad kommittén föreslagit, att undantagsregeln i rambeslutet skall utnyttjas och att maximistraffet för grov människosmuggling skall bestämmas till fängelse i högst . De omständigheter som kan leda till att straffet bestäms i den övre delen av straffskalan är enligt rambeslutet att gärningen har begåtts i vinstsyfte och antingen utgjort ett led i en kriminell organisations verksamhet eller varit förenad med livsfara för de personer som utsatts för brottet. Här kan även hänvisas till artikel 6 i FN:s tilläggsprotokoll mot människo- smuggling, vari anges att försvårande omständigheter skall anses vara omständigheter som innebär att de smugglades liv eller säkerhet har utsatts för fara eller riskerats att utsättas för fara, eller som innefattar omänsklig eller förnedrande behandling, inklusive utnyttjande, av de smugglade. När det gäller minimistraffet finns inga lägsta tillåtna nivåer angivna i rambeslutet. Vad som sägs där är att påföljderna skall vara effektiva, proportionella och avskräckande samt kunna medföra utlämning. Vid en allmän genomgång av brott med ett minimistraff i straffskalan, dvs. den straffsats som kommittén har föreslagit, kan det konstateras att brotten kan delas in i kategorier allteftersom de inneburit fara för liv eller hälsa eller sexuell integritet t.ex. våldtäkt, grovt koppleri, människohandel för sexuella ändamål eller medfört risk för allmänfara t.ex. mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse eller grovt sabotage. När det gäller andra brott som riktar sig mot staten, t.ex. grovt smugglingsbrott, 5 § lagen (2000:1225) om straff för smuggling, och grovt skattebrott, 4 § skattebrottslagen (1971:69), gäller en straffskala om lägst och högst fängelse. Vissa mycket allvarliga fall av människosmuggling kan innebära att enskilda lidit skada eller till och med omkommit. I sådana fall kan t.ex. straffbestämmelserna om grov misshandel, grovt vållande till kroppsskada eller sjukdom, eller grovt vållande till annans död bli tillämpliga vid sidan av människosmugglingsstadgandena, då de förstnämnda bestämmelserna har ett annat skyddsintresse. Eftersom människosmugglingsbrottet inte förutsätter skada eller risk för skada på person, och med beaktande av att det för brott som i det enskilda fallet har inneburit att enskilda personer skadats finns andra bestämmelser i , kan regeringen inte dela kommitténs bedömning att minimistraffet skall bestämmas till fängelse . Regeringen föreslår i stället att minimistraffet för grov människosmuggling respektive grovt organiserande av människo- smuggling bör bestämmas till fängelse i lägst och att straffmaximum bestäms till fängelse . En sådan straffskala står i bättre proportion till andra straffskalor. Även i de fall där omständigheterna är mindre allvarliga föreslår kommittén att en straffskärpning bör ske och att straffskalan för dessa fall skall höjas till fängelse . Regeringen delar kommitténs bedömning att normalgraden av människosmugglingsbrottet bör skärpas. För att upprätthålla enhetligheten i vårt straffrättsliga system, med beaktande av de nu föreslagna straffskalorna om fängelse i lägst och högst för de grova brotten, anser regeringen dock att straffet för normalgraden av människosmugglingsbrotten kan stanna vid fängelse i högst . När det gäller ringa fall av människosmuggling eller organiserande av människosmuggling, anser regeringen, i likhet med flertalet remissinsatser, att det även i fortsättningen bör vara möjligt att kunna döma till böter, eller till ett kortare fängelsestraff. Regeringen föreslår därför att påföljden vid mindre allvarligt brott skall bestämmas till böter eller fängelse . I dessa fall bör det beaktas om det står klart att gärningen varit en engångsföreteelse och avsett någon enstaka person. Av 10 kap. 3 a § UtlL framgår att hjälp till olaglig inresa som riktas mot någon av de stater som har tillträtt eller anslutit sig till eller som har slutit avtal om samarbete enligt konventionen med konventionsstaterna är kriminaliserad, om gärningen har skett i vinstsyfte. Av avsnitt 4.7.2 framgår att även och omfattas av denna bestämmelse. Rådets direktiv medför att kravet på vinstsyfte måste tas bort när det gäller gärningar som riktar sig mot övriga medlemsstater i Europeiska unionen, eller för att åtagande enligt direktivet skall vara uppfyllt. Direktivet leder även till att bestämmelsen behöver utvidgas till att omfatta handlingar som innebär att någon hjälper en utlänning att passera genom eller annan medlemsstats, eller territorium. Kommittén gjorde i denna del bedömningen att gällande 10 kap. 3 a § UtlL täcker denna situation. Regeringen delar emellertid inte kommitténs bedömning utan anser i stället att dessa situationer måste anges uttryckligen i lagen. Det skall därför anges i författningstexten till den föreslagna lydelsen av 2 a § att bestämmelsen omfattar inte bara fall när någon hjälper en utlänning att komma in i utan också då någon hjälper en utlänning att passera genom eller genom annan medlemsstat i Europeiska unionen eller eller . Genom de föreslagna straffskärpningarna uppfyller de krav som uppställs i rådsbesluten för att förhindra hjälp till olaglig inresa och transitering. Humanitära klausulen och kravet på vinstsyfte