prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — Upphävande av immunitet eller privilegier till följd av internationella avtal ankommer regelmässigt på den stat eller organisation som en skyddad person företräder. Enligt rambeslutet är det i dessa fall den utfärdande rättsliga myndigheten som har att utverka upphävande av immuniteten eller privilegiet. I svensk lag regleras denna typ av immunitet och privilegier i bl.a. lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. Bestämmelser om immunitet finns också i bl.a. 5 kap. 58 §§ lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, där bl.a. den som har kommit till för att höras i ett brottmål åtnjuter straffrättslig immunitet i vissa hänseenden. En begäran om överlämnande där personen omfattas av immunitet eller privilegier skall avslås även i fråga om immunitet och privilegier av nu angivet slag. Det bör därför i lagen tas in en bestämmelse som förbjuder överlämnande, i den utsträckning detta skulle strida mot immunitet eller privilegier som den eftersökte åtnjuter. Den ovan föreslagna regleringen kommer således att omfatta både immunitet enligt grundlagarna och sådan immunitet och privilegier som följer av annan lag. Hinder mot överlämnande enligt I det föregående har redogjorts för hur det av rambeslutet framgår att skall beaktas vid överlämnande. tionen har ställning som lag i (prop. 1993/94:117, bet. 1993/94:KU24, rskr. 1993/94:246). Någon särskild bestämmelse torde därmed inte krävas för att domstolar och andra myndigheter i skall beakta i ärenden om överlämnande från . Någon generell hänvisning till konventionen togs därför inte in i lagrådsremissen. Lagrådet har förordat att det i lagtexten tas in en uttrycklig hänvisning till bestämmelser. Enligt Lagrådet är det mindre lämpligt att, som i lagrådsremissens lagförslag, hänvisa till Europa- konventionens bestämmelser genom en allmän hänvisning till bestäm- melser i annan lag, dvs. Regeringen, som konstaterar att det i lagtext ytterst sällan hänvisas direkt till (jfr dock 1 § lagen (1998:1593) om trossamfund), har i och för sig inte någon erinran mot att en sådan hänvisning tas in i den nya lagen. En nackdel med en hänvisning är att den skulle kunna leda till det felaktiga motsatsslutet att Europa- konventionen inte skall beaktas eller att konventionen inte har lika stor betydelse i de fall där det inte finns en uttrycklig hänvisning. Risken för ett sådant motsatsslut torde dock vara mycket liten, särskilt då det blivit allt vanligare att domstolar i sin prövning i mål och ärenden av olika slag tar bestämmelser i beaktande. har t.ex. i ett avgjort utlämningsärende beaktat Europa- konventionens bestämmelser, se Högsta domstolens beslut i mål nr Ö 1356-03. I ärenden om överlämnande kan det dock finnas anledning att hos tillämparen inskärpa vikten av att vid prövningen beakta Europakonven- tionens bestämmelser. Det bör därför enligt regeringen tas in en bestäm- melse i den nya lagen om att överlämnande inte får ske om det skulle strida mot (se 2 kap. 4 § 2). har, förutom konventionen, tillträtt dess tilläggsprotokoll nr 1, 4, 6, 7 och 13. Bestämmelsen bör därför utformas så att det framgår att förbudet mot överlämnande motsvarar åtaganden även enligt tilläggs- protokollen. De särskilda avslagsgrunder i lagrådsremissen som tog sikte på diskriminering och tortyr behövs inte när en allmän hänvisning görs till och dess tilläggsprotokoll. Avslagsgrunderna har därför slopats i regeringens förslag (se även nedan om dessa avslagsgrunder). Förbudet mot överlämnande i strid med och de tilläggsprotokoll som gäller som lag i torde i ärenden om överlämnande bli aktuellt i frågor med anknytning till brottmålsprocessen. Frågan om rätten till en rättvis rättegång (artikel 6 i ) kan bli aktuell t.ex. när en utevarodom har legat till grund för arresteringsordern. I ett sådant fall kan dock bristen läkas genom att den utfärdande medlemsstaten ställer garantier för att den eftersökte får möjlighet till en ny rättegång efter överlämnandet (se avsnitt 7.5.1). Även andra artiklar i kan aktualiseras i ett överlämnandeärende. Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder lyfter särskilt fram diskrimineringsförbudet och förbudet mot tortyr (punkterna 12 och 13 i rambeslutets beaktandesatser). , som innehåller bestämmelser om skydd för bl.a. Prop. 2003/04:7 privat- och familjeliv (artikel 8), tankefrihet, samvets- och religionsfrihet (artikel 9) och yttrandefrihet (artikel 10), förbjuder diskriminering vid tillämpning av konventionens fri- och rättigheter. Åtnjutande av de fri- och rättigheter som anges i konventionen skall enligt artikel 14 säker- ställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Uppräkningen i konventionen är dock inte uttömmande (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2:a uppl. s. 370). Överlämnande får givetvis inte beviljas om det finns skäl att tro att det begärs i syfte att lagföra eller bestraffa den eftersökte på någon sådan grund. Enligt punkten 13 i beaktandesatserna får ingen avvisas, utvisas eller utlämnas till en stat där han eller hon löper allvarlig risk att utsättas för dödsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Detta är en erinran om medlemsstaternas skyldigheter enligt bl.a. (artikel 3) och dess tilläggsprotokoll nr 6 och 13, såsom de har tolkats i praxis, att inte till ett tredje land avvisa, utvisa eller vidareutlämna en person som har överlämnats, om det finns risk för dödsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (jfr bl.a. fallet Soering mot Förenade ). Detta förbud gäller i lika hög grad vid överlämnande inom EU, trots att dödsstraffet är avskaffat inom EU. Således får överlämnande inte beviljas om det finns skäl att tro att den eftersökte i den andra medlemsstaten riskerar att utsättas för t.ex. tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. 7.2Strafftrösklar, krav på dubbel straffbarhet och överlämnande av svenska medborgare Regeringens förslag: Överlämnande får beviljas endast för en gärning som motsvarar brott enligt svensk lag och som enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning kan leda till en frihets- berövande påföljd eller, när överlämnandet avser straffverkställighet, för vilken en frihetsberövande påföljd eller mer har dömts ut. Om det i arresteringsordern har angetts att en gärning är sådan som anges i den s.k. listan och gärningen enligt den utfärdande medlems- statens lagstiftning kan leda till en frihetsberövande påföljd , skall överlämnande beviljas utan prövning av om gärningen motsvarar brott enligt svensk lag. Avser en begäran om överlämnande verkställighet av en frihetsberövande påföljd som har dömts ut för en gärning i listan, gäller det allmänna kravet på att en frihetsberövande påföljd eller mer har dömts ut. När överlämnande beviljas i något av dessa fall får överlämnande även beviljas för annan gärning som motsvarar brott enligt svensk lag men som inte uppfyller kravet på viss svårhet eller, i fråga om en ut- dömd påföljd, kravet på att påföljden är av viss längd (s.k. accessoriskt överlämnande). Svenska medborgare skall även i fortsättningen kunna överlämnas till annan medlemsstat. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag men är annorlunda formulerat. Promemorians förslag innehåller dock ingen bestämmelse om accessoriskt överlämnande. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har påpekat en otydlighet i utformningen av lagbestämmelsen, som kan leda till missuppfattning i fråga om vilket krav som skall ställas på längden av en utdömd påföljd som avser brott enligt den s.k listan. har avstyrkt förslaget, med hänvisning till att överlämnande för brott enligt listan kan vara förenat med godtycke och bristande förutsebarhet. vid har efterlyst överväganden i fråga om möjligheten att överlämna accessoriskt för gärningar som inte uppfyller rambeslutets krav på viss svårhet eller, i fråga om en utdömd påföljd, kravet på att påföljden är av viss längd. Skälen för regeringens förslag Strafftrösklar och krav på dubbel straffbarhet Enligt artikel 2.1 i rambeslutet får en arresteringsorder utfärdas för gärningar som enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning kan medföra en frihetsberövande påföljd . Det skall alltså enligt den för gärningen i den utfärdande medlemsstaten tillämpliga straffskalan kunna följa fängelse eller en annan frihetsberövande påföljd . Det saknar vid denna bedömning betydelse vilket straff eller vilken påföljd som kan påräknas i det enskilda fallet. Det saknar Prop. 2003/04:7 också betydelse vad som är det lägsta möjliga straffet enligt straffskalan. Har den eftersökte redan dömts för gärningen krävs att en frihetsberövande påföljd eller mer har dömts ut. Hur som återstår att verkställa är utan betydelse. Den verkställande medlemsstaten kan kräva att de gärningar som ligger till grund för en arresteringsorder utgör brott inte bara i den utfärdande medlemsstaten men även enligt det egna landets lagstiftning, s.k. dubbel straffbarhet (artiklarna 2.4 och 4.1). För brotten i den s.k. listan (artikel 2.2) får emellertid något krav på dubbel straffbarhet inte ställas någon prövning i den delen skall alltså inte göras i den verkställande medlemsstaten. För att den utfärdande myndigheten skall kunna göra gällande att en gärning omfattas av listan krävs, förutom att gärningen finns upptagen i listan, också att gärningen kan medföra fängelse enligt den utfärdande medlemsstatens lag. Listan och frågan om krav på dubbel straffbarhet har behandlats närmare i prop. 2001/02:118 s. 7 f. och 17 f. Vid utlämning inom finns inte något generellt krav på dubbel straffbarhet. Utlämning av en svensk medborgare förutsätter dock i vissa fall dubbel straffbarhet och att brottet är av ett visst allvarligt slag. Vid utlämning till utomnordiska stater krävs alltid att det finns dubbel straffbarhet (4 § utlämningslagen). Dessutom krävs det vid sådan utlämning att brottet enligt svensk lag kan medföra fängelse eller, om det gäller utlämning till en annan EU-stat, eller mer. Om utlämning begärs för verkställighet av en frihetsberövande påföljd krävs dessutom att återstår att verkställa av påföljden. Om övriga förutsättningar är uppfyllda kan svenska medborgare utlämnas till en annan medlemsstat inom EU. Enligt rambeslutet får medlemsstaterna inte uppställa krav på dubbel straffbarhet för brotten i listan. För övriga brott står det medlemsstaterna fritt att bestämma om och i vilken utsträckning krav på dubbel straffbarhet skall ställas upp. Regeringen har i prop. 2001/02:118 ingående redogjort för de skäl som talar för att krav på dubbel straffbarhet inte skall ställas (s. 17 f.). Regeringen konstaterade då bl.a. följande. Utgångspunkten för överväganden av frågan om avskaffande i vissa fall av krav på dubbel straffbarhet är emellertid annorlunda för den europeiska arresteringsordern än för utlämning och den bedömning som gjordes i samband med tillträde till utlämningskonvention. Den viktigaste skillnaden är att arresteringsordern vilar på principen om ömsesidigt erkännande. Så som har angetts i det föregående, grundar sig den principen på tanken att den rättsliga myndighet som initierar ett rättsligt förfarande skall förutsättas ha både anledning och behörighet till detta. Myndigheter i andra medlemsstater skall på en sådan begäran godta den begärande myndighetens bedömningar. I det nya system för överlämnande som följer av rambeslutet är avskaffande av dubbel straffbarhet ett naturligt och konsekvent inslag. Argumenten för bibehållande av krav på dubbel straffbarhet får i det sammanhanget inte samma betydelse som vid utlämning. Enligt regeringens bedömning är därmed skälen för avskaffande i vissa fall av kravet på dubbel straffbarhet för överlämnande enligt den europeiska arresteringsordern starkare än de som talar för att behålla ett sådant krav. Borttagandet av kravet på dubbel straffbarhet innebär i praktiken att det är den utfärdande statens straffrättsliga definition av brottet som skall tillämpas. Därigenom förenklas förfarandet genom att någon bedömning inte krävs av om den Prop. 2003/04:7 aktuella gärningen motsvarar ett brott i den verkställande staten. viktigare är att en person som är eftersökt för grova brott inte undgår lagföring eller straff på grund av att medlemsstaternas kriminalisering av brotten i listan skiljer sig åt. Avskaffandet av dubbel straffbarhet är dock förbehållet brott i listan som har fängelse i straffskalan i den utfärdande staten. Det innebär att avskaffandet kommer att avse gärningar som enligt strafflagstiftningen i medlemsstaterna motsvarar typiskt sett grov brottslighet. kan det konstateras att borttagandet i vissa fall av kravet på dubbel straffbarhet inte bör innebära så stora förändringar i sak. Det kan också ifrågasättas varför en medlemsstat skall kunna vägra överlämna en eftersökt person bara för att en annan medlemsstat har kriminaliserat vissa gärningar på ett delvis annorlunda sätt. Skillnaden i kriminalisering kan förklaras av att olika länder har olika behov, beroende på t.ex. att en viss typ av brottslighet är vanlig i det landet. Skillnaden kan också vara närmast lagteknisk till sin natur, t.ex. att ansvaret för försök och förberedelse till ett visst brott har olika utformning i olika medlemsstater. Det gäller bl.a. brottet deltagande i en kriminell organisation, som finns i den s.k. listan. Deltagande i en sådan organisation kan t.ex. vara förberedelse eller försök till ett grovt brott enligt svensk rätt, medan det i andra länder betecknas som ett självständigt brott. De brott som finns på den s.k. listan är typiskt sett sådana att de är kriminaliserade i EU:s medlemsstater. Det innebär inte att varje brott i listan motsvarar ett brott enligt svensk lag. Det finns, som har påpekat, undantag, t.ex. deltagande i en kriminell organisation. Det betyder att det i enskilda fall teoretiskt kan förekomma att en gärning som motsvaras av ett brott på listan inte är kriminaliserad enligt svensk rätt. Det bör i detta sammanhang klargöras att avskaffandet av krav på dubbel straffbarhet inte innebär att varje gärning som kan hänföras till listan utan vidare skall medföra överlämnande. Rambeslutet hindrar inte en medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier. Det innebär för svensk del att t.ex. gärningar som en utfärdande rättslig myndighet betecknar som deltagande i en kriminell organisation eller rasism eller främlingsfientlighet inte kan medföra överlämnande om gärningen är sådan att den skyddas av grundlagen och därför är straffri enligt svensk rätt. Regeringen konstaterar att en naturlig konsekvens av detta resonemangen vore att, i likhet med vad som gäller inom , inte ställa något krav på dubbel straffbarhet för överlämnande. Något principiellt hinder mot detta finns inte. innebär rambeslutet ett förhållandevis stort steg i fråga om avskaffande av krav på dubbel straffbarhet. Krav på dubbel straffbarhet har varit en grundläggande förutsättning vid utlämning till utomnordiska stater. Enligt regeringens mening framstår det mot den bakgrunden som lämpligt att åtminstone inledningsvis begränsa det område inom vilket något sådant krav inte ställs upp. Av samma skäl framstår brotten i listan, som typiskt sett är grova, som en lämplig avgränsning i detta avseende. Det bör därför framgå av lagen att en uppgift från den utfärdande rättsliga myndigheten om att en gärning omfattas av listan skall medföra att någon prövning inte skall ske av om det finns dubbel straffbarhet. Att en gärning omfattas av listan innebär också att gärningen kan leda till en frihetsberövande påföljd i den utfärdande medlems- staten. Om den utfärdande rättsliga myndigheten gör gällande att en gärning motsvarar ett visst brott i listan skall en sådan uppgift godtas utan någon särskild prövning. Regeringen anser vidare att det, i de fall där det inte görs gällande att en gärning motsvarar ett brott i listan, av lagen bör framgå att överlämnande får ske endast om gärningen motsvarar brott enligt svensk lag och om gärningen enligt lagen i den utfärdande medlemsstaten kan medföra en frihetsberövande påföljd . vad som gäller vid utlämning till utomnordiska stater saknar det alltså helt betydelse vilken straffskala som enligt svensk lag gäller för Det bör vidare framgå av lagen att överlämnande för verkställighet av straff oavsett om gärningen är ett list- brott eller inte förutsätter att den eftersökte har dömts till fängelse eller en annan frihetsberövande påföljd eller mer. Enligt artikel 4.1 i rambeslutet får överlämnande inte vägras med hänvisning till att det inte finns dubbel straffbarhet i den meningen att den verkställande medlemsstatens lagstiftning inte föreskriver samma typ av skatter eller avgifter eller att den inte innehåller samma slags bestäm- melser om skatter och andra avgifter, tullar och valutatransaktioner (s.k. fiskaliska brott) som den utfärdande medlemsstatens lagstiftning. Artikeln motsvarar i allt väsentligt artikel 2 i det andra tilläggsprotokollet till utlämningskonvention (SÖ 1979:13). tillträde till detta protokoll ansågs utlämningslagens krav på dubbel straffbarhet vara förenligt med protokollets bestämmelse om fiskaliska brott (prop. 1978/79:80 s. 10 ff.). Även den nya lagens bestämmelse om krav på dubbel straffbarhet bör medge överlämnande utan hinder av att svensk lagstiftning inte föreskriver samma typ av skatter eller avgifter eller att den inte innehåller samma slags bestäm- melser om skatter och andra avgifter, tullar och valutatransaktioner som lagstiftningen i den utfärdande medlemsstaten. Rambeslutet omfattar enligt sin lydelse inte överlämnande för gärningar som i fråga om svårhet eller när det gäller en utdömd påföljd, i fråga om påföljdens längd, inte uppfyller rambeslutets krav. Vid utlämning är dock detta möjligt genom s.k. accessorisk utlämning (4 § andra stycket otillfredsställande att accessoriskt överlämnande inte regleras i Om accessoriskt överlämnande inte införs kommer överlämnande att kunna ske endast för gärningar som är av sådan svårhet eller för påföljder som är av sådan längd att de uppfyller rambeslutets krav i dessa avseenden. Om den eftersökte är misstänkt även för annan brottslighet som alltså inte uppfyller dessa krav kommer den utfärdande medlemsstaten att vara förhindrad att lagföra eller straffa den som har överlämnats för sådan brottslighet (jfr dock artikel 27). kan få till konsekvens att den som överlämnas enligt en arresteringsorder undgår lagföring eller straffverkställighet för vissa gärningar eller vissa Det finns emellertid inte något i rambeslutet som hindrar att överlämnande sker i större utsträckning och för fler gärningar än vad Det har också inom EU påbörjats en diskussion om hur avsaknaden av en möjlighet att överlämna accessoriskt skall kunna Enligt vad som är upplyst om innehållet i de danska och finska Prop. 2003/04:7 lagarna för genomförande av rambeslutet, kommer dessa att innehålla bestämmelser om accessoriskt överlämnande. Regeringen anser mot denna bakgrund att det bör införas en möjlighet att överlämna accessoriskt, under förutsättning att det sker för gärningar som motsvarar brott enligt svensk lag. Överlämnande av svenska medborgare Rambeslutet medger inte att överlämnande vägras enbart av det skälet att den eftersökte är svensk medborgare. Så som ovan har redovisats, kan svenska medborgare utlämnas till de nordiska staterna och till EU:s medlemsstater. Utlämning av svenska medborgare till de nordiska länderna har kunnat göras . Utlämning till EU:s medlemsstater har varit möjligt då tillträdde om utlämning. Frågan om överlämnande av svenska medborgare behandlades både i samband med att tillträdde konvention (se prop. 2000/01:83 s. 30 ff ) och då rambeslutet antogs. Regeringen anförde i det senare lagstiftningsärendet följande (se prop. 2001/02:118 s. 14 f). I samband med tillträde till utlämningskonvention redovisade regeringen skäl för att tillåta utlämning av svenska medborgare till andra EU-stater (prop. 2000/01:88 s. 30 ff) Regeringen anförde: Den minskade gränskontrollen i förening med en ökad rörlighet över gränserna inom är faktorer som underlättar för den internationella brottsligheten att breda ut sig. Sannolikt är det en slump i vilket land en misstänkt person grips. Rättegångar med personer från olika länder inblandade kan också förväntas bli vanligare. En annan följd av den ökade internationella rörligheten är att begreppen medborgarskap och hemvist är lika naturligt förknippade med varandra. Att vara medborgare i en stat och ha hemvist i en annan är inte något ovanligt. Mot den nu tecknade bakgrunden ter det sig inte rimligt att en svensk medborgare som bott i en annan EU-stat och där gjort sig skyldig till brott skall kunna undvika lagföring i den staten genom att resa till . Rättigheten inom EU att bo och arbeta i ett land där man inte är medborgare bör också innebära en skyldighet att i vissa fall underkasta sig det andra landets regler och jurisdiktion. De anförda skälen är alltjämt relevanta. Skyldigheten att i fler fall än tidigare överlämna svenska medborgare, i förening med den ökade möjligheten att låta svenska medborgare och personer bosatta i verkställa straff här som har ådömts dem i utlandet, innebär för svensk del såväl fördelar som eftergifter. innebär rambeslutet i denna del att svenska åklagare ges större möjligheter att få medborgare i andra EU-stater överlämnade till . Sammantagna, och som en del av det nya system som den europeiska arresteringsordern utgör, anser regeringen att fördelarna i detta avseende överväger nackdelarna. Regeringen anser fortfarande att fördelarna med det nya systemet överväger nackdelarna. Någon generell avslagsgrund som hindrar att svenska medborgare överlämnas skall därför inte införas. Däremot kan andra hinder mot överlämnande komma att aktualiseras när en svensk medborgare begärs överlämnad, t.ex. att gärningen är preskriberad (se vidare avsnitt 7.3.4) eller att den eftersökte vill verkställa en redan utdömd påföljd i (avsnitt 7.4). Vidare innehåller den nya lagen ett absolut förbud mot överlämnande för gärningar som helt eller delvis Prop. 2003/04:7 har ägt rum i , om en sådan gärning inte är straffbar här eller om den har preskriberats enligt svensk lag (se avsnitt 7.3.4). Om utlämning av en svensk medborgare sker kan ett krav på återförande för verkställighet i av ett eventuellt kommande straff ställas upp (se avsnitt 7.5.2). 7.3Särskilt om vissa hinder mot överlämnande Den som begärs överlämnad är inte straffmyndig Regeringens förslag: Överlämnande får inte beviljas för en gärning som har ägt rum innan den eftersökte fyllt . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag, men är annorlunda formulerat. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan Frivilligorganisationernas fond för mänskliga rättigheter och har i anslutning till denna fråga ifrågasatt om medger överlämnande för lagföring av den som inte har fyllt när det inte finns dubbel straffbarhet. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 3.3 i rambeslutet får överlämnande inte ske om den eftersökte, enligt den verkställande medlemsstatens lag, på grund av sin ålder inte kan ställas till straffrättsligt ansvar för de gärningar som ligger till grund för en arresteringsorder. finns inte i utlämningskonventionerna. Enligt 8 § utlämningslagen får dock utlämning inte beviljas om detta med hänsyn till personens ungdom skulle vara uppenbart oförenligt med humanitetens krav. tvivel om att bestämmelsen innebär att en person som inte är straffmyndig enligt svensk lag inte skulle utlämnas. en bestämmelse bör tas in i den nya lagen om att överlämnande inte får