prop · GQ0376 · 2003-03-11 00:00:00 — 1973:30 s. 72 och NJA 2001 s. 54). Den generellt avfattade bestämmelsen i reglerar således frågan om vem som skall ombesörja översättning av en handling. Avgörande är en behovsprövning som domstolen måste göra i varje enskilt fall. Regeringen anser inte att det finns något behov av en särskild regel för den internationella bevisupptagningen i dessa fall. 6.1.6Kostnader för yttranden av experter Regeringens bedömning: Några kompletterande bestämmelser om kostnader för yttranden av experter behövs inte. Promemorian behandlade inte denna fråga. Remissinstanserna: har förordat att det bör införas kompletterande bestämmelser rörande kostnader för yttrande av expert. Skälen för regeringens bedömning: Huvudregeln enligt artikel 18.1 i förordningen är att en domstol i en medlemsstat inte får begära ersättning för avgifter och kostnader. Enligt artikel 18.2 får dock den anmodade domstolen begära ersättning av den ansökande domstolen för kostnader för bl.a. experter. Frågan om parternas skyldighet att bära dessa kostnader regleras av lagen i den medlemsstat där den ansökande domstolen är belägen. Artikel 18.3 reglerar vissa ytterligare frågor om kostnader för yttranden av experter. Dessa expertyttranden motsvarar sådana sakkunnigutlåtanden som regleras i 40 kap. . Den anmodade domstolen får begära att den ansökande domstolen ställer säkerhet eller utger förskott för de begärda kostnaderna. föreskrivs i lagen i den medlemsstat där den ansökande domstolen är Prop. 2002/03:76 belägen skall säkerheten ställas eller förskottet utges av parterna. Om en svensk domstol begär att en expert skall höras vid t.ex. en fransk domstol får således den franska domstolen med stöd av artikel 18.2 och 18.3 i förordningen begära att den svenska domstolen skall ställa säkerhet eller utge förskott för ersättning till experten. En anledning till en sådan begäran från den franska domstolen kan vara att experten i kräver betalt i förskott innan arbetet inleds. Säkerheten skall ställas eller förskottet utges av de svenska parterna om det föreskrivs av svensk rätt. Som redogjorts för ovan (avsnitt 6.1.5) är det normalt bestämmelser som är tillämpliga för den svenska domstolens handläggning. Frågan om vem som skall betala ersättning till en av rätten utsedd sakkunnig som har gett utlåtande regleras för svenskt vidkommande av 40 kap. 17 § . Ersättning kan antingen utges av ena parten eller av parterna solidariskt. En sakkunnig är berättigad till förskott efter en skälighetsprövning av rätten (40 kap. 18 § ). Den eller de som skall svara för ersättning till den sakkunnige är också skyldig att betala förskottet. Bestämmelserna i 40 kap. bör utan olägenheter kunna tillämpas i de fall frågor om ersättning till sakkunniga som hörs vid utländsk domstol uppkommer. Det finns således inget behov av några särskilda kompletterande bestämmelser rörande parts eller det allmännas ansvar för kostnader för yttrande av experter eller förskottsbetalning. Regeringens förslag: Samtliga tingsrätter skall vara behöriga att verkställa en framställning om bevisupptagning åt en utländsk domstol. Motsvarande regler som finns lag om bevisupptagning åt utländsk domstol skall införas för den lokala behörigheten. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar har framfört synpunkter på en av de föreslagna behörighetsreglerna för svensk tingsrätt. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 2 i bevisupptagningsförordningen skall varje medlemsstat upprätta en förteckning över de domstolar som är behöriga att ta upp bevis enligt förordningen. Det skall också anges vilka territoriella behörighetsområden dessa domstolar har. En tänkbar lösning vore att låta endast en eller ett begränsat antal domstolar vara behöriga att verkställa en bevisupptagning i på begäran av en domstol i en annan medlemsstat. För detta talar att antalet framställningar inledningsvis sannolikt inte kommer att vara så stort. Som en jämförelse kan nämnas att det kom in 81 framställningar om bevisupptagning åt utländsk domstol till . Utgångspunkten bör dock vara att den som skall höras kan höras vid en domstol i dess närhet. På samma sätt som enligt regleringen lag om bevisupptagning åt utländsk domstol är det därför lämpligt att samtliga tingsrätter är behöriga att ta upp bevisning på begäran av en domstol i en annan medlemsstat. Som framhållits tidigare (avsnitt 6.1.1) kan det i vissa fall bli aktuellt för andra domstolar än de allmänna att tillämpa förordningen och begära bevisupptagning. När det är fråga om att verkställa bevisupptagning åt utländsk domstol saknas dock skäl att ge andra domstolar än tingsrätterna behörighet. När det gäller den lokala behörigheten vid begäran om bevisupptagning i innebär den nuvarande regleringen lag i korthet följande. Om bevisupptagningen är hänförlig till en fysisk person är den tingsrätt behörig inom vars område personen ifråga har sitt hemvist eller någon tid uppehåller sig. Men om den som skall höras samtycker till att höras vid en annan tingsrätt är detta också möjligt. Om bevisupptagningen avser syn på fastighet eller på ett annat föremål som inte lämpligen kan flyttas är den tingsrätt behörig inom vars område fastigheten eller föremålet finns. Behörighetsreglerna var i huvudsak desamma i den lag som föregick lag. Promemorians förslag till behörighetsregel ansluter sig nära till bestämmelserna lag. Huvudregeln är att behörigheten avgörs av var den som skall höras har sitt hemvist. För de fall personen inte har sitt hemvist i eller bor på annan plats, t.ex. för studier, är det ändamålsenligt att tingsrätten på den ort där han eller hon uppehåller sig är behörig att verkställa bevisupptagningen. Det bör dock inte vara tillräckligt för att grunda behörighet att man endast tillfälligtvis uppehåller sig på en viss plats, t.ex. för ett besök . har ansett att rekvisitet uppehåller sig är vagt och svårtillämpat samt framhållit att det är angeläget att hitta mer handfasta rekvisit för behörigheten när bevisupptagningen inte längre skall förmedlas av ett centralt organ. Tingsrätten har därvid pekat på bestämmelser i där det avgörande vid prövningen av behörighetsfrågan synes vara uppehållelseorten vid prövningstillfället. I 10 kap. 1 § femte stycket finns det en särskild behörighetsregel för dem som saknar känt hemvist, s.k. vagabondforum. Enligt den regleringen är vistelseort tillräckligt för att grunda behörighet och något krav på att vistelsen skall ha ägt rum uppställs inte. Bestämmelserna i 19 kap. 1 § andra stycket innebär, för det fall det är ovisst var ett brott förövades, att den tingsrätt där den misstänkte uppehåller sig är behörig. Inte heller den regleringen innebär något krav på att vistelsen skall ha ägt rum . Enligt tredje stycket i samma paragraf kan en tingsrätt under vissa förutsättningar vara behörig om den misstänkte mera varaktigt uppehåller sig inom tingsrättens behörighetsområde. Vistelse på en ort där man inte har hemvist bör som redan framhållits ha en viss varaktighet för att grunda behörighet. Den i promemorian föreslagna lokutionen uppehåller sig ger uttryck för en Av bestämmelserna i är det enligt Prop. 2002/03:76 regeringens mening endast 19 kap. 1 § tredje stycket som skulle kunna vara ett alternativ till promemorians förslag. Övervägande skäl talar emellertid för att välja den lokution som finns lag och som gäller vid bevisupptagning åt utländsk domstol. Det finns inte något som talar för att den inte har varit ändamålsenlig eller att den skulle ha blivit föråldrad. Att rekvisitet är något vagt bör, enligt regeringens mening, inte leda till några tillämpningsproblem. 6.2.2Närvaro och deltagande från den andra medlemsstaten Regeringens bedömning: Det behövs inga kompletterande bestämmelser om rätt att närvara eller deltaga för parter, ombud eller företrädare för den utländska domstolen. Inte heller behövs det några kompletterande bestämmelser om svenska domstolars rätt att ställa upp villkor för deltagande av parter, ombud eller företrädare för den utländska domstolen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inte någon remissinstans har givit uttryck för någon annan bedömning. Skälen för regeringens bedömning: En part från en annan medlemsstat och dennes ombud får närvara vid bevisupptagning i om det är föreskrivet i lagstiftningen i den medlemsstaten. Vidare får en företrädare för en utländsk domstol närvara om det är förenligt med lagstiftningen i den medlemsstat där den domstolen är belägen. Avgörande för om närvarorätt föreligger eller inte är således innehållet i lagstiftningen i den aktuella medlemsstaten. Eftersom bevisupptagning i sker i enlighet med lagstiftningen i är de svenska reglerna (36 kap. 18 § ) om en eventuell inskränkning i en parts närvarorätt p.g.a. välgrundad rädsla tillämpliga (jfr ovan avsnitt 6.1.2). Den svenska domstolen har enligt förordningen rätt att fastställa villkor för ett eventuellt deltagande. Deltagandet avser i första hand möjligheten att få ställa frågor. De eventuella villkoren skall enligt artiklarna 11.3, 12.4 och 10 uppställas i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstat där den anmodade domstolen är belägen. Det är alltså svensk rätt som anger gränserna för dessa villkor. En svensk domstol som ställer upp villkor för rätten att delta får således inte ställa villkor som avviker från vad som skulle gälla vid en bevisupptagning i en svensk process. Det finns inte någon anledning att närmare reglera vilka villkor som får ställas upp av de svenska domstolarna. Att bevisupptagningen sker enligt svensk lagstiftning följer av artikel 10.2 i förordningen och behöver inte föreskrivas genom villkor. Eftersom förordningen självständigt reglerar rätten att närvara och delta vid bevisupptagning i behövs inte några kompletterande bestämmelser. Lagval och begäran om ett särskilt tillvägagångssätt Regeringens bedömning: Det finns inte något behov av kompletterande bestämmelser om hanteringen av en begäran om ett särskilt tillvägagångssätt vid bevisupptagning i . Svenska domstolar skall vid verkställigheten av en framställning om bevisupptagning enligt förordningen tillämpa svensk rätt. Något behov av kompletterande bestämmelser om detta finns inte. Regeringens förslag: Det behövs en kompletterande bestämmelse som anger att det är bestämmelser om bevisupptagning utom huvudförhandling som skall tillämpas. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Dock föreslogs det inte i promemorian någon reglering av vilka svenska bestämmelser som skall tillämpas vid bevisupptagning i . Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot bedömningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning: En anmodad domstol skall enligt artikel 10 i förordningen verkställa en framställning om bevisupptagning enligt lagstiftningen i den medlemsstat där domstolen är belägen. En utländsk domstol som önskar hjälp av en svensk domstol får således acceptera att bevisupptagningen kommer att ske i enlighet med vad som gäller i . Förordningen reglerar uttömmande vilket lands lag som skall tillämpas vid verkställandet av en framställning om bevisupptagning. Det är dock inte helt klart vilka svenska bestämmelser som skall tillämpas. lag om bevisupptagning åt utländsk domstol sägs att domstolen vid verkställigheten skall tillämpa de regler som gäller för bevisupptagning utom huvudförhandling. Detsamma bör gälla i dessa fall. För att tydliggöra vilka regler som avses med begreppet svensk lagstiftning enligt förordningen bör därför alltså den kompletterande lagen innehålla en bestämmelse som anger att regler om bevisupptagning utom huvudförhandling skall tillämpas. Dessa bestämmelser återfinns i 35 kap. 811 §§ . Det finns enligt förordningen en möjlighet att begära att ett särskilt tillvägagångssätt används. En utländsk domstol kan således begära att t.ex. en viss vittnesed skall förestavas i stället för den som följer av 36 kap. 11 § . Enligt förordningen är domstolen skyldig att tillmötesgå en sådan begäran om det inte är oförenligt med den egna lagstiftningen eller om förfarandet skulle innebära betydande praktiska svårigheter för domstolen. En begäran om att av en viss vittnesed skall användas skall således normalt tillmötesgås. Några kompletterande bestämmelser rörande tillmötesgående av begäran om särskilt tillvägagångssätt behövs inte eftersom frågan är självständigt reglerad i förordningen. Förordningen innehåller vissa bestämmelser som kan betecknas som handläggningsregler, bl.a. rörande tidsfrister och underrättelse till parter. Dessa bestämmelser skall givetvis tillämpas utan hinder av hänvisningen till regler om bevisupptagning utom huvudförhandling. I den mån konkurrens skulle uppstå har förordningens bestämmelser företräde enligt allmänna EG-rättsliga principer. Detta bör framgå av Prop. 2002/03:76 lagtexten. Regeringens bedömning: Det behövs inte några kompletterande bestämmelser om förutsättningarna för direkt bevisupptagning i . Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inte någon remissinstans har givit uttryck för någon annan bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Möjligheten för en utländsk domstol att begära att själv få verkställa en bevisupptagning i är självständigt reglerad i förordningen. Också förutsättningarna för att vägra direkt verkställighet är självständigt reglerade i förordningen. Den behöriga myndigheten i det land där bevisupptagningen skall äga rum har rätt att ställa upp villkor för att den direkta bevisupptagningen skall accepteras. Exempel på ett sådant villkor är att en svensk domare skall närvara vid den direkta bevisupptagningen. Frågan om vilka villkor som får ställas upp är inte reglerad i förordningen. Det står medlemsstaterna fritt att, i enlighet med lagstiftningen i den egna staten, ställa upp de villkor som bedöms erforderliga. På samma sätt som det saknas anledning att närmare reglera vilka villkor som en svensk domstol får föreskriva beträffande utländskt deltagande saknas det anledning att bestämma vilka villkor den behöriga svenska myndigheten får ställa upp för att direkt bevisupptagning skall accepteras (jfr ovan avsnitt 6.2.2). Sammanfattningsvis behövs det inte några kompletterande bestämmelser rörande förutsättningarna för direkt bevisupptagning i . 6.2.5Ersättning till den som hörs Regeringens bedömning: Några kompletterande bestämmelser om ersättning till den som hörs behövs inte. Promemorian behandlade inte denna fråga. Remissinstanserna: Hovrätten över och har anfört att det bör införas en kompletterande bestämmelse som anger att ersättning till någon som hörts på begäran av utländsk domstol och som inte är part skall stanna på den svenska staten. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 18.1 i förordningen anger att en domstol som verkställt en framställning om bevisupptagning inte får begära ersättning för avgifter och kostnader. Det råder således som huvudregel ett generellt förbud mot att återkräva avgifter och kostnader. Anledningen till detta är en önskan att undvika överföring mellan stater av kostnader för bl.a. vittnesersättning. Det är således förbjudet för en medlemsstat att av en annan Prop. 2002/03:76 medlemsstat återkräva ersättning som betalats ut till ett vittne. helt klart hur förbudet i förordningen skall tolkas när det gäller eventuella återkrav i förhållande till part. Det är inte uteslutet att tolka förordningen så att den anmodade domstolen skulle kunna besluta att den part som har åberopat ett vittnesförhör skall stå för vittnets kostnader för förlorad arbetsförtjänst och för resa och uppehälle, när sådana har uppstått. Detta framstår emellertid som opraktiskt från flera synpunkter. Lagstiftningen om rättegångskostnader som gäller vid den ansökande domstolen kan skilja sig från lagstiftningen i den stat där den anmodade domstolen finns. Vidare är förhållanden om eventuell rättshjälp okända för den anmodade domstolen. En ordning där det är möjligt för den anmodade domstolen att kräva ersättning från en part i en annan medlemsstat skulle därmed leda till sådana olägenheter som man velat undvika. Vi anser därför att förordningen bör tolkas på det sättet att artikel 18.1 reglerar frågan om möjligheter för en svensk domstol att förordna om ersättning för kostnader för bevisupptagning både i förhållande till andra medlemsstater och till parter i det utländska målet. Förordningen får således anses innehålla en självständig reglering av den innebörden att i normalfallet skall ersättning till den som hörs vid en svensk domstol stanna på den svenska staten. Något behov av en kompletterande eller förtydligande regel finns inte. Med denna tolkning av förbudet är det inte heller möjligt att ha en kompletterande reglering. Det förhållandet att 9 § lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol innehåller en bestämmelse som säger att ersättning till den som, utan att vara part, inställt sig vid rätten skall stanna på den svenska staten ändrar inte den bedömningen. lag är avsedd att vara heltäckande och kompletterar inte något direkt tillämpligt internationellt instrument. Regeringens bedömning: Det behövs inga kompletterande regler om användning av video- och telefonkonferens. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inte någon remissinstans har givit uttryck för någon annan bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Förordningen anger att den ansökande domstolen får begära att kommunikationsteknik i form av telefonförhör eller videokonferens skall användas. skall enligt förordningen tillmötesgås om detta inte är oförenligt med lagstiftningen i den medlemsstat där den anmodade domstolen är belägen eller om det innebär betydande praktiska svårigheter. Också beträffande direkt bevisupptagning nämns användningen av video- och telefonkonferenser. Det centrala organet skall vid framställningar om direkt bevisupptagning uppmuntra användningen av I nationella förhållanden är det möjligt att under vissa förutsättningar ta upp muntlig bevisning genom telefonförhör. försöksperiod infördes permanenta regler i samband med Prop. 2002/03:76 tingsrättsreform. Det finns inga svenska regler om användning av telefonförhör i internationella förhållanden på det privaträttsliga området. hållning har varit att det inte anses vara myndighetsutövning att en stat håller telefonförhör med en person på vårt territorium. Detta synsätt delar med några stater. Dessa stater tillåter också att svenska domstolar håller telefonförhör med personer som befinner sig på deras territorium. Andra stater ser det som myndighetsutövning att håller telefonförhör med personer på deras territorium och detta oavsett personens nationalitet (se prop. 1999/2000:61, s. 113). Enligt förordningen kan svenska domstolar således begära att telefonkonferens skall användas både vid bevisupptagning vid utländsk domstol och vid direkt bevisupptagning utomlands. Vidare kan svenska domstolar tillmötesgå begäran om användning av telefonkonferens vid bevisupptagning åt utländsk domstol eftersom detta inte är oförenligt med svensk lagstiftning och i de flesta fall inte innebär några betydande praktiska svårigheter. är det även möjligt för ett stort antal domstolar att använda sig av videokonferens. Dessa domstolar har därmed möjlighet att begära användande av videokonferens vid bevisupptagning i en annan medlemsstat. De kan också tillmötesgå en begäran om användande av videokonferens vid bevisupptagning i om detta inte innebär tekniska komplikationer. Ett förslag om permanentning av denna ordning bereds inom . Det kan antas att det kommer att vara möjligt för samtliga domstolar i att begära användning av videokonferens vid bevisupptagning utomlands. Därmed kommer det sannolikt också att bli möjligt för alla svenska domstolar att tillmötesgå begäran om bevisupptagning genom videokonferens. Att inte alla svenska tingsrätter har möjlighet att använda videokonferens torde i många fall kunna lösas genom de flexibla behörighetsreglerna som medger att en person hörs vid en tingsrätt som har sådan möjlighet (se avsnitt 6.2.1). Sammanfattningsvis kan det konstateras att regleringen rörande användande av video- och telefonkonferens inte behöver några kompletterande bestämmelser eftersom frågan är självständigt reglerad i förordningen. Regeringens bedömning: bör utses till centralt organ enligt förordningen med uppgift att ge information till domstolarna, söka lösningar på uppkommande svårigheter samt i undantagsfall vidarebefordra framställningar till behörig domstol. Det centrala organet bör också fatta beslut i fråga om framställningar från en annan medlemsstat om direkt bevisupptagning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inte någon remissinstans har givit uttryck för Prop. 2002/03:76 någon annan bedömning. Skälen för regeringens bedömning: är svenskt centralorgan för rättsligt samarbete rörande bland annat delgivning och bevisupptagning. är således central enhet enligt bestämmelser i rådets förordning (EG) nr 1348/2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. För del bör således utses till centralt organ enligt artikel 3 i bevisupptagningsförordningen med uppgift att ge information till domstolarna rörande förordningen och söka lösningar på uppkommande svårigheter samt i undantagsfall vidarebefordra framställningar till behörig domstol. Enligt förordningen kan medlemsstaterna välja mellan att utse det centrala organet eller någon eller några andra myndigheter att fatta beslut i fråga om framställningar om direkt bevisupptagning. En framställning om direkt bevisupptagning kan endast vägras på vissa i förordningen närmare angivna skäl. Den myndighet som mottar en framställning om direkt bevisupptagning kan uppställa villkor för hur den direkta bevisupptagningen skall ske. Som exempel på ett sådant villkor anges i förordningen att det kan utses en domstol som skall delta vid bevisupptagningen. Det skulle i och för sig kunna övervägas att utse någon eller några domstolar till den eller de myndigheter som skall behandla framställningar om direkt bevisupptagning. Det kan dock antas att antalet framställningar åtminstone initialt kommer att vara lågt och att de ställningstaganden som behöver göras närmast är av principiell natur. Exempel på sådana ställningstaganden är om det skall godtas att en utländsk domstol kommer hit och tar upp bevisning direkt och om det i så fall kan säkerställas att inte vittnets rättigheter kränks. Övervägande skäl talar för att det bör vara som i egenskap av centralt organ fattar beslut i fråga om framställningar om direkt bevisupptagning. Sätt för mottagande av framställningar och Regeringens bedömning: Framställningar och meddelanden bör kunna tas emot genom post, bud, telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inte någon remissinstans har givit uttryck för någon annan bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Medlemsstaterna skall enligt förordningen ange de sätt som de kan motta framställningar och andra De svenska domstolarna har rutiner för mottagande av försändelser genom post, bud och telefax varför dessa sätt bör accepteras. De flesta domstolar har också möjlighet att ta emot handlingar på För att detta skall godtas bör det dock krävas en överenskommelse i det enskilda fallet. Samma ställningstagande har Prop. 2002/03:76 gjorts beträffande EG:s delgivningsförordning och internationell rättslig hjälp i brottmål, se 3 § tillkännagivande (2001:352) om rådets förordning (EG) nr 1348/2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur samt 2 kap. 4 § i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. 6.6Språk som godtas för framställningar och meddelanden Regeringens bedömning: bör godta framställningar och meddelanden på svenska och engelska.