prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — informerats om tidpunkt och plats för rättegången, får beviljas endast om den utfärdande myndigheten lämnar garantier för att den eftersökte kommer att ges möjlighet till en förnyad prövning i den utfärdande medlemsstaten och att där bli dömd efter en rättegång vid vilken han eller hon har möjlighet att närvara. Frågan om garantier vid utevarodom behandlas i avsnitt 7.5.1. Paragrafen motsvarar artikel 5.1 i rambeslutet. Den utfärdande myndigheten skall i arresteringsordern ange om den eftersökte har dömts i sin utevaro och om han eller hon har varit kallad till rättegången (se ruta (d) i bilaga 2). Om den eftersökte har dömts i sin utevaro utan att ha kallats personligen eller på annat sätt informerats om tidpunkt och plats för rättegången, kan den utfärdande myndigheten redan i arresteringsordern lämna garantier om att den eftersökte har rätt till en ny prövning. Om sådana garantier uppfyller lagens krav på förnyad prövning och därmed rätt för den eftersökte att närvara vid prövningen, bör i allmänhet inte krävas att den utfärdande myndigheten bekräftar garantin. Om däremot garantier saknas eller om den garanti som lämnas är oklar eller otillräcklig, skall åklagaren uppmana den utfärdande myndigheten att lämna garantier (jfr 4 kap. 2 §). Det kan i vissa fall vara lämpligt att åklagaren underrättar den utfärdande myndigheten om vilken garanti som krävs för att överlämnande skall beviljas. När rätten beslutar om överlämnande skall det av beslutet framgå att det är en förutsättning för beslutet att rätten till en förnyad prövning enligt de lämnade garantierna kommer att uppfyllas (5 kap. 6 §). Det skall framgå av rättens beslut vilka garantier som har lämnats. 2 § Överlämnande av en svensk medborgare för lagföring får, om han eller hon begär att verkställighet av en efter överlämnandet ådömd frihetsberövande påföljd skall ske i , beviljas endast om den utfärdande myndigheten lämnar garantier för att den eftersökte kommer att återföras till för sådan verkställighet. Överlämnande av en svensk medborgare som vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i den utfärdande medlems- staten får dock beviljas utan sådana garantier som sägs i första stycket, såvida det inte med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att verk- ställigheten sker i . Frågan om garantier om återförande av dömda personer behandlas i avsnitt 7.5.2. Paragrafen, som har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter, motsvarar artikel 5.3 i rambeslutet. Enligt första stycket får överlämnande för lagföring av en svensk medborgare, som begär att efter avslutad lagföring få återföras till för att här verkställa en frihetsberövande påföljd, ske endast om den utfärdande myndigheten lämnar garantier om att sådant återförande kommer att ske. I andra stycket finns undantag till huvudregeln i första stycket. Undantaget motsvarar i huvudsak undantaget i 2 kap. 6 § andra stycket, se kommentaren till den bestämmelsen. När en svensk medborgare begärs överlämnad för lagföring skall åklagaren, i likhet med vad som gäller när en svensk medborgare begärs överlämnad för straffverkställighet, klargöra om den eftersökte vill ett eventuellt fängelsestraff eller en annan frihetsberövande Prop. I motsats till verkställighetsfallet är det vid denna tidpunkt inte känt vilken påföljd om någon som kommer att dömas Även i detta fall skall den eftersökte givetvis informeras om konse- kvenserna av om återförande sker. Bestämmelser om information till den eftersökte och om formerna för upptagande av en begäran om verkställighet i meddelas i förordning och i föreskrifter. Om den utfärdande myndigheten inte har lämnat garantier eller om det har lämnats garantier som bedöms inte vara tillräckliga, skall åklagaren uppmana myndigheten att lämna nödvändiga garantier. Det kan i vissa fall vara lämpligt att åklagaren underrättar den utfärdande myndigheten om vilken garanti som krävs för att överlämnande skall beviljas. Åklagaren bör även upplysa den utfärdande myndigheten om att verkställigheten i kommer att ske med tillämpning av svenska bestämmelser (se 7 kap.). När rätten beslutar om överlämnande skall det av beslutet framgå att det är en förutsättning för beslutet att återförande enligt de lämnade garantierna uppfylls (5 kap. 6 §). Det skall framgå av rättens beslut vilka garantier som har lämnats. Det inledande förfarandet vid överlämnande arresteringsorder får översändas genom Schengens informationssystem (SIS) eller genom ett annat system för eftersökning av personer som är misstänkta för brott. Om det är känt att den som eftersöks enligt en arresteringsorder befinner sig på en viss plats i , får arresteringsordern skickas direkt till behörig åklagare. Detta skall ske skriftligen genom post, bud Efter överenskommelse i det enskilda fallet får dock översändandet ske på annat sätt. Riksåklagaren bestämmer vilka åklagare som är behöriga att handlägga ärenden enligt denna lag. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 8.2, anger hur en arresteringsorder skall översändas för att ett ärende om överlämnande skall inledas i Paragrafen motsvarar artiklarna 9 och 10.23 i rambeslutet. En arresteringsorder får enligt paragrafens första stycke översändas genom att den eftersökta personen registreras i Schengens informations- system (SIS) som efterlyst för överlämnande enligt en arresteringsorder. Även och Europeiska rättsliga nätverkets tjänster kan i vissa fall användas för att sända över en arresteringsorder. En arresteringsorder får enligt det andra stycket skickas direkt till behörig åklagare, om det är känt var den eftersökte befinner sig. arresteringsordern skickas direkt till en åklagare skall detta ske skriftligen genom post, bud eller telefax. Efter överenskommelse i det enskilda fallet får det ske på annat sätt, t.ex. genom e-post. överenskommelse träffas mellan de berörda myndigheterna. Enligt paragrafens tredje stycke bestämmer Riksåklagaren vilka åklagare som är behöriga att handlägga ärenden enligt den nya lagen. 2 § En arresteringsorder skall vara skriven på svenska, danska, norska eller engelska eller vara åtföljd av en översättning till något av dessa språk, samt i övrigt till form och innehåll vara sådan som anges i 1 kap. När en begäran till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande, skall åklagaren ge den utfärdande myndigheten möjlighet att inkomma med komplettering. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 8.3, anger vilka krav som skall ställas på innehållet i en arresteringsorder samt de åtgärder som skall vidtas för att den utfärdande myndigheten skall ges möjlighet att komplettera en ofullständig eller bristfällig framställning. motsvarar artiklarna 8 och 15.2 i rambeslutet. I första stycket anges att en arresteringsorder skall vara skriven på svenska, danska, norska eller engelska eller översatt till något av dessa språk samt att den i övrigt till form eller innehåll skall vara sådan som anges i 1 kap. 4 §. Språkkravet hänför sig till de uppgifter som i enlighet med artikel 8 i rambeslutet skall vara intagna i formuläret (se även avsnitt 14). Enligt andra stycket skall åklagaren begära komplettering, om en begäran till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om Med de relativt korta tidsfrister som uppställs i rambeslutet är det avgörande att en arresteringsorder låter sig bedömas utan omfattande utredning och efterforskning från åklagaren. också av rambeslutet att en arresteringsorder skall innehålla viss information, vara avfattad på visst sätt och på det eller de språk som den verkställande medlemsstaten har förklarat sig godta. hänseenden skall därför åtgärdas av den utfärdande myndigheten. Innebörden av vad som är en väsentlig olägenhet får bedömas från fall Det ligger i allmänhet i den utfärdanden myndighetens intresse att möjligt tillhandahålla de uppgifter som den verkställande myndigheten anser sig behöva. Om en arresteringsorder inte är skriven på eller översatt till svenska, danska, norska eller engelska skall en översättning alltid infordras, även om den handläggande åklagaren anser sig förstå och behärska det språk arresteringsordern är skriven på. bör en bristfällig översättning inte accepteras om det därigenom uppstår osäkerhet i något avgörande hänseende. Det bör då klargöras och i vart fall antecknas i ärendet vad som gäller. Om den information som lämnas i en arresteringsorder är ofullständig bör kompletterande uppgifter I artikel 15.2 anges att komplettering får begäras främst i frågor som rör artiklarna 35 och 8, dvs. avslagsgrunder, garantier och arresteringsorderns innehåll och form. Detta hindrar givetvis inte att även annan information som har betydelse för prövningen infordras. Komplettering bör begäras så snart en oklarhet uppkommer. bör kompletteringen ges in skriftligen. Om den uppgift som saknas kan inhämtas genom ett telefonsamtal eller genom e-post bör det dock inte finnas något hinder mot att kompletteringen görs den vägen, förutsatt att den antecknas i ärendet. Det skall framgå av en begäran om komplettering när kompletteringen skall vara inkommen och att en arresteringsorder kan komma att prövas i befintligt skick om komplettering inte sker. Tiden för komplettering skall bestämmas med beaktande av bl.a. om den eftersökte är frihetsberövad och hur som återstår innan arresteringsordern skall vara prövad. begäras inom någon eller . Att åklagaren vid bristande uppfyllelse av ett föreläggande själv kan avslå framställningen framgår av 5 kap. 1 §. 3 § Om en arresteringsorder har skickats direkt enligt 1 § eller om det på annat sätt framkommer att den som eftersöks enligt en arresteringsorder befinner sig på en viss plats i , skall åklagaren utreda om det finns förutsättningar för överlämnande från . När den som begärs överlämnad för lagföring är skall det dessutom utredas om lagföringen kan ske i . Vid utredningen tillämpas bestämmelserna om förundersökning i brottmål, om inte annat sägs i denna lag. Utredningen skall bedrivas med skyndsamhet. Den tidsfrist som kan komma att gälla för tingsrätten enligt 5 kap. 3 § skall beaktas vid utredningen. I paragrafen anges bl.a. förutsättningarna för att en svensk åklagare skall inleda en utredning med anledning av en arresteringsorder. Frågan behandlas i avsnitt 8.4.1. En arresteringsorder kan skickas på de sätt som anges i 1 §, dvs. direkt eller genom t.ex. Schengens informationssystem (SIS). Enligt första stycket i förevarande paragraf skall åklagaren inleda en utredning så snart en arresteringsorder har inkommit direkt eller om den som eftersöks genom en arresteringsorder som har antecknats i SIS eller i ett annat system för efterlysning av brottsmisstänkta personer kan antas befinna sig på en viss plats i . Syftet med utredningen är främst att undersöka om det enligt 2 eller 3 kap. finns hinder mot ett överlämnande. Vidare skall utredas bl.a. om den eftersökte samtycker till överlämnande, avstår från specialitetsprincipen eller medger att vidareöverlämnande sker till en annan stat. Vid utredningen skall enligt första styckets andra mening om det gäller överlämnande för lagföring och den eftersökte är också utredas om gärningen kan lagföras i . Även i andra fall kan åklagaren ha anledning att utreda om gärningen i stället bör lagföras i . En förutsättning för lagföring i är självfallet att svensk domstol har jurisdiktion, dvs. domsrätt, över den aktuella gärningen. Enligt avslagsgrunden i 2 kap. 5 § 5 skall överlämnande inte beviljas om lagföring mot den eftersökte pågår i för samma gärning (se avsnitt 7.3.3). Enligt andra stycket skall bestämmelserna om förundersökning i brottmål tillämpas vid utredningen om inte annat följer av den nya lagen. I flertalet fall kommer endast några få av bestämmelserna om för- undersökning i brottmål att tillämpas, t.ex. reglerna i 23 kap. 4 § om objektivitet, 23 kap. 5 § om att undersöknings- ledaren skall anmäla försvararbehov till rätten, 23 kap. 613 §§ om förhör och 23 kap. 21 § om protokoll. Dessutom kan vissa bestämmelser i förundersökningskungörelsen (1947:948) och lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare bli tillämpliga. I den senare lagen tillämpas framför allt bestämmelser om vilken åklagare som skall leda förundersökningen och om underrättelser och kallelser till nära anhöriga och socialnämnden. Dessa bestämmelser, som är avsedda att ge garantier för att nödvändig hänsyn tas till den misstänktes ungdom, Prop. 2003/04:7 förutsätter i en del fall att den unge är misstänkt eller skäligen misstänkt för brott av viss svårhetsgrad. Sådana bestämmelser bör tillämpas även om lagföringen utomlands faktiskt skulle vara avslutad och ärendet således gälla överlämnande för straffverkställighet. Om arresterings- ordern avser någon som inte fyllt , bör 11 § lagen om unga lagöverträdare normalt föranleda åklagaren att begära in ett yttrande från socialnämnden. Enligt tredje stycket skall utredningen bedrivas med skyndsamhet. Åklagaren skall beakta den tidsfrist som enligt 5 kap. 3 § gäller för tingsrättens beslut. Tidpunkten för rättens beslut blir i praktiken beroende av när åklagaren anmäler ärendet för rättens prövning. I detta sammanhang bör uppmärksammas att, i händelse av att den eftersökte enligt 8 § samtycker till överlämnande, tingsrättens tidsfrist för prövning av ärendet endast är från det att samtycket lämnades. Lagens tillämpning i förhållande till och i vissa fall 4 § Har åklagaren inlett en utredning enligt 3 § på grund av en arresteringsorder som har utfärdats av en rättslig myndighet i eller får åklagaren, om den utfärdande myndigheten begär det, besluta att lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och tillämpas i stället för denna lag. I sådant fall skall arresteringsordern betraktas som en framställning om utlämning enligt den lagen. Första stycket skall inte tillämpas efter det att åklagaren enligt 5 kap. 1 § har begärt att tingsrätten prövar frågan om överlämnande. Paragrafen avser det fallet att en myndighet i eller har utfärdat en arresteringsorder. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.2. Om den utfärdande myndigheten har skickat arresteringsordern direkt till en svensk åklagare torde bestämmelsen komma att tillämpas endast undantagsvis. I den situationen får den utfärdande myndigheten förutsättas ha tagit ställning till vilket förfarande arresteringsordern eller det nordiska utlämningsförfarandet som man bedömer kommer att ge det bästa resultatet. Skulle den svenske åklagaren trots detta göra bedömningen att det nordiska utlämningsförfarandet ger det bästa resultatet för den utfärdande myndigheten, bör den utfärdande myndigheten kontaktas och samråd ske om vilket förfarande som bör tillämpas. Om den svenske åklagaren och den utfärdande myndigheten kommer fram till att det nordiska förfarandet bör tillämpas skall ärendet fortsättningsvis, efter beslut av den svenske åklagaren, handläggas enligt lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (nordiska utlämningslagen). Arresteringsordern skall då betraktas som en framställning om utlämning enligt 9 § nordiska utlämningslagen. Frågor om t.ex. tvångsmedel, utredning och beslut skall därmed behandlas enligt den lagen. Den nya lagen blir således inte tillämplig mer i ett sådant ärende. Det troligtvis vanligaste fallet kommer att vara att en utfärdande myndighet i eller har utfärdat en arresteringsorder i SIS. I den situationen kan det i allmänhet antas att den utfärdande myndigheten inte har känt till att den eftersökte kommer att anträffas i I likhet med vad som gäller i den förut beskrivna situationen bör den svenske åklagaren i ett sådant fall kontakta och samråda med den utfärdande myndigheten. Om det bedöms vara lämpligast att den nordiska utlämningslagen tillämpas, blir konsekvensen densamma som ovan har beskrivits i fråga om byte till den lagen. Det är ytterst den svenske åklagaren som avgör om en begäran om överlämnande enligt en arresteringsorder bör hanteras som ett ärende enligt den nordiska utlämningslagen. Normalt bör dock särskild hänsyn tas till den utfärdande myndighetens önskemål om vilket förfarande som skall tillämpas. Endast undantagsvis bör det kunna finnas anledning att gå emot den utfärdande myndighetens önskemål. En sådan situation kan t.ex. vara att åklagaren bedömer att ett byte av förfarande skulle medföra praktiska svårigheter eller olägenheter som inte uppväger fördelarna med bytet. Enligt paragrafens andra stycke är det inte möjligt att byta till den nordiska utlämningslagen efter det att ärendet om överlämnande har anmälts till tingsrätten för prövning enligt den nya lagen. När ärendet har framskridit så långt får de inblandade myndigheterna anses ha haft god tid på sig att bedöma vilket förfarande som är lämpligast i det enskilda fallet. Det följer redan av det första stycket att det, efter det att åklagaren fattat beslut om att den nordiska utlämningslagen skall tillämpas, inte är möjligt att återgå till den nya lagen. Frågan om vilket förfarande som skall tillämpas måste bedömas från fall till fall. Den nya lagen medger överlämnande av svenska medborgare i större utsträckning än vad som är möjligt enligt den nordiska utlämningslagen. Den nordiska utlämningslagen medger däremot i fler fall än enligt den nya lagen utlämning för brott som inte är dubbelt straffbara. Beslutsförfarandena och tvångsmedelsreglerna skiljer sig också åt mellan lagarna. Den nordiska utlämningslagen kommer utöver de fall som avses i paragrafen även fortsättningsvis att tillämpas i förhållande till och när det görs en direkt framställning enligt den nordiska utlämningslagen samt i de fall där det har utfärdats en internationell efterlysning på annat sätt än genom en arresteringsorder. 5 § Den eftersökte skall anhållas av åklagaren. Något anhållande får dock inte ske 1.om det kan antas att förutsättningar saknas för ett överlämnande, 2.om det inte finns risk för att den eftersökte avviker eller på annat sätt undandrar sig ett överlämnande. Även om det inte finns sådan risk som avses i första stycket 2 skall anhållande ske om det finns risk för att den eftersökte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar utredningen av en gärning som omfattas av arresteringsordern. Den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. Om det finns skäl för anhållande enligt förstatredje styckena men det är tillräckligt att den eftersökte meddelas ett reseförbud eller att det föreskrivs en anmälningsskyldighet, skall en sådan åtgärd beslutas i stället för anhållande. I fall som avses i 24 kap. 4 § skall övervakning ersätta ett anhållande. Om det finns skäl för anhållande enligt förstatredje styckena får en polisman eller en tjänsteman vid eller i brådskande fall även utan ett anhållningsbeslut gripa den eftersökte. I paragrafen regleras möjligheten att använda tvångsmedel mot den som eftersöks enligt en arresteringsorder. För att tvångsmedel skall få användas krävs att det enligt 3 § har inletts eller i fall av gripande skall inledas en utredning. Frågan om tvångsmedel mot den som eftersöks behandlas i avsnitt 8.4.2. Av paragrafens första stycke framgår att den eftersökte som regel skall anhållas, antingen efter att han eller hon påträffats och gripits eller i sin Emellertid görs i paragrafen flera undantag. den första punkten något beslut om anhållande inte meddelas, om det kan antas att förutsättningar för överlämnande saknas. göra en förhandsbedömning av hur frågan om överlämnande kan komma att slutligt bedömas. Om det vid en sådan bedömning framstår som antagligt att arresteringsordern kommer att avslås, får anhållande inte Ett sådant fall kan vara att den eftersökte är eller att han eller hon åtnjuter immunitet. Om den som eftersöks för verkställighet av en frihetsberövande påföljd är svensk medborgare och om han eller hon begär att få verkställa påföljden i torde i allmänhet inte enbart en sådan begäran innebära att det kan antas att förutsättningar för En sådan begäran kan nämligen återtas intill dess att rätten meddelar sitt beslut. Anhållande skall enligt första styckets andra punkt inte heller ske om det inte finns risk för att den eftersökte personen avviker eller på annat sätt undandrar sig ett överlämnande. Åklagaren måste i detta fall göra en bedömning av risken för att den eftersökte avviker. I motsats till vad som gäller vid bedömningen av flyktfara vid häktning enligt krävs i dessa fall särskilda omständigheter som talar för att det inte finns Sådana omständigheter kan vara den eftersöktes ålder, livssituation eller andra personliga förhållanden som gör att det inte framstår som troligt att den eftersökte avviker eller håller sig undan. Skyldigheten att enligt rambeslutet, på viss begränsad tid, pröva frågan om den som eftersöks enligt en arresteringsorder kan överlämnas, bör innebära att möjligheten att på denna grund avstå från att meddela beslut om tvångsmedel tillämpas restriktivt. Av andra stycket framgår att anhållande skall ske även vid kollusions- Kollusionsrisken skall hänföra sig till brottsutredningen i den andra staten, men själva kollusionen kan givetvis tänkas ske i . finns risk av nu angivet slag är en förutsättning för att restriktioner skall kunna beslutas enligt 24 kap. 5 a § (se avsnitt 8.4.2). Åklagaren kan ha anledning att ta kontakt med den utfärdande rättsliga myndigheten för att informera denna om det svenska regelsystemet och skaffa sig tillräckligt underlag för restriktionsfrågans bedömning. Enligt tredje stycket är presumtionen för anhållande den omvända när den som eftersöks inte fyllt . För att anhållande skall få ske krävs i dessa fall att det finns synnerliga skäl. Med synnerliga skäl avses detsamma som vid tillämpningen av 23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Åklagaren skall enligt fjärde stycket besluta om reseförbud eller anmälningsskyldighet, om en sådan åtgärd är tillräcklig för att undanröja grunden för ett anhållande, dvs. en omständighet som enligt första till tredje stycket i och för sig skall medföra att anhållande sker. I fall som avses i 24 kap. 4 § gäller att övervakning kan ersätta ett anhållande. Den angivna bestämmelsen, som är tillkommen med avseende på omständigheter av främst humanitärt slag, avser sådana situationer där det på grund av den eftersöktes ålder, hälsotillstånd eller någon annan liknande omständighet kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för hans eller hennes hälsotillstånd eller för ett barn. Ett frihetsberövande får i sådana fall ske endast om det är uppenbart att en betryggande övervakning inte kan anordnas. Av femte stycket framgår att en polisman eller en tjänsteman vid eller i brådskande fall får gripa den som eftersöks även utan att det finns ett anhållningsbeslut. Har ett sådant gripande skett skall åklagaren genast inleda en utredning enligt 3 §. Bestämmelser som kan bli aktuella om identitetskontroll finns i polislagen (1984:387). Polismannen kan dock inte utan ett anhållnings- beslut företa en husrannsakan enligt 28 kap. 2 § i syfte att söka efter personer som eftersöks för överlämnande. 6 § När någon har gripits, anhållits, meddelats reseförbud eller anmälningsskyldighet tillämpas samma regler som vid motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning. För sådana tvångsmedel gäller dock de förutsättningar som anges i 5 §. För rättens beslut om häktning gäller de förutsättningar som enligt 5 § gäller för anhållande. Vad som sägs i om tid för väckande av åtal skall inte tillämpas. Ett beslut om anhållande eller häktning skall upphävas, om ett fortsatt frihetsberövande skulle vara oskäligt med hänsyn till den tid frihets- berövandet har pågått och den påföljd som har utdömts eller som kan komma att utdömas om den eftersökte döms för gärningen.