prop · GQ03121 · 2003-05-28 00:00:00 — Varje företag får möjlighet att på egen hand avgöra om det finns anledning att gå över till de nya reglerna. Visserligen kan alternativet leda till sämre jämförbarhet mellan olika företag. I fråga om de företag som har störst allmänt intresse, nämligen de noterade företagen torde emellertid, såsom har nämnts, de nya reglerna ändå komma att bli tvingande . Dessa företag kommer alltså under alla förhållanden att upprätta jämförbara redovis- ningar . Det fjärde alternativet innebär att vissa slag av icke-finansiella företag utestängs från möjligheten att tillämpa de nya bestämmelserna. Det finns knappast några skäl som talar för en sådan lösning. Visserligen omfattar de fjärde och sjunde bolagsrättsliga direktiven enbart vissa slag av före- tag, aktiebolag och vissa handelsbolag, något som kan synas tala för att de nya värderingsbestämmelserna bör gälla enbart för dessa företags- former. Den nationella lagstiftaren kan emellertid låta de bestämmelser som går tillbaka på direktiven gälla även för andra slag av företag. Det är också den principiella ordning som har valts i svensk rätt (jfr prop. 1998/99:130 s. 177). När det gäller de icke-finansiella företagen har vi därför stannat för en reglering där alla årsredovisningsskyldiga företag skall ges en möjlighet, men inte en skyldighet, att använda sig av de nya värderingsreglerna. Såsom har framhållit kan det dock finnas anled- ning att förhållandevis snart utvärdera de nya reglerna och att därvid överväga en tvingande reglering för vissa slag av företag. Vissa icke-finansiella företag som inte är skyldiga att upprätta någon årsredovisning måste i stället upprätta ett årsbokslut (se 6 kap. bok- föringslagen, 1999:1078). Därvid gäller samma värderingsregler som vid upprättandet av en årsredovisning. Det kan mot den bakgrunden synas naturligt att de nya värderingsreglerna skall kunna tillämpas också av företag som upprättar ett årsbokslut enligt bestämmelserna i 6 kap. bokföringslagen. Det får dock antas att intresset av detta är synnerligen begränsat, liksom nyttan. Vi föreslår därför inte några särskilda bestäm- melser för detta slag av företag. I ett kreditinstituts och värdepappersbolags balansräkning utgör finan- siella instrument ett dominerande inslag. Det är således med hänsyn till den särskilda inriktningen av sådana företags verksamhet av stor betydelse för jämförbarheten att enhetliga redovisnings- och värderings- principer används för finansiella instrument. Som konstaterats ovan för allmänna företag leder en skyldighet för samtliga företag att tillämpa de nya värderingsreglerna i ändringsdirektivet till den bästa jämförbarheten. De nya reglerna överensstämmer också med vad som på internationell nivå betraktas som en rättvisande redovisning. Goda möjligheter till jämförelser mellan olika kreditinstitut och värdepappersbolag samt en rättvisande redovisning är också viktigt med hänsyn till de särskilda skyddsintressen som finns i dessa företag. En värdering till verkligt värde överensstämmer vidare bäst med kreditinstitutens och värdepappers- Prop. 2002/03:121 bolagens interna styr- och kontrollsystem. Redan vid införandet av nuvarande option om värdering av överlåtbara värdepapper till verklig värde i kreditinstitut och värdepappersbolag uttalade sig regeringen mot en valfrihet. Regeringen avstod dock från att föreslå tvingande regler med hänsyn till att man närmare borde avvakta tillämpningen av en sådan redovisning i praktiken och att det kunde finnas skatterättsliga hinder som var förknippade med en sådan värdering (se prop. 1995/96:10 del 3 s. 66). De skatterättsliga frågorna behandlades först senare i prop. 1995/96:104. För kreditinstitut och värdepappers- bolag finns en skatteregel som innebär att dessa företag tillåts att, vid beskattningen, värdera vissa värdepapper enligt lägsta värdets princip även om ett högre värde har använts i räkenskaperna. Det kan konstateras att kreditinstitut och värdepappersbolag i hög grad har utnyttjat den nuvarande optionen att värdera derivatinstrument och andra överlåtbara värdepapper till verkligt värde. Det har varit till fördel eller i vart fall utan problem för tillsynsmyndigheter och andra intressenter. Det bör understrykas att de finansiella företagen under alla förhållanden måste ha rutiner och resurser för att värdera sina finansiella instrument till verkligt värde, dels för att göra en värdering enligt lägsta värdets princip för omsättningstillgångar, dels för att kunna lämna de tilläggs- upplysningar som krävs enligt redovisningsföre- skrifter. De flesta remissinstanser har också uttryckligen tillstyrkt för- slaget. har anfört att det är olämpligt att införa en skyldighet för alla institut att värdera derivatinstrument och överlåtbara värdepapper till verkligt värde när det är oklart vilka företag som, till följd av IAS-förordningen, kommer att tvingas tillämpa . Föreningen har vidare anmärkt att förslaget främst kommer att drabba små och medelstora institut som kommer att få stora kostnader främst för IT-system och utbildning. har dock för sin del framhållit att förslagen är en anpassning till de regler som redan tillämpas. har anfört att det, mot bakgrund av den erfarenhet av finansiella instrument som de berörda företagen har, inte kan anses betungande med en obligatorisk tillämpning av de nya reglerna. har pekat på att en marknadsvärdering av finansiella instrument ger en bättre bild av ett företags verkliga värden då företagets ställning redovisas i balansräkningen, än vad som är fallet vid en anskaffningsvärdering. Alla kreditinstitut och värdepappersbolag bör enligt vår mening vara skyldiga att tillämpa de nya värderingsprinciperna i ändringsdirektivet. Framför allt intresset av jämförbarhet, uppväger de argument som anförts mot ett tvång. Det har invänts att en tvingande reglering kostnadsmässigt främst skulle drabba små och medelstora institut. Mot detta talar att dessa institut, som anmärkt, torde ha en erfarenhet av finansiella instrument och en värdering av dem. Dessutom har , som bland sina medlemmar har små och medelstora banker, framhållit att dessa redan tillämpar regler baserade på IASB:s standarder. 4.2.3Skall bestämmelserna gälla både årsredovisningen och koncernredovisningen? Regeringens förslag: skall ha möjlighet att använda sig av de nya bestämmelserna om värdering av finansiella instrument såväl vid upprättandet av årsredovisningen som vid upp- rättandet av koncernredovisningen. och värdepappersbolag skall vara skyldiga att tillämpa bestämmelserna både i årsredovisningen och i koncernredovisningen. Regeringens bedömning: Liksom bör huvudregeln vara att samma värderingsprinciper skall tillämpas i både koncernredovisningen och årsredovisningen. Huvudregeln bör, liksom , kunna frångås om det finns särskilda skäl. Förslagen och bedömningen i promemoriorna: Överensstämmer med regeringens förslag och bedömning. prome- moria innehöll dock även ett förslag till nya skatteregler. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte invänt mot promemoriornas förslag. har dock avstyrkt förslaget om särskilda skatteregler. till vars yttrande Svens- ka har anslutit sig har ansett att det bör vara möjligt att tillämpa olika värderingsprinciper i koncernredovisningen och i årsredovisningen. har framfört en liknande upp- fattning. Skälen för regeringens förslag och bedömning Skall icke-finansiella företag kunna tillämpa de nya reglerna såväl i koncernredovisningen som i årsredovisningen? Vi har ovan förordat att icke-finansiella företag skall kunna välja om de skall använda sig av sedvanlig värdering eller värdering till verkligt värde. Årsredovisningslagen kommer därmed att medge två olika princi- per för värdering av finansiella instrument. Bör detta då gälla både vid upprättandet av årsredovisningen och vid upprättandet av koncernredo- visningen? Ändringsdirektivet överlämnar till medlemsstaterna att själva be- stämma om de nya värderingsbestämmelserna skall gälla endast koncern- redovisningen eller både årsredovisningen och koncernredovisningen. Det främsta skälet för att inte tillåta värdering till verkligt värde i en årsredovisning torde vara årsredovisningens särskilda betydelse för beskattningen av företaget. Företaget beskattas, som huvudregel, utifrån det resultat som redovisas i årsredovisningen. Redovisning till verkligt värde kan därför komma att påverka skattens storlek. Så är fallet när ett finansiellt instrument i skatterättslig mening utgör en lagertillgång i rörelse, dvs. då ett företag bedriver handel med värdepapper. Allmänt sett torde dock den skattemässiga aspekten ha en mera begränsad betydelse för de icke-finansiella företagen. Vad gäller finansiella instrument sker nämligen beskattningen oftast först i samband med att instrumentet avyttras. Som regel medges inte heller avdrag för löpande värdenedgång. Avdrag för förlust får göras först när förlusten är definitiv, t.ex. därför att det finansiella instrumentet säljs eller därför att det företag som har utfärdat instrumentet har gått i konkurs. Den lämpligaste ordningen från redovisningssynpunkt är utan tvivel att de nya värderingsreglerna kan tillämpas också i årsredovisningen. I allmänhet torde en värdering till verkligt värde ge den mest rättvisande bilden av ett företags innehav av finansiella instrument. En värdering av finansiella instrument till verkligt värde förbättrar alltså utomståendes möjligheter att bedöma ett företags finansiella ställning och resultat. Det gäller i synnerhet om företaget har ett omfattande innehav av derivat eller andra typiskt sett riskfyllda finansiella instrument. Därtill kommer som vi strax återkommer till att det är en fördel om samma värderings- principer tillämpas i både årsredovisningen och koncernredovisningen. Övervägande skäl talar alltså för att de nya reglerna om värdering och redovisning av finansiella instrument skall kunna tillämpas såväl vid upprättandet av årsredovisningen som vid upprättandet av koncern- redovisningen. Med hänsyn till de skatteeffekter som ett användande av värdering till verkligt värde trots allt kan få om än endast i begränsad omfattning kan det dock finnas anledning att göra vissa anpassningar av den skatterättsliga regleringen. I promemoria föreslogs att inkomstskattelagen (1999:1229) skulle kompletteras med särskilda bestämmelser av samma innebörd som de som gäller för kreditinstitut och värdepappers- bolag (se avsnitt 4.2.2). Innebörden i förslaget var att finansiella till- gångar vid beskattningen skall kunna värderas till anskaffningsvärde eller verkligt värde även om de i redovisningen har tagits upp till ett högre värde. Även förpliktelser skulle, enligt förslaget, kunna värderas till anskaffningsvärde eller verkligt värde trots att de tagits upp till ett lägre värde i redovisningen. Vidare skulle regelverket kompletteras med en särskilt skattemässig utdelningsspärr. Enligt denna skulle det taxerade resultatet öka i den utsträckning ett företag beslutar att dela ut obeskatta- de vinstmedel. har kritiserat dessa förslag. Mot bakgrund av Riks- skatteverkets kritik är vi inte beredda att ställa oss bakom vad som i denna del föreslås i promemoria. övervägs andra lösningar för hur värdeförändringar på finan- siella instrument skall beskattas. Förslag till sådana regler kommer att remitteras . Särskilt mot bakgrund av detta pågående beredningsarbete saknas det anledning att förhindra att de nya värde- ringsprinciperna används i årsredovisningen. De nya bestämmelserna om redovisning och värdering av finansiella instrument bör därför kunna tillämpas såväl i årsredovisningen som i koncernredovisningen. Kopplingen mellan årsredovisningen och koncernredovisningen Som vi ovan har uttalat bör de nya värderingsbestämmelserna inte vara tvingande för icke-finansiella företag men kunna tillämpas såväl i årsredovisningen som i koncernredovisningen. Bör då denna valfrihet kunna utnyttjas på olika sätt i årsredovisningen och koncernredovisningen, exempelvis så att sedvanliga värderingsbe- stämmelser tillämpas i årsredovisningen och bestämmelserna om värde- ring till verkligt värde i koncernredovisningen? En sådan generell frihet Årsredovisningslagen utgår i stället från att de principer Prop. 2002/03:121 som har tillämpats i ett företags årsredovisning också skall tillämpas i samma företags koncernredovisning (jfr 7 kap. 12 §). Regeringen ut- talade i prop. 1998/99:130 att denna koppling mellan årsredovisning och koncernredovisning borde behållas (s. 320). EG-direktiven hindrar emellertid i och för sig inte medlemsstaterna från att tillåta eller fordra att andra värderingsprinciper tillämpas i koncernredovisningen. Bland andra har också förespråkat att kopplingen tas bort och har därvid hänvisat till att den nuvarande ordningen är kostsam för företagen. Enligt vår mening har det emellertid inte framkommit till- räckliga skäl att i detta sammanhang frångå de ställningstaganden som har gjorts i denna fråga. Huvudregeln bör även i fortsättningen vara att koncern- och årsredovisningar upprättas enligt samma principer. Årsredovisningslagen ger emellertid redan ett visst utrymme för tillämpning av skilda värderingsprinciper i koncernredovisningen respek- tive årsredovisningen. Så är enligt 7 kap. 12 § fallet om det finns särskilda skäl. Sådana skäl kan enligt lagens förarbeten föreligga då skattemässiga överväganden har påverkat utformningen av moderföre- tagets årsredovisning (se prop. 1995/96:10 Del 2 s. 243). Det kommer alltså, även utan lagändringar, att finnas ett visst utrymme att välja olika värderingsprinciper i årsredovisningen respektive koncernredovisningen. Skall de nya reglerna gälla såväl i koncernredovisningen som i årsredovis- ningen i kreditinstitut och värdepappersbolag? Av avsnitt 4.2.2 framgår att de föreslagna värderingsbestämmelserna i årsredovisningslagen som huvudregel bör vara obligatoriska att tillämpa för kreditinstitut och värdepappersbolag. Härmed avses att de nya be- stämmelserna skall tillämpas såväl i årsredovisningen som i koncern- redovisningen. De överväganden som har gjorts ovan när det gäller icke- finansiella företags möjlighet att välja att tillämpa olika värderings- principer i årsredovisningen och i koncernredovisningen blir därför inte aktuella för kreditinstitut och värdepappersbolag. 4.2.4Närmare om utformningen av värderings- bestämmelserna i årsredovisningslagen Regeringens förslag: Finansiella instrument skall med vissa undantag kunna redovisas till verkligt värde. Det verkliga värdet skall bestämmas på grundval av det finansiella instrumentets mark- nadsvärde eller med hjälp av sådana värderingsmetoder som ger en god uppskattning av marknadsvärdet. Säkrade poster som redovisas i balansräkningen skall värderas en- ligt samma principer som säkringsinstrumentet. Värdeförändringar på finansiella instrument skall som huvudregel redovisas i resultaträkningen. Vissa slag av värdeförändringar skall dock redovisas direkt i eget kapital. Förslaget i promemoriorna: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. I promemoriornas lagförslag användes dock inte begreppet verkligt värde. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft något att invända mot huvuddragen i förslagen. och har ansett att bestämmelserna om värdering av finansiella instrument bör utgå från begreppet verkligt värde. har vidare uttalat att genomförandet av direktiven har skett med en i förhållande till direktiven alltför bokstavstrogen teknik. Skälen för regeringens förslag Redovisning till verkligt värde När det gäller den närmare utformningen av värderingsbestämmelserna är medlemsstaternas handlingsutrymme begränsat. Den svenska lag- stiftarens uppgift blir här främst att foga in direktivets bestämmelser i svensk lag på ett lämpligt sätt. De nya bestämmelserna bör alltså ha samma innebörd som ändringsdirektivet. Det innebär givetvis inte att den svenska författningstexten måste ges samma lydelse som direktivet. Hänsyn måste tas till befintlig svensk lagstiftningsstruktur och veder- tagen svensk terminologi. Här gör sig olika intressen gällande. På ena sidan står intresset av lagtexten utformas i enlighet med en för svenska tillämpare väl känd terminologi. På andra sidan finns intresset av att lagtexten korrekt återspeglar innebörden i ändringsdirektivet. Det senare intresset handlar inte enbart om att måste uppfylla sina skyl- digheter som medlem i EU. En lagtext som avviker mycket från direktivtexten riskerar därmed att bli vilseledande. Övervägande skäl talar därför för att lagtexterna bör ansluta förhållandevis nära till direktivtexterna. Innebörden i de nya värderingsbestämmelserna bör vara att finansiella instrument får tas upp i redovisningen till vad som i ändringsdirektivet beskrivs som verkligt värde. Detta värde bör i enlighet med ändrings- direktivet (som i denna del går tillbaka på IAS 39) bestämmas på grundval av ett marknadsvärde eller då en tillförlitlig marknad inte med lätthet kan bestämmas ett värde som beräknas utifrån allmänt accep- terade värderingsmodeller och värderingsmetoder. En särskild fråga är om begreppet verkligt värde bör användas när ändringsdirektivet genomförs i svensk lagstiftning. Från rent lagtekniska utgångspunkter torde detta inte vara nödvändigt, eftersom begreppet utgör enbart en sammanfattande term för värderingsmetoder som ändå måste beskrivas i lagtexten. Till detta kommer att begreppet verkligt värde redan förekommer i årsredovisningslagen. Begreppet har där en delvis annan innebörd än det torde ha i ändringsdirektivet. Bland annat anges att verkligt värde erhålls efter det att beräknade försäljnings- kostnader har dragits av från försäljningsvärdet och att det i vissa fall får bestämmas till återanskaffningsvärdet (se 4 kap. 9 § årsredovisnings- lagen). Mot den bakgrunden föreslogs det i pro- memoria att begreppet verkligt värde inte skulle användas i de nya värderingsbestämmelserna. Ett par remissinstanser har invänt mot detta. För vår del kan vi se vissa fördelar med att använda begreppet verkligt värde i de nya bestäm- melserna. Den främsta av dessa är av pedagogiskt slag; begreppet verkligt värde är en vedertagen svensk översättning av det i IAS använda begreppet fair value och används generellt för det nya slaget av värderingsmodell. En annan fördel är att lagtexten kommer att ansluta bättre till texten i ändringsdirektivet och IAS 39. En förutsättning för att begreppet verkligt värde skall kunna användas i anslutning till de nya värderingsbestämmelserna torde emellertid vara att begreppet kan utmönstras från 4 kap. 9 § årsredovisningslagen. Detta förutsätter i sin tur att det finns något annat lämpligt begrepp som kan användas i stället och som återspeglar en etablerad begreppsanvändning. Ett tänkbart alternativ är att använda begreppet nettoförsäljningsvärde i 4 kap. 9 §. Det begreppet används i IAS och har där en innebörd som ligger nära den som avses i årsredovisningslagen. Vi föreslår alltså att begreppet verkligt värde används i de nya vär- deringsbestämmelserna för finansiella instrument och att det motsva- rande begreppet i 4 kap. 9 § ersätts med begreppet nettoförsäljnings- värde. I lagen bör alltså anges att ett företag får ta upp finansiella instrument av det aktuella slaget till verkligt värde samt att det verkliga värdet normalt skall bestämmas på grundval av instrumentets marknadsvärde. Om det inte går att bestämma något marknadsvärde för instrumentet, skall värdet i stället, när det är möjligt, grundas på summan av värdet på det finansiella instrumentets beståndsdelar eller på värdet av ett likartat finansiellt instrument. Om inte heller det är möjligt, skall värdet be- stämmas med hjälp av sådana allmänt accepterade värderingsmodeller och värderingsmetoder som ger en rimlig uppskattning av marknads- värdet (jfr artikel 42b.1). En särskild fråga är i vad mån begreppet finansiellt instrument skall definieras i lagtexten. Varken gällande redovisningslagstiftning eller EG:s redovisningsdirektiv innehåller någon sådan definition. har efterlyst en definition och har ansett att det bör klarläggas att begreppet skall definieras i enlighet med IASB. har härvid påpekat att det finns konkurrerande definitioner i svensk rätt, bl.a. i lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument. Enligt vår uppfattning bör någon särskild definition av begreppet finansiellt instrument inte tas in i lagtexten. En sådan definition skulle lätt kunna låsa svensk lagstiftning i förhållande till utvecklingen på redovisningsområdet. Det bör i stället överlämnas till den kompletterande normgivningen på redovisningsområdet i första hand och samt, på de finansiella företagens område, att avgränsa begreppet närmare. Det kan antas att begreppet därmed också kommer att ges en innebörd som ligger i linje med internationell redovisning. En annan fråga är vilka finansiella instrument som skall få värderas enligt de nya värderingsprinciperna. Ändringsdirektivet innehåller här vissa begränsningar (se punkterna 3 och 4 i artikel 42a). Direktivet torde förstås så att medlemsstaterna är skyldiga att i sin lagstiftning undanta dessa slag av finansiella instrument. Å andra sidan torde det inte vara förenligt med direktivet att undanta andra slag av finansiella instrument. Årsredovisningslagens och bör alltså inte vara vare sig mer eller mindre restriktiva än direktivet. Det innebär att endast vissa skulder (sådana som ingår som en del i en handelsportfölj och som utgör derivatinstrument) bör kunna värderas enligt de nya bestäm- melserna (jfr artikel 42a.3). Det innebär vidare att vissa finansiella till- gångar bör undantas från tillämpningsområdet för de nya bestäm- melserna. Det sistnämnda bör gälla bl.a. finansiella tillgångar som inne- has till dess de löses in samt andelar i dotterföretag och intresseföretag (jfr artikel 42a.4). har efterlyst ytterligare klar- lägganden i denna del, bl.a. om när en skuld kan sägas utgöra ett finan- siellt instrument. Också denna fråga bör enligt vår uppfattning över- lämnas till den kompletterande normgivningen. Det kan antas att god redovisningssed kommer att utvecklas i nära överensstämmelse med IAS 39. I enlighet med vad som sägs i ändringsdirektivet bör den svenska lagen ange att de nya värderingsmetoderna inte får användas om de skulle leda till ett icke tillförlitligt värde på instrumentet (jfr artikel 42b.2). De nya värderingsmetoderna bör inte heller få tillämpas på finansiella instrument som är av sådan särskild karaktär att de enligt vad som är allmänt accepterat bör redovisas på annat sätt än andra finansiella instrument (jfr artikel 42a.4). I dessa situationer bör företaget i stället vara skyldigt att tillämpa lagens nuvarande värderingsbestämmelser. Såsom har berörts förekommer det ofta att ett företag skyddar sig mot värdeförändringar på bl.a. tillgångar och skulder som beror på ändrade valutakurser, räntor m.m. genom att ta en motsatt position i ett finansiellt instrument (säkringsinstrumentet). Tanken är att en värde- förändring på den tillgång, skuld eller kassaflöde som skall skyddas (den säkrade posten) skall motsvaras av en lika stor motsatt värdeförändring på säkringsinstrumentet. Förändringen i värde på de två posterna kom- mer därmed att ta ut varandra. För att redovisningen skall kunna åter- spegla innebörden av transaktionen på ett rättvisande sätt är det nöd- vändigt att säkringsinstrumentet och den säkrade posten, om denna redovisas i balansräkningen, värderas enligt samma principer så att det redovisade nettoresultatet inte påverkas. Ändringsdirektivet ger med- lemsstaterna rätt att i fråga om alla tillgångar och skulder som uppfyller kraven på en säkrad post enligt ett system för säkringsredovisning till verkligt värde tillåta värdering till det specifika belopp som fordras enligt det systemet. En sådan bestämmelse som ligger i linje med IAS 39 bör, enligt promemoria, tas in i den svenska lagen. har invänt mot detta.