prop · GR0335 · 2003-11-26 00:00:00 — 2003/04:35 uppehållstillstånd övervägas utifrån hänsynen till barnets hälsa och utveckling samt vad barnets bästa i övrigt kräver i enlighet med 1 kap. 1 § UtlL. Inte heller i detta fall behövs således någon ytterligare bestämmelse. 8 Hälso- och sjukvård m.m. Hälso- och sjukvård, socialt bistånd och rätt till utbildning för målsägande och vittnen Regeringens förslag: De målsägande och vittnen som har beviljats tidsbegränsade uppehållstillstånd för att närvara vid genomförandet av förundersökning eller huvudförhandling i brottmål skall ha tillgång till samma hälso- och sjukvård samt bistånd enligt socialtjänstlagen som i Tillgången till bistånd enligt socialtjänstlagen skall gälla även . Kommuner och landsting skall ersättas av staten för de faktiska kostnader som uppkommit. ungdomar skall erbjudas utbildning, förskoleverksamhet och För denna verksamhet skall staten ersätta kommuner och landsting enligt samma grunder som gäller för asylsökande barn Kommitténs förslag: Överensstämmer till viss del med regeringens Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inget erinra mot kommitténs förslag. , , och anser att de som varit offer för människohandel och eventuellt också utnyttjas sexuellt skall kunna beredas annan vård än enbart akutvård samt att barn som utsatts för brott bör ha samma rätt till vård som tillkommer barn i Skälen för regeringens förslag: Med hänsyn till statens intresse av att de målsägande som utsatts för brott i eller vittnen stannar kvar här under brottsutredning och rättegång måste självfallet också vissa grundläggande förmåner tillförsäkras dessa personer. annat hälso- och sjukvård och socialt bistånd. Enligt 2 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453) har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Av 4 kap. 1 § framgår att den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av försörjning och för sin livsföring i Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig Vistelsen i en kommun är således tillräcklig för att socialtjänstlagens regler skall gälla, men omfattningen av biståndet kan påverkas av tiden för vistelsen och av de förhållanden under vilka utlänningen vistas här. I vissa situationer, t.ex. när en person vistas i utan uppehållstillstånd kan biståndet begränsas till hjälp att ta sig hem för att där söka den övriga hjälp som behövs. Kommunen kan betala hemresan om inte behovet kan tillgodoses på annat sätt. Ett sådant synsätt är emellertid inte rimligt när det handlar om utlänningar som stannar i för att närvara vid genomförandet av förundersökning eller huvudförhandling i brottmål. Det är därför viktigt att dessa personer i avvaktan på att de kan få tidsbegränsat uppehållstillstånd vid bedömning av biståndsinsatser enligt socialtjänstlagen jämställs med personer som är bosatta i vistelsekommunen. Personen är både och efter det att tillstånd beviljats beroende av kommunens insatser för både levnadsomkostnader och stödinsatser. Till detta kommer ett behov av ett boende som kan kännas tryggt . Kommunen har ett ansvar enligt 5 kap. 11 § socialtjänstlagen att verka för att bl.a. den som utsatts för brott får stöd och hjälp. bör särskilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situation. Situationen för de utlänningar det kan vara fråga om kan jämföras med kvinnor som utsatts för våld i hemmet genom att utlänningen kan ha lika svårt att återvända till sin normala miljö. De kan även leva med en liknande hotbild. Det är viktigt att i dessa ärenden samarbetar med polisen om det skydd som personerna kan behöva. Brottsoffer som är barn kan behöva särskilda insatser på grund av att de inte kan ta hand om sig själva. Förutom ansvaret för brottsoffer i allmänhet har kommunen ett särskilt ansvar enligt socialtjänstlagen att sörja för de barn som vistas i kommunen. skall enligt 5 kap. 1 § socialtjänstlagen bland annat verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden. Det kan t.ex. bli aktuellt att utländska målsägande och vittnen under bör tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller boende. De kostnader för kommunen som uppkommer vid dessa biståndsinsatser enligt socialtjänstlagen eller vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga skall ersättas av staten. När det gäller de barn och ungdomar som vistas här med anledning av förundersökningsledarens ansökan kan också frågan om deras möjlighet att delta i utbildning m.m. bli aktuell. Dessa bör erbjudas möjlighet att delta i utbildning, förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg i enlighet med vad som gäller för asylsökande barn enligt förordningen (2001:976) om utbildning, förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg för asylsökande barn m.fl. I de fall där det står klart att barnet kan komma att vistas i skall därför den kommun där barnet vistas kunna erbjuda tillgång till utbildning m.m. motsvarande vad som gäller för asylsökande barn m.fl. För denna verksamhet skall staten ersätta kommuner och landsting enligt samma grunder som gäller för asylsökande barn och ungdomar. Ansöker utlänningar som utsatts för brott, t.ex. människohandel, om permanent uppehållstillstånd på grund av humanitära skäl omfattas de av lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. (LMA) förutsatt att de har rätt att vistas i som ansökan om Prop. 2003/04:35 uppehållstillstånd prövas. Det ger dem rätt till dagersättning och särskilt bidrag fram till dess att uppehållstillstånd beviljats. För rätten till boende gäller socialtjänstlagens bestämmelser. För att de personer det här är frågan om skall få insatser i form av t.ex. ett skyddat boende måste även dessa personer, vid en bedömning av biståndsinsatser enligt socialtjänstlagen, jämställas med personer som är bosatta i vistelsekommunen. Av 4 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) framgår att om någon vistas inom utan att vara bosatt där behöver omedelbar hälso- och sjukvård skall erbjuda sådan vård. De utlänningar för vilka förundersökningsledaren har ansökt om uppehållstillstånd och som vistas här i avvaktan på beslut har således tillgång till omedelbar vård. Med hälso- och sjukvård avses åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador i enlighet med 1 § hälso- och sjukvårdslagen. Begreppet hälso- och sjukvård omfattar både sjukdoms- förebyggande åtgärder och den egentliga sjukvården. I detta ingår även psykologisk och psykiatrisk vård till personer som på grund av exempelvis traumatiska upplevelser och övergrepp är i behov av omedelbar vård. Vad som kan anses vara omedelbar vård får prövas från fall till fall av den läkare som har behandlingsansvar. Hälso- och sjukvård för asylsökande är så långt möjligt organiserat på samma sätt som för befolkningen i övrigt. Ansvaret har gått över till landstingen och de kompenseras i kostnadshänseende av staten genom en schabloniserad ersättning. Enligt överenskommelsen mellan staten och om hälso- och sjukvård för asylsökande m.fl. framgår att landstingens åtaganden innebär att personer får bl.a. omedelbar sjukvård enligt 4 § hälso- och sjukvårdslagen, sjukvård som inte kan anstå, mödrahälsovård, vård vid abort samt vård och åtgärder enligt smittskyddslagen (1998:1472). För barn som inte fyllt ges ersättning för hälso- och sjukvård samt tandvård. Detta innebär att barnen får samma vård som barn vilka är bosatta i landet, vilket även inkluderar psykologisk och psykiatrisk vård. De utlänningar som enligt förslaget har beviljats tidsbegränsat uppehållstillstånd för att närvara under rättsprocessen i kan, beroende på de övergrepp de utsatts för som brottsoffer, vara i behov av mer omfattande vård än enbart omedelbara insatser. Enligt regeringens uppfattning bör därför dessa personer erbjudas samma hälso- och sjukvård som i bosatta personer. Även detta bör regleras genom en överenskommelse mellan staten och . De kostnader som kan uppkomma i samband med att dessa utlänningar stannar kvar i kommer i första hand att påföras kommuner och landsting. Det är därför rimligt att dessa ersätts av staten för de faktiska kostnader som uppkommit. Ersättning för hälso- och sjukvård kommer således att utgå för både omedelbar vård och annan vård som lämnats. Vidare kommer staten att ersätta kommunerna för deras utgifter för bistånd enligt socialtjänstlagen och för eventuella utgifter för vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och för vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. När det gäller utlänningar som av medicinska skäl enligt 2 kap. 4 § 5 Prop. 2003/04:35 UtlL beviljats tidsbegränsat uppehållstillstånd som gäller än har en kommun rätt till ersättning för bistånd som den har betalat enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen. Detta är reglerat i 9 § förordningen (2002:1118) om statlig ersättning för asylsökande m.fl. Regeringen har för avsikt att på liknande sätt i förordningsform reglera ersättningen till kommuner och landsting för det bistånd de betalat ut och de sjukvårdskostnader de har haft. bör inom ramen för sitt tillsynsuppdrag informera kommunerna om de rättigheter som i dessa fall gäller enligt socialtjänstlagen samt om kommunernas möjlighet att ansöka om ersättning för uppkomna kostnader. 9Ansvaret för förvarstagna personer som tillfälligt vistas utanför förvarslokalerna m.m. Som framgår av avsnitt 3 har en särskild utredare haft i uppdrag att ta ställning till om det finns behov av att ändra utlänningslagens bestämmelser om behandlingen av förvarstagna personer. Enligt proportionalitetsprincipen så som den kommer till uttryck i 1 kap. 1 § UtlL skall utlänningars frihet inte begränsas mer än vad som är nödvändigt i varje enskilt fall. Utgångspunkten vid utformningen av den nuvarande ordningen för behandling av förvarstagna personer har varit att de tvångsmedel som personal vid förvarslokalerna skulle få använda skulle vara så få som möjligt men ändå tillräckliga för att personalen skulle kunna upprätthålla ordningen och säkerheten i lokalen. Genom den lagändring som trädde i kraft övergick ansvaret för förvarstagna personer från polismyndigheten till . I samband med detta lagstadgades om särskilda lokaler, s.k. förvarslokaler, för vilka ansvarar. förvarspersonal har befogenhet att hindra en förvarstagen person från att lämna förvarslokalen samt att under vissa förutsättningar begränsa den förvarstagnes rörelsefrihet inom förvarslokalen. En begränsning av rörelsefriheten får ske bl.a. om den är nödvändig för ordningen eller säkerheten i lokalen eller om utlänningen utgör en allvarlig fara för sig själv eller andra. För att hindra någon från att rymma från lokalen får personalen, om det är nödvändigt, utöva tvång och i viss utsträckning tillgripa våld. Stödet för att använda tvång återfinns i 6 kap. 21 § UtlL medan utrymmet för att straffritt tillgripa visst våld regleras i bestämmelsen om s.k. laga befogenhet i 24 kap. 2 § . Den senare bestämmelsen innebär bl.a. att våld som är nödvändigt för att hindra rymning eller upprätthålla ordningen får tillgripas av den under vars uppsikt den förvarstagne står, om det är försvarligt. Med begreppet förvarslokal förstås inte bara den byggnad där den förvarstagne vistas, utan hela det låsta utrymmet inklusive de Prop. 2003/04:35 rekreationsytor som finns utomhus (prop. 1996/97 s. 41). Det förekommer emellertid att förvarstagna personer av olika skäl, exempelvis för transport till en annan förvarslokal eller för tandläkarbesök eller liknande, tillfälligt vistas utanför förvarslokalerna. Enligt 6 kap. 19 § UtlL har ansvaret för förvarslokalerna och för behandlingen av de utlänningar som vistas där. Ordalydelsen i bestämmelsen ger intrycket att området för ansvar inte sträcker sig utanför förvarslokalen. Såsom Utredningen om sekretess hos utlandsmyndigheterna m.m. har påtalat har () i ett beslut uttalat att 24 kap. 2 § är tillämplig när en person som vårdas enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare (LVM) försöker rymma vid en tillfällig vistelse utanför ett LVM-hem. Personalen vid ett sådant hem hade således, enligt JO, rätt att ingripa och hindra en omhändertagen person från att rymma vid förrättning utanför hemmet. Det finns anledning att anta att en liknande bedömning skulle göras om en person som tillfälligt vistas utanför förvarslokalen försöker att rymma och därvid hindras av personalen. 9.2Tillfällig vistelse utanför förvarslokalen och hindrande av rymning Regeringens förslag: Bestämmelsen i 6 kap. 19 § utlänningslagen ändras så att det klart framgår att har ansvaret för behandlingen och tillsynen av förvarstagna personer också när dessa tillfälligt vistas utanför förvarslokalerna. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. () tillstyrker förslaget och anser det innebära ett förtydligande av de befogenheter personal har när förvarstagna personer tillfälligt vistas utanför förvarslokalen. Det bör dock, enligt RPS, komma till klart uttryck att befogenheten att använda våld utanför förvarslokalen endast avser fall av transporter och tillfälliga vistelser utanför nämnda lokal. Om en förvarstagen rymt och försvunnit från platsen skall, enligt RPS, polis tillkallas för eftersökning. Vidare bör det, anser RPS, för undvikande av tillämpningsproblem närmare utvecklas var gränsen skall dras för när en förvarstagen skall anses vara försvunnen från platsen. Ändringen av 6 kap. 19 § UtlL bör, enligt RPS mening, medföra att i mindre utsträckning än kommer att behöva handräckning av polismyndigheterna för att utföra olika typer av förflyttningar av förvarstagna utlänningar. RPS anser att polisens resurser endast bör tas i anspråk för det fall att ett handräckningsuppdrag kräver den särskilda kompetens och de särskilda befogenheter som polisen besitter och att i största möjliga utsträckning själv bör ansvara för sina transporter. RPS förordar därför att det under den fortsatta beredningen av betänkandet görs en översyn av 6 kap. 17 § UtlL i syfte att precisera polisens skyldighet att lämna biträde vid verkställighet av förvarsbeslut. En sådan precisering bör, enligt RPS, komma till klart uttryck i lagtext eller åtminstone tydligt betonas i förarbetena. anför att utredningens förslag ligger helt i linje med verkets uppfattning och tillstyrker förslaget. Svenska Röda Korset anser att inte skall ges befogenhet att använda våld för att hindra rymning utanför förvarslokalen. Om finner att det skulle föreligga risk för avvikande under vistelse utanför förvarslokalen och att användande av våld skulle vara nödvändigt för att förhindra detta bör, enligt Svenska Röda Korset, i stället någon annan med särskild utbildning, såsom polis eller kriminalvårdens transporttjänst, eskortera den förvarstagne. Svenska Röda Korset anser att befogenhet att använda våld även skulle medföra en utökad förpliktelse att med våld förhindra en rymning. Användandet av våld skapar, enligt mening, ett oönskat avstånd mellan personal och förvarstagna och det eventuella värdet av våldsanvändande för att förhindra rymningar utanför förvarslokalen står inte i proportion till de negativa konsekvenserna. Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande regleringen i 6 kap. 19 § första stycket UtlL kan leda till uppfattningen att ansvar för tillsynen av förvarstagna personer inte omfattar situationer då den förvarstagne tillfälligt vistas utanför förvarslokalen. Befogenheten att hindra en förvarstagen att rymma, och att i samband därmed tillgripa visst våld, är beroende av vem som har uppsikt över den förvarstagne när där denne vistas utanför förvarslokalen. Det är därför angeläget att det av lagtexten klart framgår att har ansvaret för behandlingen och tillsynen av förvarstagna personer inte bara i förvarslokalen, utan också när dessa personer tillfälligt vistas utanför förvarslokalen. Det följer av 24 kap. 2 § att våld som är nödvändigt för att hindra rymning eller upprätthålla ordningen får tillgripas endast i den utsträckning som med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet är försvarligt, för att åtgärden skall vara straffri. Om en förvarstagen person rymt och försvunnit från platsen kan det inte råda någon tvekan om att polis skall tillkallas för eftersökning. Det vore enligt regeringens uppfattning orimligt att avsikten med den nuvarande regleringen skulle uppfattas så att personal skulle vara förhindrad att ingripa vid ett rymningsförsök utanför förvarslokalen. Regeringen anser likväl att det är angeläget med ett förtydligande av den gällande ordningen så att det klart framgår av lagtexten att har ansvaret för behandlingen och tillsynen av förvarstagna personer också när dessa, under transport eller annars, tillfälligt vistas utanför förvarslokalerna. Det bör särskilt framhållas att det inte är fråga om att ge befogenhet att bedriva något polisiärt arbete vid tillsynen och behandlingen av förvarstagna personer. Enligt 6 kap. 17 § UtlL skall polismyndigheten på begäran av eller den myndighet som har fattat beslutet om förvar lämna biträde för att genomföra beslutet. Möjligheten att begära biträde från polisen finns också när det gäller att ombesörja förflyttning av den Det framgår av förarbetena till 6 kap. 17 § UtlL att Prop. 2003/04:35 i första hand bör anlita kriminalvårdens transporttjänst eller använda egen personal för att transportera en förvarstagen person. En begäran om biträde från polisen kan anses befogad om den förvarstagne har visat sig vålds- eller rymningsbenägen (prop. 1996/97:147 s. 40). Regeringen anser att det inte finns anledning att ytterligare reglera polisens skyldighet att lämna biträde. Regeringens bedömning: bör inte ges rätt att använda handfängsel på utlänningar som hålls i förvar. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna instämmer i utredningens bedömning eller lämnar den utan erinran. har inte något att erinra mot förslaget. JO anför, att även om bestämmelsen i 6 kap. 21 § UtlL i enlighet med vad som åsyftades vid dess tillkomst inte medger personal rätt att använda handfängsel (bet. s. 79, jfr prop. 1996/97:147 s. 28 och 32) så skulle en sådan rätt eventuellt kunna grundas på regeln om laga befogenhet i 24 kap. 2 § , vilket inte har behandlats av utredningen. (dåvarande ) har i en skrivelse till regeringen (UD2000/214/MAP) begärt att verket skulle få använda handfängsel inom förvarsverksamheten i vissa speciella undantagssituationer. Den gynnsamma utvecklingen på verkets förvar har dock, enligt verket, lett till att antalet incidenter där det skulle ha underlättat för personalen att lugna ner den förvarstagne med hjälp av handfängsel har minskat. Användning av handfängsel är, enligt verkets uppfattning, inte nödvändigt för att upprätthålla ordningen och säkerheten i förvarslokalen varför verket delar utredningens slutsats. Skälen för regeringens bedömning: De skäl som i ett tidigare skede har anförts för att införa en rätt för förvarspersonal att använda handfängsel medför inte att en ändring av de gällande bestämmelserna nu kan anses befogad. Regeringen föreslår därför inga ändringar i denna del. 10Ekonomiska konsekvenser och genomförande Regeringen föreslår att det skall införas en ny bestämmelse i utlänningslagen som gör det möjligt att bevilja tidsbegränsade uppehållstillstånd till utlänningar då det är befogat med hänsyn till genomförandet av förundersökning eller huvudförhandling i brottmål. tillståndet gäller skall dessa utlänningar erbjudas hälso- och sjukvård och socialt bistånd. Staten skall ersätta kommuner och Prop. 2003/04:35 landsting för de faktiska kostnader som uppkommit. skall erbjudas möjlighet att delta i utbildning, förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg. För denna verksamhet skall staten ersätta kommuner och landsting med samma belopp som för asylsökande barn och ungdomar. Hur många tidsbegränsade uppehållstillstånd som kan bli aktuella är svårt att uppskatta. Flertalet av brottsoffren lämnar landet av egen vilja efter att ha påträffats här eller efter ett kort inledande förhör. Regeringen bedömer därmed att antalet uppehållstillstånd meddelade med stöd av lagförslaget inte kommer att vara fler än högst ett tjugotal och att tillstånden kommer att ges för . Regeringen bedömer att kostnaderna som tillståndsgivningen kan medföra för kommun och landsting kan beräknas uppgå till ca och att kostnaderna kan finansieras inom ramen för nuvarande anslag. Regeringen föreslår vidare vissa straffskärpningar avseende brott mot utlänningslagen. Vissa kostnader, t.ex. kostnader för att genomföra bevisupptagning utomlands, minskas genom förslaget om tidsbegränsade uppehållstillstånd för målsägande och vittnen. I vissa fall kan de straff som utdöms bli längre än vad som varit fallet, vilket bedöms medföra en ökning för statens utgifter för kriminalvård i anstalt med . Utgiftsökningen för kriminalvården finansieras delvis genom omfördelningar inom utgiftsområde 4 Rättsväsendet. Resterande belopp finansieras genom överföring från utgiftsområde 8 Invandrare och flyktingar till utgiftsområde 4 Rättsväsendet. Den ändring som gäller ansvaret för förvarstagna personer innebär ett klargörande av den nuvarande ordningen. Förslaget bedöms inte medföra ökade kostnader. Sammantaget gör regeringen den bedömningen att förslagen inte kommer att ge upphov till kostnader som kräver ökade anslag. Förslagen avses träda i kraft . De ovan beskrivna överföringarna av anslagsmedel avses hanteras i samband med budgetpropositionen . Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Paragrafen är ny. I avsnitt 7.2 i den allmänna motiveringen redogörs närmare för paragrafen. Av bestämmelsen framgår att utlänningar som behövs för en förundersökning eller rättegång som t.ex. vittne eller målsägande skall kunna få tidsbegränsat uppehållstillstånd i . Av bestämmelsen framgår att det endast är utlänningar som vistas här som kan beviljas ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Detta innebär att uppehållstillstånd enligt denna bestämmelse måste utverkas efter inresan och att det inte kan beviljas före inresan. Det är förundersökningsledaren som ansöker om tillståndet. I andra stycket har lagts till en ny punkt. I punkten anges att första stycket inte gäller när utlänningen kan beviljas eller har uppehållstillstånd enligt 4 a §. Ett uppehållstillstånd enligt 4 a § kan endast ges till en utlänning som vistas här, varför en ansökan om uppehållstillstånd måste utverkas och bifallas efter inresan i dessa situationer. Undantag måste därför göras från första stycket för dessa situationer. Detta görs genom att det i den nya punkten anges att vad som sägs i första stycket inte gäller de fall då uppehållstillstånd kan beviljas eller har beviljats med stöd av 4 a §. Paragrafen är ny. Av den framgår att ett tidsbegränsat uppehållstillstånd som beviljats enligt 4 a § inte skall hindra utlänningen från att få en egen ansökan om uppehållstillstånd prövad enligt någon av de övriga grunder för tillstånd som finns i utlänningslagen. Ändringen i första stycket gäller främst en anpassning av lydelsen för att erhålla en bättre överensstämmelse med det förhållandet att bestämmelsen avses omfatta även personer som hålls i förvar men av någon anledning tillfälligt vistas utanför förvarslokalen. Vidare tydliggörs att ansvar omfattar tillsynen över förvarstagna. När det gäller avgränsningen av befogenhet i fråga om tillsynen över förvarstagna är att märka, att fastän den formella tillsynsbefogenheten kan sägas sakna en tydlig avgränsning, så är vilket är viktigare befogenheten att bruka våld vid utövande av tillsynen tydligt avgränsad genom 24 kap. 2 § . Våld får således brukas i försvarlig omfattning för att hindra rymning och för att upprätthålla ordningen.