prop · GQ0365 · 2003-03-20 00:00:00 — (nr 111) om diskriminering i fråga om anställning och yrkesutövning Internationella arbetsorganisationen () antog 1958 konvention (nr 111) om diskriminering i fråga om anställning och yrkesutövning. I kon- ventionen förstås med uttrycken anställning och yrkesutövning till- träde till yrkesutbildning, till anställning och till skilda yrken ävensom anställningsvillkor (artikel 1.3). ratificerade konventionen 1962. har genom ratificerandet förbundit sig att utforma och tillämpa en nationell politik, avsedd att genom metoder, anpassade efter landets förhållanden och praxis, främja likställdhet med avseende på möjligheter och behandling i fråga om anställning och yrkesutövning i syfte att av- skaffa varje diskriminering i nämnda hänseende (artikel 2). I artikel 1.1 a i konventionen definieras diskriminering som varje åt- Prop. 2002/03:65 skillnad, uteslutning eller företräde på grund av ras, hudfärg, kön, religi- on, politisk uppfattning, nationell härstamning eller socialt ursprung, som har till följd att likställdhet med avseende på möjligheter eller behandling i fråga om anställning eller yrkesutövning omintetgörs eller beskärs. En- ligt artikel 1.2 i konventionen skall varje åtskillnad, uteslutning eller fö- reträde, som grundas på för anställningen enligt dennas natur erforderliga personliga kvalifikationer, inte anses som diskriminering. antog standardregler för att till- försäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet. I standardreglerna, som är 22 stycken, finns ett antal huvudområden för delaktighet på lika villkor. Dit hör bl.a. tillgänglighet (regel 5), utbild- ning (regel 6) och arbete (regel 7). Standardreglerna är avsedda att vara normbildande och innebär ett mo- raliskt och politiskt åtagande från staternas sida att anpassa samhället till människor med funktionsnedsättning. konvention om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna Den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () är . Den ratificerades av 1952. gäller som lag i (se avsnitt 4.1). Artikel 14 i innehåller ett förbud mot diskrimine- I artikel 14 föreskrivs att åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen skall säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskåd- ning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Därför kan även andra diskrimineringsgrunder såsom funktionshinder och sexuell läggning omfattas av artikel 14. från framgår att artikel 14 i kombinationen med and- ra artiklar i konventionen har ansetts vara tillämplig då en person dis- krimineras på grund av sin sexuella läggning. (2000) från parlamentariska församlingen till ministerkommittén i Euro- parådet rekommenderas ministerkommittén att bl.a. införa sexuell lägg- ning som uttrycklig diskrimineringsgrund i . och rättigheter som omfattas av är bl.a. rätten till en rättvis rättegång (artikel 6), rätten till skydd för privat- och familjeliv (artikel 8) och föreningsfriheten (artikel 11). Tilläggsprotokoll 12 till innehåller ett generellt förbud mot diskriminering. Protokollet öppnades för undertecknande år 2000 och har ännu inte trätt i kraft. Det har endast ratificerats av tre medlemsstater (, och ). Ett av skälen till att Prop. 2002/03:65 inte har ratificerat protokollet är att hade föredragit ett separat instrument som hade kunnat innehålla utförligare och mer detal- jerade bestämmelser med sikte på att bekämpa diskriminering inom så- dana samhällsområden där diskriminering är mest förekommande och där den till slut kan bli ett hot mot den demokratiska samhällsordningen. Med den nu valda lösningen kommer det att dröja länge troligen innan har avgjort så många enskilda klagomål att det är någorlunda klart vad diskrimineringsförbudet innebär i praktiken. Ett annat skäl till att inte har ratificerat protokollet är att det är oklart i vilken utsträckning det tillåter att staterna tillämpar positiv sär- behandling. sociala stadga är en motsvarighet till inom området för ekonomiska och sociala rättigheter. Den innehåller bestämmelser om bl.a. arbetsmarknadspolitik, arbetsvillkor, arbetar- skydd, förenings- och förhandlingsrätt, socialförsäkring och andra sociala trygghetsanordningar samt socialpolitik. Den innehåller också bestäm- melser till skydd för migrerade arbetstagare. Stadgan tillkom 1961 och ratificerades av 1962. gjordes en genomgripande omarbetning av stadgan varvid en rad nya bestämmelser tillfördes (reviderade sociala stadga). Antalet artiklar utökades från 19 till 31. Bland de omskrivna artiklarna finns en om rätt till oberoende, social integrering och deltagande i samhällslivet för personer med funktionshinder. Vid omarbetningen av stadgan tillfördes en artikel enligt vilken åt- njutandet av de rättigheter som anges i stadgan skall säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan uppfattning, nationell härstamning eller socialt ur- sprung, hälsa, tillhörighet till nationell minoritet, börd eller ställning i övrigt. Artikel 13 i EG-fördraget Genom Amsterdamfördraget infördes en ny artikel 13 i För- draget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EG-fördraget). Med stöd av artikel 13 kan rådet, inom ramen för de befogenheter som fördraget ger gemenskapen, genom enhälligt beslut, på förslag av kom- missionen och efter att ha hört , vidta lämpliga åt- gärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ur- sprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna Vid toppmötet i tillkännagav Europa- parlamentet, rådet och kommissionen Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EU-stadgan). I ingressen till EU-stadgan anges att i stadgan bekräftas de rättigheter som har sin grund särskilt i medlemsstaternas gemensamma författningstraditioner och internatio- nella förpliktelser, Fördraget om Europeiska unionen (Unionsfördraget) och gemenskapsfördragen, , gemenskapens och Eu- roparådets sociala stadgor samt rättspraxis vid och Euro- peiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (). I artikel 20 i EU-stadgan anges att alla människor är lika inför lagen. Av artikel 21.1 framgår att all diskriminering på grund av bland annat kön, ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, genetiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd, funktionshinder, ålder eller sexu- ell läggning skall vara förbjuden. Enligt artikel 21.2 skall, inom tillämp- ningsområdet för Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EG-fördraget) och Unionsfördraget och utan att det påverkar tillämp- ningen av någon särskild bestämmelse i de fördragen, all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden. I artikel 22 anges att unionen skall respektera den kulturella, religiösa och språkliga mångfalden. artikel 26 framgår att unionen erkänner och respekterar rätten för perso- ner med funktionshinder att få del av åtgärder som syftar till att säkerstäl- la deras oberoende, sociala och yrkesmässiga integrering och deltagande EU-stadgan är tills vidare att betrakta som en politisk deklaration. Stadgan skapar inte några nya rättigheter eller nya förpliktelser för med- lemsstaterna utan skall enbart befästa dem som redan gäller. hör en förklarande rapport som dock inte har officiell status men som har stor betydelse för förståelsen av stadgan. Stadgans rättsliga status skall enligt toppmötet i avgöras senare och eventuellt i samband med 5Direktivet mot etnisk diskriminering och ar- betslivsdirektivet Med stöd av artikel 13 i EG-fördraget lade kommissionen den 25 no- vember 1999 fram förslag till åtgärder för att bekämpa diskriminering. Förslagen bestod av ett meddelande, två direktiv och ett handlings- program. antog rådet direktiv /43/EG om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etnis- ka ursprung (direktivet mot etnisk diskriminering). antog rådet direktiv /78/EG om inrättande Prop. 2002/03:65 av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet (arbetslivsdirektivet). beslutade rådet genom beslut /750/EG om inrättande av gemenskapens handlingsprogram mot diskriminering (20012006). Direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivsdirektivet är ut- formade på ett likartat sätt. Båda direktiven innehåller en ingress (skä- len) samt fyra kapitel. Kapitel 1 i båda direktiven innehåller allmänna bestämmelser. Där finns bestämmelser om syftet med direktiven, begreppet diskriminering, tillämpningsområdet, tillåten särbehandling samt bestämmelser om att direktiven anger minimikrav. Arbetslivsdirektivet innehåller dessutom en bestämmelse om rimliga anpassningsåtgärder för personer med funk- tionshinder. Kapitel 2 i båda direktiven innehåller bestämmelser om rättsmedel och om säkerställande av efterlevnaden av bestämmelserna i direktiven. Där finns bestämmelser om tillgång till rättslig prövning, skydd mot repres- salier, bevisbörda, spridning av information samt om dialog mellan ar- betsmarknadens parter och med icke-statliga organisationer. Kapitel 3 i direktivet mot etnisk diskriminering innehåller bestämmel- ser om organ för främjande av likabehandling medan kapitel 3 i arbets- livsdirektivet innehåller särskilda bestämmelser för . Kapitel 4 i båda direktiven innehåller slutbestämmelser. Där finns be- stämmelser om efterlevnad, sanktioner och genomförande. Direktivet mot etnisk diskriminering omfattar diskriminerings- grunderna ras eller etniskt ursprung. Arbetslivsdirektivet omfattar dis- krimineringsgrunderna religion eller övertygelse, funktionshinder, sexu- ell läggning och ålder. Syftet med direktivet mot etnisk diskriminering är att fastställa en ram för bekämpning av diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung för att genomföra principen om likabehandling i medlemsstaterna (artikel 1). Syftet med arbetslivsdirektivet är att fastställa en allmän ram för be- kämpning av diskriminering i arbetslivet på grund av religion eller över- tygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning för att genomföra principen om likabehandling i medlemsstaterna (artikel 1). Både direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivsdirektivet inne- håller förbud mot direkt och indirekt diskriminering och definitioner av begreppen (artikel 2.1). Båda direktiven innehåller även förbud dels mot Prop. 2002/03:65 trakasserier som har samband med ras eller etniskt ursprung, respektive religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning (artikel 2.3), dels mot en föreskrift att diskriminera någon på dessa grun- der (artikel 2.4). Trakasserier och föreskrift att diskriminera skall anses vara diskriminering enligt artikel 2.1. Skyddet mot diskriminering skall enligt båda direktiven tillämpas på alla personer och gälla inom såväl offentlig som privat sektor samt inom of- fentliga organ (artikel 3.1). Inom ramen för gemenskapens befogenheter omfattar båda direktiven, såvitt avser ras eller etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funk- tionshinder, sexuell läggning eller ålder, villkor för tillträde till anställning, till verksamhet som egenföre- tagare och till yrkesutövning, inklusive urvalskriterier och krav för an- ställning inom alla verksamhetsgrenar, på alla nivåer i arbetslivet, in- begripet befordran (artikel 3.1 a), tillträde till alla typer och alla nivåer av yrkesvägledning, yrkes- utbildning, högre yrkesutbildning och omskolning, inklusive yrkes- praktik (artikel 3.1 b), anställnings- och arbetsvillkor, inklusive avskedande och löner (arti- kel 3.1 c) medlemskap och medverkan i en arbetstagar- eller arbetsgivar- organisation eller i andra organisationer vars medlemmar utövar ett visst yrke, inbegripet de förmåner dessa organisationer tillhandahåller (artikel Direktivet mot etnisk diskriminering omfattar när det gäller ras eller etniskt ursprung även socialt skydd, inklusive social trygghet samt hälso- och sjukvård (ar- tikel 3.1 e), sociala förmåner (artikel 3.1 f), utbildning (artikel ) samt tillgång till och tillhandhållande av varor och tjänster, som är till- gängliga för allmänheten, inklusive bostäder (artikel 3.1 h). Direktiven omfattar inte särbehandling på grund av nationalitet. Direk- tiven påverkar inte heller bestämmelser och villkor för inresa till och bo- sättning på medlemsstaternas territorium för medborgare i tredje land och statslösa personer eller sådan behandling som beror på den rättsliga ställ- ning som dessa personer har (artikel 3.2). Av artikel 3.3 i arbetslivs- direktivet framgår att direktivet inte skall tillämpas på utbetalningar från offentliga system eller liknande, däribland offentliga system för social trygghet eller socialt skydd. Såvitt avser arbetslivsdirektivet får med- lemsstaterna även föreskriva att direktivet inte skall tillämpas på för- svarsmakten när det gäller diskriminering på grund av funktionshinder och ålder (artikel 3.4). Viss särbehandling, som föranleds av en egenskap som har samband med ras eller etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ål- der eller sexuell läggning, kan vara tillåten. Det krävs dock att denna egenskap utgör ett verkligt och avgörande yrkeskrav på grund av yrkes- verksamhetens natur eller det sammanhang där den utförs, förutsatt att målet är legitimt och kravet proportionerligt (artikel 4 direktivet mot et- nisk diskriminering respektive 4.1 arbetslivsdirektivet). Medlemsstaterna får även föreskriva att det skall vara tillåtet med viss särbehandling på grund av religion eller övertygelse i fråga om yrkes- mässig verksamhet inom kyrkliga och andra offentliga eller enskilda or- ganisationer vilkas etiska grundsyn grundar sig på religion eller över- tygelse (artikel 4.2 arbetslivsdirektivet). Det kan vidare med vissa förbehåll vara tillåtet med särbehandling på grund av ålder (artikel 6 arbetslivsdirektivet). Direktiven innehåller bestämmelser om positiv särbehandling och sär- skilda åtgärder (artikel 5 direktivet mot etnisk diskriminering respektive 7 arbetslivsdirektivet). Dessa bestämmelser innebär att medlemsstaterna får behålla eller besluta om särskilda åtgärder för att förhindra att per- soner missgynnas på grund av någon av de diskrimineringsgrunder som direktiven omfattar eller för att kompensera för ett sådant missgynnande. Både direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivsdirektivet är s.k. minimidirektiv (artikel 6.1 respektive 8.1). Detta innebär att medlems- staterna får införa eller behålla bestämmelser som går längre när det gäll- er att ta tillvara principen om likabehandling än de som anges i direkti- Genomförandet av direktiven får under inga omständigheter utgöra skäl för att inskränka det skydd mot diskriminering som redan finns i medlemsstaterna på de områden som omfattas av direktiven (artikel 6.2 Rimliga anpassningsåtgärder för personer med funktionshinder Av artikel 5 i arbetslivsdirektivet framgår att arbetsgivaren, under vissa förutsättningar, skall vidta rimliga anpassningsåtgärder för personer med funktionshinder för att göra det möjligt för dessa personer att få tillträde till, delta i eller göra karriär i arbetslivet eller att genomgå utbildning, såvida sådana åtgärder inte medför en oproportionerlig börda för arbets- Tillgång till rättslig prövning Medlemsstaterna skall säkerställa att alla som anser sig ha blivit diskri- minerade skall ha tillgång till rättsliga och/eller administrativa för- faranden (artikel 7.1 direktivet mot etnisk diskriminering respektive 9.1 arbetslivsdirektivet). Med den klagandes tillstånd skall även föreningar, organisationer eller andra rättsliga enheter, på den klagandes vägnar eller för att stödja denne, kunna engagera sig i sådana förfaranden (artikel 7.2 direktivet mot etnisk diskriminering respektive 9.2 arbetslivsdirektivet). Medlemsstaterna skall införa bestämmelser som skyddar enskilda respek- tive anställda mot repressalier på grund av att de har framfört klagomål eller inlett ett rättsligt eller administrativt förfarande (artikel 9 direktivet mot etnisk diskriminering respektive 11 arbetslivsdirektivet). Vid prövningen av om diskriminering förekommit skall bevisbördan för- delas på följande sätt. Om den som anser sig ha blivit diskriminerad läg- ger fram fakta som ger anledning att anta att direkt eller indirekt diskri- minering har förekommit övergår bevisbördan på svaranden. Det åligger då svaranden att bevisa att diskriminering inte har förekommit (artikel 8.1 direktivet mot etnisk diskriminering respektive 10.1 arbets- livsdirektivet). Denna bevisbörderegel gäller dock inte för straffrättsliga förfaranden (artikel 8.3 respektive 10.3). Medlemsstaterna har också möjlighet att införa bevisregler som är mer fördelaktiga för den som på- står sig ha blivit diskriminerad (artikel 8.2 respektive 10.2). Medlems- staterna kan avstå från att tillämpa en fördelning av bevisbördan enligt artikel 8.1 respektive 10.1 där det åligger domstolen eller det behöriga organet att utreda fakta i målet (artikel 8.5 respektive 10.5). Båda direktiven innehåller föreskrifter om information om de bestäm- melser som antas enligt direktiven och andra gällande regler (artikel 10 direktivet mot etnisk diskriminering respektive 12 arbetslivsdirektivet). Det finns också bestämmelser om medlemsstaternas ansvar för dialog mellan arbetsmarknadens parter (artikel 11 direktivet mot etnisk diskri- minering respektive 13 arbetslivsdirektivet) och med icke-statliga organi- sationer (artikel 12 direktivet mot etnisk diskriminering respektive 14 arbetslivsdirektivet). Organ för främjande av likabehandling I direktivet mot etnisk diskriminering föreskrivs att det skall finnas ett eller flera organ i varje medlemsstat för främjande av likabehandling av alla personer utan åtskillnad på grund av ras eller etniskt ursprung. organ skall på ett oberoende sätt kunna driva klagomål om diskrimine- ring, genomföra undersökningar om diskriminering samt publicera rap- porter och lämna rekommendationer (artikel 13). Medlemsstaterna skall se till att lagar och andra författningar som strider mot principen om likabehandling upphävs (artikel 14 a direktivet mot etnisk diskriminering respektive 16 a arbetslivsdirektivet). staterna skall vidare se till att bestämmelser som strider mot principen om likabehandling i individuella avtal eller kollektivavtal, i interna regler för företag samt i regler för vinstdrivande eller icke-vinstdrivande före- ningar, för fria yrkesutövare och för arbetstagar- och arbetsgivar- organisationer förklaras eller kan förklaras ogiltiga eller ändras (artikel 14 b respektive 16 b). Medlemsstaterna skall se till att det finns effektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner vid överträdelser av de nationella bestämmelser som antagits med stöd av direktiven (artikel 15 direktivet mot etnisk dis- kriminering respektive 17 arbetslivsdirektivet). Medlemsstaterna skall genomföra direktivet mot etnisk diskriminering i nationell rätt (artikel 16). Arbetslivsdirektivet skall vara genomfört i nationell rätt senast den 2 , med undantag för bestämmelserna om diskriminering på grund av ålder och funktionshinder. För dem har medlemsstaterna, om så behövs, på sig (artikel 18). Medlemsstaterna kan också, på gemensam begäran av arbetsmarkna- dens parter, överlåta åt dessa att genomföra direktiven i fråga om be- stämmelser som omfattas av kollektivavtal. I sådana fall skall medlems- staterna säkerställa att arbetsmarknadens parter inför de åtgärder som behövs senast de datum varje direktiv skall vara genomfört (artikel 16 direktivet mot etnisk diskriminering respektive 18 arbetslivsdirektivet). 6 Ett utvidgat skydd mot diskriminering 6.1Ett skydd för mänskliga rättigheter Regeringens principiella utgångspunkt för lagstiftningen till skydd mot diskriminering är att skyddet mot diskriminering i grunden är en fråga om mänskliga rättigheter. Alla människor är födda fria och lika i värde och rättigheter. Alla skall ha lika möjligheter att mötas och bedömas ut- ifrån sina egna individuella egenskaper och förutsättningar. Ett samhälle som slår vakt om alla människors lika värde är ett samhälle som ger alla möjligheter att utvecklas efter sin egen förmåga och sina egna val. Dis- krimineringslagstiftningen syftar till att värna principen om alla männi- skors lika värde och allas rätt att bli behandlade som individer på lika villkor. Ytterst är lagstiftningen ett uttryck för det fria, demokratiska samhället och de värderingar som ligger till grund för samhälls- ordningen. Regeringen har i olika sammanhang konstaterat att arbetet för att mot- verka all slags diskriminering och rasism är en av de viktigaste samhälls- frågorna överhuvudtaget (jfr t.ex. En nationell handlingsplan mot rasism, främlingsfientlighet, homofobi och diskriminering, skr. 2001/02:59, s. 6). Denna uppfattning består. Arbetet mot diskriminering är ett arbete för de mänskliga rättigheterna till vilket det i det svenska samhället råder stor uppslutning. I regeringens skrivelse En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna (skr. 2001/02:83) redovisas bland annat frågor som regeringen avser prioritera i sitt fortsatta arbete med de mänskliga rättigheterna. En av dessa frågor är skyddet mot diskriminering. Till detta kan fogas att ett samhälle där diskriminering och utanförskap inte får fotfäste är ett friare och öppnare samhälle där varje människa får tillfälle att utvecklas och att sträva efter sina egna mål oberoende av and- ras fördomar eller okunskap. Kampen mot diskriminering syftar därför inte bara till att skydda människor mot orättvisor. Den har också till än- damål att bidra till att människors möjligheter och livschanser förbättras. Detta är ett positivt bidrag till samhället i stort och till människors var- dag. 6.2Ett lika skydd för alla diskrimineringsgrunder EG-direktiven anger olika skyddsnivå för diskrimineringsgrunderna Det är viktigt att se till att skyddet mot diskriminering blir starkt och hel- täckande. I det sammanhanget kan uppmärksammas att de båda EG- direktiven inte föreskriver ett lika starkt skydd för alla diskriminerings- grunder. Båda direktiven föreskriver skydd mot diskriminering i arbetslivet i Prop. 2002/03:65 vid mening för diskrimineringsgrunderna ras eller etniskt ursprung Med arbetslivet i vid mening avses här anställningsförhållanden, verk- samhet som egenföretagare, yrkesutövning, viss yrkesutbildning och medlemskap i arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer (se artikel 3.1 ad i båda direktiven). Direktivet mot etnisk diskriminering (artikel 3.1 eh) föreskriver där- utöver skydd på grund av ras eller etniskt ursprung i fråga om tillgång till varor och tjänster inklusive bostäder. Diskrimineringsförbuden i direktivet mot etnisk diskriminering skall vara genomförda i medlemsstaterna . Arbetslivs- direktivet skall vara genomfört i nationell rätt , med undantag för bestämmelserna om diskriminering på grund av ålder och funktionshinder. Diskrimineringsförbuden i fråga om funk- tionshinder och ålder skall vara genomförda . Diskrimineringsförbudet i fråga om ålder skall som nämnts genomföras . Utredningen har inte haft i uppdrag att lämna förslag i denna del. har till uppgift att lämna förslag till hur direktivet i den delen skall genomföras i svensk rätt. Utredningen har i några avseenden föreslagit diskrimineringsförbud på områden där EG-direktiven inte ställer sådana krav. Det gäller skydd för religion eller övertygelse, funktionshinder och sexuell läggning i fråga om utbildningsväsendet samt varor och tjänster som är tillgängliga för allmänheten, inklusive bostäder. I fråga om religion eller övertygelse har utredningen också föreslagit skydd inom området socialt skydd och soci- ala förmåner dvs.