prop · GR034 · 2003-09-30 00:00:00 — Begränsningar i användningen av uppgifter och bevisning i det internationella straffrättsliga samarbetet En medlem av den gemensamma utredningsgruppen får i enlighet med nationell rätt eller inom ramen för sina befogenheter med stöd av artikel 1.9 i rambeslutet förse den gemensamma utredningsgruppen med uppgifter som finns tillgängliga i den stat som avdelat medlemmen. Uppgifterna skall avse de brottsutredningar som utredningsgruppen utför. I artikel 1.10 i rambeslutet föreskrivs att uppgifter som en medlem har mottagit under sitt deltagande i en gemensam utredningsgrupp får användas endast under vissa villkor. Uppgifterna får, utöver de ändamål för vilka gruppen inrättades, användas för att förhindra ett överhängande och allvarligt hot mot allmän säkerhet. Uppgifterna får också användas för att upptäcka, utreda och beivra brott under förutsättning att samtycke inhämtas från den stat som överlämnat informationen. Skall uppgifterna användas för andra ändamål skall samtliga medlemsstater som var med och inrättade den gemensamma utredningsgruppen lämna sitt samtycke. Något krav på samtycke i dessa två situationer gäller inte om en medlemsstat på andra sätt har tillgång till samma uppgifter. I de flesta internationella överenskommelser om straffrättsligt samarbete som antagits finns bestämmelser om begränsningar i användandet av den information som överlämnas med stöd av en ansökan om rättslig hjälp. Bland dessa kan anges FN:s konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen från , konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott från och EU:s konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål från . I sistnämnda konvention och i det andra tilläggsprotokollet till konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser om begränsningar i användningen av uppgifter när det gäller gemensamma utredningsgrupper som är identiska med rambeslutets bestämmelser. Bestämmelserna i de olika överenskommelserna skiljer sig dock åt på så sätt att i vissa fall blir begränsningarna tillämpliga med automatik medan i andra fall får den stat som överlämnar informationen i det enskilda fallet avgöra om begränsningar i användningen av uppgifterna skall gälla. När det gäller rambeslutet om gemensamma utredningsgrupper gäller begränsningarna så snart informationen överlämnats, dvs. I 5 kap. 13 §§ lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser om begränsningar i användningen av uppgifter eller bevisning och möjligheter för svenska åklagare och domstolar att ställa upp villkor vid ansökningar om rättslig hjälp. Likartade bestämmelser finns i lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete och i lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete. Uppgifter som lämnas till en svensk myndighet Rambeslutet ålägger medlemsstaterna att se till att de uppgifter, vilket torde inkludera bevisning, som tas emot av en tjänsteman som deltar i en gemensam utredningsgrupp används endast i de syften som gruppen inrättades för. Svenska myndigheter skall alltså vara förhindrade att använda informationen för andra syften trots den skyldighet att självmant vidta åtgärder om anledning därtill uppkommer som dessa myndigheter annars skulle ha kunnat ha, t.ex. att inleda en förundersökning eller att väcka åtal för ett visst brott. Det åtagande som rambeslutet medför kan lämpligen, enligt regeringens uppfattning, uppnås genom att det införs en bestämmelse som motsvarar den som gäller i 5 kap. 1 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Uppgifter och bevisning som överlämnats från en utländsk myndighet inom ramen för den verksamhet som en gemensam utredningsgrupp har bedrivit skall alltså inte kunna användas av svenska myndigheter på annat sätt än vad villkoret tillåter, oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. En bestämmelse som begränsar möjligheten för svenska myndigheter att använda sig av de uppgifter som de fått från en myndighet i en annan stat genom en gemensam utredningsgrupp föranleder en följdändring i 1 kap. 4 § tredje stycket sekretesslagen (1980:100). Uppgifter som överlämnas från Det bör enligt regeringens mening, på motsvarande sätt som anges i 5 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, vara möjligt för en svensk myndighet som överlämnar uppgifter eller bevisning till en gemensam utredningsgrupp att ställa upp villkor som är nödvändiga av hänsyn till enskilds rätt eller som är nödvändiga från allmän synpunkt. Visserligen sägs inget uttryckligen i rambeslutet om att sådana villkor får ställas upp, men rambeslutet medför inte någon skyldighet att överlämna uppgifter eller bevisning, utan en medlem i gruppen får göra detta under de förutsättningar som gäller enligt nationell rätt (se artikel 1.9). Om nationell rätt ställer upp vissa krav, t.ex. att vissa uppgifter är föremål för sekretess eller att ett visst föremål skall återlämnas efter avslutat förfarande, bör således ett sådant villkor kunna ställas upp i förhållande till de andra medlemmarna i gruppen. Den myndighet som ställt upp villkoren skall, på motsvarande sätt som anges i 5 kap. 3 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, kunna medge undantag från dessa villkor eller från de begränsningar om att använda uppgifter som följer direkt av rambeslutet. Bestämmelser med det nu nämnda innehållet bör införas i den nya lagstiftningen. 6.6.1De utländska tjänstemännens straffrättsliga skydd och ansvar Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse som reglerar utländska tjänstemäns straffrättsliga skydd och ansvar när de deltar i en gemensam utredningsgrupp som är verksam i är inte nödvändig. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att utländska tjänstemän som utför uppgifter genom att delta i en gemensam utredningsgrupp i skulle vara skyddade enligt 17 kap. 1, 2 och 4 §§ och vara ansvariga för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § som om uppgiften hade utförts av en svensk tjänsteman. Remissinstanserna: Endast Riksåklagaren framför invändningar mot promemorians förslag. Riksåklagaren menar att den föreslagna bestämmelsen inte krävs eftersom en utländsk tjänsteman inte kommer att utöva en uppgift som innebär svensk myndighetsutövning när denne deltar i utredningsgruppens verksamhet i . Skälen för regeringens bedömning: Utgångspunkten för regeringens bedömning är vilket åtagande som följer av artikel 2 i rambeslutet. Enligt denna artikel skall tjänstemän från en annan medlemsstat än den där verksamheten pågår likställas med tjänstemän i den stat där verksamheten äger rum när det gäller brott de utsätts för eller begår. Schengenkonvention och finns liknande bestämmelser. Genomförandet av dessa två nämnda instrument förutsatte emellertid att svensk myndighetsutövning överlämnades till främmande stat. I 12 § lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete och i 3 kap. 7 § lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete, som huvudsakligen är följden av de båda konventionerna, har det införts bestämmelser som reglerar det straffrättsliga skyddet och ansvaret för utländska tjänstemän som opererar på svenskt territorium. Dessa bestämmelser utgår ifrån att svensk myndighetsutövning har överlämnats till främmande stat på så sätt att utländska tjänstemän tillåts att på svenskt territorium vidta åtgärder som är att anse som myndighetsövning, t.ex. att förfölja en misstänkt person som flyr från en medlemsstat över gränsen in på svenskt territorium. I förhållande till rambeslutet föreligger däremot en väsentlig skillnad eftersom rambeslutet om gemensamma utredningsgrupper inte förutsätter något överlämnande av myndighetsutövning för att kunna genomföras (se avsnitt 5.1). Enligt artikel 1.6 i rambeslutet får en stat där en gemensam utredningsgrupp är verksam anförtro utredningsåtgärder till en avdelad medlem, dvs. en tjänsteman från en annan stat. Medlemsstaten är emellertid inte tvungen att göra det utan den staten kan själv avgöra om en avdelad medlem skall anförtros några möjligheter att vidta åtgärder och, om så sker, i vilken utsträckning han eller hon kan vidta dessa åtgärder. Åtagandet enligt artikel 2 i rambeslutet om tjänstemäns straffrättsliga ansvar skall för svenskt vidkommande, enligt regeringens uppfattning, ses i belysning av vilka möjligheter en avdelad medlem kommer att ha att vidta åtgärder när en utredningsgrupp är verksam på svenskt Regeringen har i samband med propositionen Prop. antagande av rambeslut om gemensamma utredningsgrupper (prop. 2001/02:71) uttalat att en avdelad medlem inte skall kunna utföra uppgifter på svenskt territorium som förutsätter ett överlämnande av svensk myndighetsutövning (se även bet. 2001/02:JuU15, sid. 3). Regeringen har inte ändrat uppfattning. Detta utesluter dock inte att en avdelad medlem skall kunna anförtros vissa uppgifter som dock inte skall kunna innebära ett utövande av svensk myndighet. Det finns inget som hindrar att en avdelad medlem exempelvis närvarar vid ett förhör som hålls eller granskar bevisning som införskaffats. Flertalet av de svenska straffbestämmelserna i och andra straffrättsliga lagar kan tillämpas när utländska tjänstemän är verksamma i en utredningsgrupp i och oberoende av att brotten begås av eller mot en utländsk tjänsteman. emellertid att personer som utför vissa uppgifter dels åtnjuter ett särskilt straffrättsligt skydd, dels är underkastade ett särskilt straffrättsligt ansvar. Gemensamt för dessa bestämmelser är att de blir tillämpliga först när brottet begås i eller vid myndighetsutövning. till att skydda en person i hans eller hennes myndighetsutövning finns i 17 kap. 1, 2 och 4 §§ (gäller hot mot tjänsteman, förgripelse mot tjänsteman och våldsamt motstånd). I 20 kap. 1 § finns en straffbestämmelse om ansvar för tjänstefel som begås av någon vid Den myndighetsutövning som åsyftas i dessa bestämmelser är svensk myndighetsutövning. I promemorian föreslogs en bestämmelse som innebar att nämnda regler i skulle bli tillämpliga på utländska tjänstemän som utför uppgifter genom att delta i en gemensam utredningsgrupp i som om uppgiften hade utförts av en svensk tjänsteman. i promemorian var att något överlämnande av svensk myndighets- utövning inte skulle ske till utländska tjänstemän. promemorian att det kunde finnas situationer där en utländsk tjänsteman utför uppgifter som det inte finns något svenskt intresse av och att det i dessa fall inte blev fråga om något överlämnande av svensk myndighets- Som ett exempel i promemorian nämndes att en utländsk tjänsteman som närvarar vid ett förhör och därefter upprättar en rapport över förhöret, vilken enbart skulle användas i den brottsutredning som bedrivs i den avdelade medlemmens hemland, i rapporten tog in felaktiga uppgifter vilka ledde till att en enskild person drabbas. anfördes att om en svensk tjänsteman skulle handla på motsvarande sätt torde det vara att betrakta som tjänstefel enligt 20 kap. 1 § och promemorians förslag avsåg att likställa den svenske och utländske tjänstemannen i detta avseende. Riksåklagaren har invändningar mot promemorians förslag och menar att bestämmelsen i dess helhet bör utgå. Riksåklagaren är av den uppfattningen att eftersom en utländsk tjänsteman inte kommer att utöva svensk myndighet i går det inte att likställa denne med en svensk tjänsteman beträffande de aktuella lagrummen i . menar att den föreslagna regleringen tycks förutsätta att en utländsk tjänsteman får vidta åtgärder som skulle vara att anse som svensk myndighetsutövning om de hade vidtagits av en svensk Enligt regeringens uppfattning bör det straffrättsliga ansvaret och Prop. 2003/04:4 skyddet inte utsträckas mer än vad som följer av åtagandet i rambeslutets Denna artikel kan inte, som påpekats ovan, tolkas isolerat utan måste ses i belysning av vilka uppgifter en utländsk tjänsteman kommer att kunna utföra när en gemensam utredningsgrupp är verksam i . I det avseendet är det klart att den avdelade medlemmen inte kommer att kunna utföra några uppgifter som förutsätter att svensk myndighetsutövning har överlämnats. En tillämpning av bestämmelserna i 17 kap. 1, 2 och 4 §§ samt 20 kap. 1 § innebär att tjänstemannen utövar just sådan myndighet. Promemorians förslag innebar därför i praktiken ett straffrättsligt skydd och ansvar som inte följer av åtagandet enligt artikel 2 eftersom de utländska tjänstemännen därmed fick ett straffrättsligt skydd och ansvar för uppgifter som de inte kommer att kunna utföra. Det är heller inte aktuellt att straffbelägga en tjänsteutövning vars skyddsintresse är den utländska myndighets- utövningen, eftersom rambeslutet, enligt regeringens uppfattning, inte innebär ett sådant åtagande. Regeringen delar därför Riksåklagarens bedömning och anser sammanfattningsvis att den i promemorian föreslagna bestämmelsen bör utgå. Regeringens förslag: Bestämmelser införs som reglerar den svenska statens ansvar för skadestånd vid skador som uppkommer dels när utländska tjänstemän är verksamma i en utredningsgrupp i , dels när svenska tjänstemän är verksamma i en utredningsgrupp i en annan stat. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag Artikel 3 i rambeslutet reglerar i huvudsak en medlemsstats ansvar för skador som vållas av den statens tjänstemän när dessa deltar i en utredningsgrupp som är verksam i en annan medlemsstat. Utgångspunkten i rambeslutet är att en medlemsstat (den första medlemsstaten) är ansvarig för de skador som dess egna tjänstemän orsakar när de deltar i en gemensam utredningsgrupp i en annan stat. Bedömningen av om skadeståndsskyldighet föreligger eller inte görs emellertid i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstat (den andra medlemsstaten) där skadan har uppkommit. Det är också den andra medlemsstaten som i första hand skall ersätta de skadelidande eller deras rättsinnehavare som har drabbats av en skada och det skall ske som om skadan hade vållats av dess egna tjänstemän. Den första medlemsstaten (dvs. den stat från vilken de tjänstemän som har vållat skadorna kommer ifrån) skall fullt ut återbetala de belopp som betalats ut av den andra Den första medlemsstaten är dock inte skyldig att betala ersättning för skador som den andra medlemsstaten har drabbats av. Detta påverkar dock inte den andra medlemsstatens möjligheter att vända sig mot tredje man med ersättningskrav. Liknande åtaganden som de som finns i rambeslutet återfinns Schengenkonvention och i . I 13 § lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete och i 3 kap. 8 § lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete är dessa åtaganden omhändertagna och reglerar sålunda frågan om skadestånd i dylika fall. Skadeståndsskyldighet när en avdelad medlem vållar skada i Rambeslutet innebär för svensk del att svenska staten skall, enligt svenska skadeståndsregler, ersätta de skador som en utländsk tjänsteman vållar när han eller hon deltar i en gemensam utredningsgrupp som är verksam i enligt svenska skadeståndsregler. De regler som blir aktuella att tillämpa torde främst vara bestämmelserna om principalansvar i skadeståndslagen (1972:207). Som angetts tidigare kommer utländska tjänstemän inte att utöva myndighet när de deltar i gruppens verksamhet i . Om skadeståndsskyldighet föreligger enligt gällande svenska regler spelar det enligt rambeslutet ingen roll om skadan vållats av en svensk eller utländsk tjänsteman när den gemen- samma utredningsgruppen är verksam i . Svenska staten skall ansvara för att den skadelidande ersätts för skador som utländska tjänstemän orsakar. För att genomföra åtagandet i rambeslutet bör det enligt regeringens mening införas en bestämmelse som reglerar svenska statens skyldighet att utge ersättning för skador som vållas av en utländsk tjänsteman som deltar i en utredningsgrupp i . Bestämmelsen kan i stora delar utformas på motsvarande sätt som i 13 § lagen om internationellt polisiärt samarbete. På samma sätt bör det också klargöras att någon skyldighet inte föreligger för svenska staten att ersätta skada som uppkommer hos den utländska myndigheten eller tjänstemannen. En annan sak är att svenska staten kan återkräva de belopp som har betalats ut av den stat från vilken den tjänsteman som orsakat skadan kommer. Denna regressmöjlighet kräver emellertid ingen reglering i lag. Skadeståndsskyldighet när en svensk tjänsteman vållar skada utomlands Svenska skadeståndsregler utesluter inte att svenska staten kan bli skyldig att utge ersättning till en skadelidande i de fall svenska tjänstemän deltar i en gemensam utredningsgrupp i en annan stat och där vållar skada, i enlighet med den statens lagstiftning (jfr prop. 1999/2000:64 s. 114). Den skadelidande kan rikta sitt anspråk både mot svenska staten och mot en annan stat och därmed ha en dubbel ersättningsmöjlighet. En sådan ordning där en skadelidande kan ersättas av flera stater kan enligt regeringens mening leda till tillämpnings- problem som bör undvikas. Rambeslutet innebär att det är den stat, i vilken den svenska tjänstemannen har vållat skadan, som skall betala ut ersättning till den person som har drabbats av skadan. För att undvika att den skadelidande Prop. 2003/04:4 även skulle kunna vända sig till svenska staten med anspråk på ersättning bör en bestämmelse införas som utesluter att svenska staten blir skadeståndsskyldig enligt svenska skadeståndsrättsliga regler i de fall svenska tjänstemän under utredningsgruppens verksamhet orsakar skada utomlands. Bestämmelsen kan utformas i enlighet med 14 § i lagen om internationellt polisiärt samarbete. Den bestämmelse som införs påverkar inte svenska statens skyldighet att enligt artikel 3.3 i rambeslutet återbetala den ersättning som betalats ut av den andra medlemsstaten till den person som har drabbats av en skada som har vållats av en svensk tjänsteman. Någon särskild reglering om denna regresskyldighet gentemot den andra staten behövs inte. 6.7Svensk jurisdiktion för brott som begås av svenska tjänstemän som deltar i en gemensam utrednings- grupp utomlands Regeringens bedömning: Det bör inte nu göras några ändringar i 2 kap. om svensk domstols behörighet att döma enligt svensk lag för brott som begåtts utom riket av en svensk tjänsteman som deltar i en gemensam utredningsgrupp i en annan stat. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 2 kap. 2 § har svensk domstol behörighet att döma enligt svensk lag för brott som begåtts utom riket om brottet begåtts av en person med en viss anknytning till , t.ex. att personen är svensk medborgare eller utlänning med hemvist här. Denna bestämmelse torde alltid vara tillämplig gentemot de svenska tjänstemän som utses att delta i en gemensam utredningsgrupp som kommer att vara verksam i en annan stat. Det är svårt att tänka sig situationer där en tjänsteman utses att delta i en gemensam utredningsgrupp för svenskt vidkommande, men som inte omfattas av den personkrets som anges i 2 kap. 2 § . Behörighet för den svenska domstolen förutsätter dock enligt andra stycket i nämnda bestämmelse att gärningen även är straffbar i den stat där gärningen begicks. Det innebär att om en svensk tjänsteman begår ett brott enligt svensk lag men gärningen är straffri på den ort där den begås är svensk domstol inte behörig att döma. När det gäller problemet med avsaknad av dubbel straffbarhet skall det inte överdrivas. Medlemsstaternas straffrättsliga lagstiftning är i mångt och mycket likartad och situationer där en gärning är ett brott enligt svensk lag men straffri i den andra staten torde inte vara alltför ofta förekommande. Dock kan en sådan situation inte helt uteslutas. En ytterligare inskränkning för den svenska domstolens behörighet är att personen ifråga inte kan ådömas en påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen som Prop. 2003/04:4 gäller på den ort där gärningen begicks. I 2 kap. 3 § anges ett antal fall där en svensk domstol har en oinskränkt behörighet att döma utan de inskränkningar som gäller enligt 2 §. Som exempel kan nämnas om brottet begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg, om brottet begåtts av någon med en viss befattning, om brottet riktats mot svenska intressen eller om brottet varit av särskilt allvarlig karaktär. Dessa bestämmelser kommer i en del fall att medföra en oinskränkt behörighet för svensk domstol att döma för brott som begåtts utomlands av en svensk tjänsteman som deltar i en gemensam utredningsgrupp. I samband med anslutning till (prop. 1999/2000:64) kompletterades 2 kap. 3 § med en ny bestämmelse, punkt 3 a. Den nya bestämmelsen omfattar situationer där brottet har begåtts i tjänsten av polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid som utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt. Med gränsöverskridande arbetsuppgifter avses i första hand gränsöver- skridande övervakning eller förföljande, dvs. enligt 4 och 5 §§ lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete. Motsvarande åtgärder enligt 3 kap. 1 och 2 §§ lagen (2000:1219) om internationellt tullsam- arbete torde också omfattas. Visserligen får deltagande i en gemensam utredningsgrupp anses ha karaktären av en gränsöverskridande arbetsuppgift i viss bemärkelse. Mot bakgrund av vad som angetts i motiven till punkten 3 a i 2 kap. 3 § (se prop. 1999/2000:64 s. 175) går det emellertid inte med säkerhet att dra den slutsatsen att bestämmelsen även skulle omfatta samtliga fall när en svensk tjänsteman som deltar i en gemensam utredningsgrupp utomlands begår brott. Dessutom omfattar nämnda bestämmelse inte åklagare som tämligen ofta kommer att delta i en utredningsgrupps verksamhet utomlands. Det finns sammanfattningsvis situationer där ingen av de omständigheter som räknas upp i 2 kap. 3 § är tillämplig när en svensk tjänsteman som deltar i en utredningsgrupp utomlands begår brott. lämnade Internationella straffrättsutredningen sitt betänkande Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98). I betänkandet lägger utredningen bl.a. fram ett förslag till en helt ny lydelse av 2 kap. om svensk domstols behörighet att döma i brottmål för brott begångna i och utanför . Utformningen av förslaget är ett resultat av en generell översyn av de svenska behörighets- reglerna och syftar främst till att göra dessa mer överskådliga och lättillämpade, men de innebär att gränserna för behörigheten preciseras och snävas in. Med hänsyn till de förslag som lämnas i betänkandet bör det enligt regeringens bedömning inte nu föreslås några ändringar i 2 kap. som skulle utvidga svensk domstols behörighet att döma för brott som begås utomlands av svenska tjänstemän som deltar i en gemensam utredningsgrupp enligt rambeslutet. Internationella straffrättsutredningens betänkande bereds för när- Prop. 2003/04:4 varande inom och regeringen får i samband med det arbetet anledning att återkomma i frågan. 7En ny lag om gemensamma utrednings- grupper för brottsutredningar Regeringens förslag: En ny lag om gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar införs. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: En gemensam utredningsgrupp är tänkt att bestå av tjänstemän från olika brottsutredande myndigheter i två eller flera medlemsstater. För svenskt vidkommande torde det främst röra sig om åklagare, polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman från . Bestämmelser om internationellt samarbete i brottsutredningar finns i olika lagar. I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål regleras den hjälp som svenska åklagare eller domstolar kan lämna eller erhålla.