prop · GR0330d2 · 2003-11-13 00:00:00 — som självklart ändå gäller enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer. Lagrådet förordar att bestämmelsen utgår. 6 kap. 12 § Enligt paragrafen skall smittskyddsläkaren om det är nödvändigt för en utredning enligt 4 § (dvs. smittskyddsläkarens utredning rörande en enskild bl.a. om vilka insatser som behövs för att förebygga smittspridning) underrätta socialnämnden, polismyndigheten och den lokala . Underrättelsen skall innehålla vissa närmare angivna uppgifter om den enskilde. Det sägs inte på vilket sätt det skall vara nödvändigt för utredningen med en sådan underrättelse. Av den följande paragrafen, 6 kap. 13 §, framgår dock att, om de angivna myndigheterna efter att ha fått en underrättelse, uppmärksammar att den smittade inte följer meddelade förhållningsregler, detta skall anmälas till smittskyddsläkaren. Lagrådet anser att syftet med bestämmelsen skulle komma till bättre uttryck om första stycket utformades enligt följande. Om smittskyddsläkaren vid en utredning enligt 4 § har anledning att anta att socialnämnden, polismyndigheten eller den lokala kan lämna upplysningar som behövs för utredningen, skall smittskyddsläkaren underrätta berörd myndighet. 8 kap. 7 § Enligt första stycket skall rätten vid muntlig förhandling i mål om isolering och fortsatt isolering höra lämplig sakkunnig. Kravet på sakkunnigs hörande när muntlig förhandling hålls är således undantagslöst och det gäller, som det är formulerat, såväl hos länsrätt och kammarrätt som i högsta instans, Regeringsrätten. Eftersom det förekommer att muntlig förhandling hålls i syfte att klarlägga andra förhållanden än sådana som är ägnade att belysas genom sakkunnig, framstår det föreslagna kravet som alltför långtgående. Något sådant absolut krav finns inte heller i annan lagstiftning som upptar handläggningsregler för mål om tvångsåtgärder. Jfr 37 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, enligt vilket lagrum länsrätten skall höra lämplig sakkunnig om det inte är uppenbart obehövligt. Lagrådet föreslår därför att paragrafens första stycke utformas enligt följande. När muntlig förhandling hålls i mål om isolering enligt 5 kap. 1 § eller fortsatt isolering enligt 5 kap. 5 § skall länsrätten höra lämplig sakkunnig, om det inte är uppenbart obehövligt. 9 kap. 1 § Den föreslagna straffbestämmelsen gäller den som uppsåtligen eller av oaktsamhet utsätter annan för fara att smittas av en livshotande sjukdom. Enligt den allmänna motiveringen bör bestämmelsen omfatta endast ett mycket begränsat antal sjukdomar som är av särskilt allvarlig art, nämligen sådana som är livshotande. För andra sjukdomar bedöms redan befintliga bestämmelser i tillräckliga. vara livshotande anges innebära att de skall vara så svåra att de allmänt sett leder till döden, varvid döden kan inträffa tämligen omgående eller först . En sjukdom som generellt sett inte är dödlig men som i det enskilda fallet kan vara livshotande, t.ex. om den smittade före sjukdomen var särskilt svag och mottaglig för infektioner, skall inte omfattas. Regeringen bedömer att bestämmelsen kan anses omfatta exempelvis sjukdomar som hiv-infektion, multiresistent tuberkulos och difteri. Lagrådet anser att motivuttalandena kring uttrycket livshotande kan leda till oklarhet. Främst gäller det utsagan att sjukdomarna skall vara så svåra att de allmänt sett leder till döden. Ett sådant kriterium uppfattas närmast avse enbart obotliga sjukdomar med synnerligen hög dödlighet, dvs. att i vart fall flertalet av de drabbade avlider. Ett studium av redogörelsen för olika sjukdomar i bilagan till betänkande visar att det beträffande ett av de tre i lagrådsremissen anförda exemplen på livshotande sjukdomar, difteri, är svårt att ange mortaliteten på grund av bristande erfarenheter men att den fram låg på endast i . I remissen uttalas vidare att vilka sjukdomar som omfattas får avgöras av domstolarna med ledning av i lagtexten stipulerade kriterier. Det anmärks också att sjukdomar som omfattas av bestämmelsen efter ytterligare medicinsk forskning kan komma att inte anses som livshotande. Lagrådet ifrågasätter det lämpliga i att denna uppgift läggs på domstolarna. Avgörande för uppgiftens fullgörande blir medicinska bedömningar av sådant slag att domstolarna måste förlita sig på utomstående sakkunskap. Till detta kommer vad Lagrådet har anfört om den oklara innebörden i uttrycket livshotande sjukdom. En alternativ möjlighet kunde vara att slå fast i en förteckning vilka sjukdomar som skall omfattas av straffbestämmelsen. Kanske vore det rent av möjligt att anknyta till förteckningen över allmänfarliga sjukdomar och därmed undvika ytterligare ett sjukdomsbegrepp i smittskyddslagen. Den antydda lösningen skulle dessutom klargöra förhållandet mellan smittskyddslagens straffbestämmelse och brottet framkallande av fara för annan enligt 3 kap. 9 § . Båda bestämmelserna föreskriver ju straff för den som utsätter annan för fara för sjukdom, i det ena fallet livshotande sjukdom och i det andra fallet allvarlig sjukdom. Lagrådet förordar att straffbestämmelsen i smittskyddslagen övervägs ytterligare under den fortsatta beredningen. 9 kap. 2 § Paragrafen innehåller föreskrifter om tillsyn över smittskyddet. Dessutom anges i tredje meningen att skall följa och vidareutveckla smittskyddet. Enligt Lagrådets uppfattning säger den sistnämnda bestämmelsen inte mycket mer än som framgår av 1 kap. 7 §, vars första stycke behandlar ansvar för smittskyddet. Om den anses behövlig, kan den med fördel placeras där. 9 kap. 7 § Genom paragrafen bemyndigas regeringen att meddela särskilda före- skrifter om smittskyddet enligt lagen, om det vid en fredstida kris finns behov av samordnade nationella åtgärder eller andra särskilda insatser Gällande smittskyddslag upptar inte någon mot- svarighet till bestämmelsen. Det framhålls också i lagrådsremissen att regeringens befogenheter utvidgas genom bemyndigandet. Lagrådet ifrågasätter om inte bemyndigandet att vid behov i ett fredstida krisläge meddela föreskrifter om andra särskilda insatser ger ett väl stort utrymme för specialreglering från regeringens sida. andra särskilda insatser åsyftas enligt författningskommentaren att sjuk- vårdshuvudmännen skall kunna åläggas att erbjuda kostnadsfri vaccina- tion eller annan tillgänglig profylax till befolkningen, t.ex. i händelse av influensapandemi eller utbrott av annan smittsam sjukdom där sådan pro- fylax är medicinskt motiverad. En utformning av bemyndigandet som innebär viss formell begränsning och precisering i föreskriftsrätten fram- står enligt Lagrådets mening som önskvärd. Bestämningen fredstida kris kan ge upphov till vissa tolkningssvårig- Det har vid lagrådsföredragningen upplysts att uttrycket valts med utgångspunkt i gällande författningsregler om fredstida krishantering (förordningen/2002:472/ om åtgärder för fredstida krishantering och höjd Detta synes innebära att alla slags kriser under fredstid oavsett betydelse för smittskyddet skulle kunna omfattas. gränsning skulle kunna vara att i förevarande sammanhang införa ett villkor om att den fredstida krisen skall ha betydande inverkan på möj- ligheterna att upprätthålla ett effektivt smittskydd. kunna klargöras tydligare i lagtexten att också de andra särskilda insatser som skall kunna åläggas med stöd av bemyndigandet skall vara behöv- liga ur ett nationellt perspektiv (jfr här ordalagen i den nya 32 a § som infördes i hälso- och sjukvårdslagen). Med hänsyn till det anförda skulle bemyndiganderegeln förslagsvis kunna utformas enligt följande. Regeringen får meddela särskilda föreskrifter om smittskyddet enligt denna lag, om det vid en fredstida kris som har betydande inverkan på möjligheterna att upprätthålla ett effektivt smittskydd finns behov av samordnade nationella åtgärder eller ur ett nationellt perspektiv av andra särskilda insatser inom smittskyddet. Här behandlas den situationen att en patient vid ikraftträdandet är tvångsisolerad enligt 38 § gamla lagen. För sådant fall föreskrivs att smittskyddsläkaren skall ansöka om isolering en- ligt 5 kap. 1 § nya lagen. Vidare sägs att den gamla lagen i tillämpliga delar gäller till dess ansökan kommit in till länsrätten. Innebörden av det sistnämnda om giltighetstiden för äldre bestämmelser blir att länsrätten vid ansökningens ankomst måste ha beredskap att ome- delbart kunna fatta interimistiskt beslut i isoleringsfrågan. ner att en lämpligare ordning bör vara att låta äldre bestämmelser gälla till dess att smittskyddsläkarens ansökan har prövats av länsrätten. sådan prövning skall alltid ske skyndsamt och länsrätten har möjlighet att besluta i saken i avvaktan på målets avgörande. att lydelsen av sista meningen i punkten ändras enligt följande. Till dess ansökan har prövats av länsrätten gäller den gamla lagen i De föreslagna övergångsbestämmelserna reglerar inte vad som skall gälla beträffande tvångsundersökning som smittskyddsläkaren beslutat enligt 36 § i gällande lag men som inte hunnit genomföras vid nya lagens Även om sannolikheten att en sådan situation som här avses uppkommer inte är stor anser Lagrådet att en övergångsregel bör ge besked i frågan. Det är att märka att uppgiften att besluta om tvångsundersökning enligt nya lagen flyttas över från smittskyddsläkaren till domstol. sen skulle kunna placeras som en ny punkt 3 och förslagsvis ges följande Om tvångsundersökning som smittskyddsläkaren har beslutat enligt 36 § gamla lagen inte har genomförts före nya lagens ikraftträdande, skall smittskyddsläkaren ansöka hos länsrätten om tvångsundersökning enligt 3 kap. 2 § nya lagen. Till dess ansökan har prövats av länsrätten gäller den gamla lagen i tillämpliga Godtas Lagrådets förslag får nuvarande punkterna 36 i stället numreras 47. Förslaget till lag om ändring i 9 kap. 15 § samt 31 kap. 11 a och 12 §§ I 9 kap. föreslås en ny paragraf, 15 §, i kapitlets avsnitt med särskilda bestämmelser om hälsoskydd. I paragrafens första stycke föreskrivs att kommunen skall vidta åtgärder för smittspårning vid misstanke om att sällskapsdjur som innehas av privatperson eller objekt bär på en allvarlig smittsam sjukdom som kan föras över till människor. att kommunen får låta förstöra föremål av personlig natur och låta avliva sällskapsdjur som innehas av privatpersoner, om det är nödvändigt för att förhindra spridning av sjukdomen. I styckets sista mening finns en hän- visning till bestämmelserna i den föreslagna 31 kap. 11 a §, där det före- skrivs att den som har drabbats av ett beslut om förstöring av föremål eller ett beslut om att avliva ett sällskapsdjur enligt 9 kap. 15 § skall ha rätt till skälig ersättning av kommunen. En följdändring har gjorts i 31 kap. 12 §. Lagrådet ifrågasätter att ersättningsbestämmelsen har fått en lämplig pla- Ersättningsbestämmelserna i 31 kap. har sin bakgrund i bl.a. äldre bygg- nadslagstiftning och vattenlagstiftning. De tar sikte på ingripanden av det allmänna i fastighetsförhållanden. Att tillämpningsområdet är begränsat på detta sätt sägs inte uttryckligen i 1 §, där kapitlets innehåll anges, men det framgår av kapitlets övriga bestämmelser, som genomgående handlar om fastighetsförhållanden eller vattenverksamhet. av att 2 § hänvisar till bestämmelserna i expropriationslagen (1972:719), som enligt 1 kap. 1 § i den lagen handlar om expropriation av fastighet eller särskild rätt till fastighet. De beslut som kan föranleda rätt till ersättning enligt den nya bestämmel- sen syftar till att förebygga att en smittsam sjukdom sprids och de har inte mycket gemensamt med de nuvarande bestämmelserna i kapitlet. brist på annan reglering kan dessutom hänvisningen i 2 § skapa oklar- heter, t.ex. om hur en talan om ersättning enligt den föreslagna bestäm- melsen skall föras (jfr 1 kap. 7 § och 5 kap. expropriationslagen). Lagrådet förordar att ersättningsbestämmelsen i stället placeras i anslut- ning till bestämmelsen om de beslut som skall kunna föranleda rätt till I 9 kap. 15 § bör sålunda sista meningen i första stycket er- sättas av ett nytt andra stycke med förslagsvis följande lydelse. Den som har drabbats av ett beslut enligt första stycket andra meningen har rätt till skälig ersättning av kommunen. Om Lagrådets förslag följs, får hänvisningen i det nuvarande andra stycket ändras till att avse både första och andra styckena. ändringen i 31 kap. 12 § undvaras. Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsrådet , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , Andnor, Nuder, , Regeringen beslutar proposition 2003/04:30 Ny smittskyddslag m.m. inför, ändrar, upp- 2 kap. 7 §, 9 kap. 26 §§ Lag om ändring i lagen (1997:982) om anmälan