prop · GQ03119 · 2003-05-28 00:00:00 — Här anges att kommunerna skall ta till vara möjligheterna att utnyttja varandras resur- ser för förebyggande verksamhet. Formerna för ett sådant samarbete be- stäms av kommunerna själva. Särskilt för mindre kommuner kan det vara en fördel att söka samarbete för att utveckla verksamheten. Det kan t.ex. råda svårighet att anställa personal med särskild kompetens. Samarbete kan ske genom särskilda avtal men också i kommunalförbund eller ge- mensam nämnd, se 12 § nedan. Att kommunerna även bör samarbeta ifråga om resurserna för räddningstjänst anges i 7 §. Paragrafen har ingen motsvarighet i RäL. För att den enskilde själv skall kunna bidra till sin egen säkerhet och kunna fullgöra sina skyldigheter enligt lagen är det viktigt att kommunen ger det stöd som kan behövas. Sådant stöd kan t.ex. ges i form av rådgivning, mer allmänt riktad infor- mation eller utbildningsverksamhet. Paragrafen, som saknar motsvarighet i RäL, ålägger kommunerna att upprätta handlingsprogram för den förebyggande verksamheten. Inget hindrar att programmet upprättas gemensamt med det handlingsprogram som kommunerna skall ha för räddningstjänst (se 8 §). Iförsta stycket, som justerats något med anledning av Lagrådets ytt- rande, anges att kommunen skall ha ett handlingsprogram som bl.a. re- dovisar det mål för verksamheten som kommunen mot bakgrund av de lokala förhållandena ställer upp för att uppfylla de i lagen angivna natio- nella målen (se 1 kap. 1 §). Det skall även anges hur den förebyggande verksamheten är ordnad och hur den planeras; bl.a. bör framgå hur sam- verkan skall ske med andra kommuner och övriga som berörs av verk- samheten. Vidare bör den organisation och de resurser som kommunen har eller planerar för verksamheten beskrivas. Av handlingsprogrammet bör även exempelvis framgå hur allmänheten kan larma räddningsorga- nen vid avbrott och störningar på t.ex. telenätet (jfr 6 kap. 10 §). En för- utsättning för att kommunen skall kunna planera för hur säkerhetsarbetet skall ordnas är att kommunen skapar sig en bild av de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till räddningsinsatser. Detta får göras med utgångspunkt i en inventering av de risker för olyckor som finns inom kommunen mot bakgrund av bl.a. naturförhållanden, bebyg- gelsekaraktär, transportväsen och industriell verksamhet. Riskbilden skall kunna utgöra grunden för den förebyggande verksamhetens inrikt- ning och genomförande. Iandra stycket anges att handlingsprogrammet skall antas av kommun- fullmäktige för varje ny mandatperiod. Förändringar av programmet un- der en löpande mandatperiod bör dock också göras om så krävs. En nämnd kan emellertid ges befogenhet att anta närmare riktlinjer för hur handlingsprogrammet skall tillämpas utifrån fullmäkti- ges övergripande riktlinjer. Innan handlingsprogrammet antas skall sam- råd ha skett med de myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i sa- ken. En sådan myndighet är t.ex. berörd länsstyrelse. Andra myndigheter med vilka samråd kan bli aktuellt är exempelvis (i fråga om trafiksäkerhetsfrågor) och . uppgifter enligt lagen kan handhas av ett kommunalförbund har sist i andra stycket, på inrådan av Lagrådet, tillagts en mening som klargör att ett handlingsprogram i sådant fall skall antas av den beslutande försam- lingen i ett kommunalförbund. Tredje stycket ger regeringen en möjlighet att besluta om ändring av ett handlingsprogram efter framställan av den myndighet som regeringen bestämmer. Avsikten är att , som har den nationella överblicken över verksamheten enligt lagen, skall vara denna myndighet. Eftersom det är som bedriver den regionala tillsynen och med vilken samråd skall ske innan ett program antas, är det emellertid denna som får uppmärksamma på om allvarliga brister föreligger. Det ligger i sakens natur att ett sådant ingripande inte bör komma i frå- ga utan att det föreligger starka skäl. Befogenheten skall ses som en yt- tersta utväg. Möjligheten att ändra i ett program får endast användas om det finns synnerliga skäl. En grundläggande förutsättning för att rekvisi- tet synnerliga skäl skall vara uppfyllt, är att kommunen inte rättat sig efter ett påpekande från . Vidare skall handlingsprogrammet i fråga vara behäftat med mycket allvarliga brister, t.ex. om någon orga- nisation för de åtgärder av förebyggande natur som kommunen skall vid- ta enligt lagen inte anges i programmet. Se även avsnitt 5.1.3. Paragrafen motsvarar till del de bestämmelser om sotning m.m. som finns i 15 och 17 §§ RäL. I första stycket slås fast att kommunen i brand- förebyggande syfte ansvarar för att rengöring (sotning) utförs. När kom- munen bestämmer vem som för kommunens räkning skall utföra sotning skall bestämmelserna i 14 § beaktas. Det innebär att denne genom ut- bildning och erfarenhet skall ha nödvändig kompetens. I första stycket anges vidare vad som omfattas av sotning. Sotnings- plikten omfattar fasta förbränningsanordningar som inte är inrättade för eldning uteslutande med gas, t.ex. eldstäder och värmepannor, och därtill hörande rökkanaler. Vidare skall sotning ske av imkanaler i restauranger och storkök och därmed jämförbara utrymmen. Härmed avses imkanaler i sådana kök där matlagning sker i större omfattning än för enskilda hus- håll. Förutom restauranger och storkök omfattas t.ex. gatukök, pizzaug- nar och bageriugnar. Imkanalerna i bostäder och liknande utrymmen be- höver däremot, till skillnad från vad som gäller enligt 17 § RäL, fortsätt- ningsvis inte rengöras enligt bestämmelserna i lagen om skydd mot olyckor, se även avsnitt 6.1.3. Enligt andra stycket ges möjlighet för kommunen att i vissa fall överlåta åt en fastighetsägare att utföra sotningen, antingen personligen eller genom anlitande av någon annan. Så kan ske om kommunen bedömer att sotningen kan ske på ett från brandskyddssynpunkt betryggande sätt. Kommunen måste i varje enskilt fall ta ställning till om så är fallet. Härvid måste kommunen försäkra sig om att sotningen görs på ett kompetent och ansvarsfullt sätt, se vidare avsnitt 6.1.3. Av tredje stycket framgår att samtliga de objekt som skall sotas samt skorstenar, tak och anslutande byggnadsdelar i brandförebyggande syfte skall kontrolleras från brandskyddssynpunkt (brandskyddskontroll). Kommunen ansvarar för att sådan kontroll sker. Vad som ovan sagts om vad kommunen skall beakta vid bestämmande av vem som för kommu- nens räkning skall utföra sotning gäller även här. Dessutom kan särskilda behörighetskrav uppställas på den som skall utföra kontroll, se vidare kommentaren till 14 §. Kontroll skall även ske av sådana objekt där kommunen enligt andra stycket överlåtit åt en enskild fastighetsägare att utföra sotningen. Kontrollen kan inte överlåtas åt fastighetsägaren att utföra. Även fasta förbränningsanordningar som är inrättade för eldning uteslutande med gas och därtill hörande avgaskanaler omfattas av kravet på kontroll. Ansvaret för eventuell rengöring av sådana anordningar med tillhörande avgaskanaler ligger dock på fastighetsägaren. Med stöd av bemyndigandet i 10 kap. 1 § kan regeringen bl.a. före- skriva mer detaljerat om vilka objekt som skall omfattas av kraven på sotning och kontroll samt i vilka intervaller som sotning och kontroll skall ske. Regeringen kan också överlåta åt en myndighet eller kommun att meddela sådana föreskrifter samt att besluta att brandskyddskontroll även skall ske vid andra tillfällen än vid de sålunda föreskrivna interval- lerna. Paragrafen motsvarar del av 19 § RäL. Vissa språkliga ändringar har skett. Paragrafen motsvarar 11 § och del av 18 §§ RäL. Vissa språkliga änd- ringar har gjorts. I första stycket ges ett bemyndigande till kommunen att meddela föreskrifter om vissa avgifter. Enligt andra stycket har kommu- nen möjlighet att delegera befogenheten att på kommunens vägnar med- dela förelägganden och förbud till den som, utan att vara tjänsteman hos kommunen, utför brandskyddskontroll. Det är dock inte tillåtet att dele- gera befogenheten att besluta vitesförelägganden. Paragrafens första stycke motsvarar 6 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 65 f.). Där anges att kommunen svarar för räddningstjänst inom kommunen i alla fall då det inte är fråga om statlig räddningstjänst. Att staten i dessa fall har det primära ansvaret behöver inte innebära att kommunen kan förhålla sig passiv. Av 1 kap. 6 § framgår att kommunerna och de statliga myndigheterna som ansvarar för räddningstjänst skall se till att verksam- heterna samordnas. Vidare är kommunen enligt bestämmelserna i 6 kap. 7 § skyldig att med personal och egendom delta i en räddningsinsats på anmodan av räddningsledaren. Paragrafens andra stycke har sin motsvarighet i 8 § RäL. Bestämmel- sen är en uppmaning till kommunerna att samverka med varandra i fråga om räddningstjänst. Formerna för ett samarbete bestäms av kommunerna själva, se 12 § nedan. Att kommunerna även bör samarbeta ifråga om den förebyggande verksamheten framgår av 1 § ovan. I paragrafen åläggs kommunerna att upprätta handlingsprogram för rädd- ningstjänst. Inget hindrar att programmet upprättas gemensamt med det handlingsprogram som kommunerna skall ha för den förebyggande verk- samheten (se 3 §). I RäL finns inga bestämmelser om handlingsprogram för räddningstjänsten. Däremot finns i 2142 §§ RäL detaljerade be- stämmelser om räddningstjänstplan. I första stycket, som justerats något med anledning av Lagrådets för- slag, anges att kommunen skall ha ett handlingsprogram som bl.a. redo- visar de mål för räddningstjänsten som kommunen mot bakgrund av de lokala förhållandena ställer upp för att uppfylla de i lagen angivna natio- nella målen (se 1 kap. 1 och 3 §§). Vidare skall de risker för olyckor som finns i kommunen och som kan leda till räddningsinsatser redovisas (se kommentaren till 3 § ovan). Dessutom skall anges vilken förmåga kom- munen har och avser att skaffa sig för att göra sådana insatser. Som en del av förmågan skall anges vilka resurser kommunen har och avser att skaffa sig. Förmågan att göra räddningsinsatser skall redovisas såväl med avseende på förhållandena i fred som under höjd beredskap. Av andra stycket framgår bl.a. att handlingsprogrammet skall antas av kommunfullmäktige för varje ny mandatperiod, se kommentaren till 3 § ovan. Innan handlingsprogrammet antas skall samråd ha skett med de myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken. Sådana myndig- heter är t.ex. berörd länsstyrelse och de statliga myndigheter som har ansvar för räddningstjänst. Eftersom en för kommuner gemensam rädd- ningstjänst kan handhas av ett kommunalförbund har sist i andra stycket, på inrådan av Lagrådet, tillagts en mening som klargör att ett handlings- program i sådant fall skall antas av den beslutande församlingen i ett kommunalförbund. Tredje stycket ger regeringen en möjlighet att besluta om ändring av ett handlingsprogram efter framställan av den myndighet som regeringen bestämmer. Avsikten är att , som har den nationella överblicken över verksamheten enligt lagen, skall vara denna myndighet. Eftersom det är som bedriver den regionala tillsynen och med vilken samråd skall ske innan ett program antas, är det emellertid denna som får uppmärksamma på om allvarliga brister föreligger. Det ligger i sakens natur att ett sådant ingripande inte bör komma i fråga utan att det finns starka skäl. Befogenheten skall ses som en yttersta utväg. Möjligheten att ändra i ett program får endast an- vändas om det finns synnerliga skäl. En grundläggande förutsättning för att rekvisitet synnerliga skäl skall vara uppfyllt, är att kommunen inte rättat sig efter ett påpekande från . Vidare skall handlings- programmet i fråga vara behäftat med mycket allvarliga brister, t.ex. om de resurser som kommunen säger sig ha eller avser att skaffa sig på ett uppenbart sätt inte räcker till för att uppfylla de mål som anges. Om kriterierna för räddningstjänst enligt 1 kap. 2 § inte längre föreligger skall insatsen bedömas som avslutad. En räddningsinsats kan avslutas när riskerna för ytterligare skada inte kan motverkas genom ytterligare rädd- ningsåtgärder eller när risken för ytterligare skada är så obetydlig att det inte är motiverat att fortsätta räddningsarbetet (prop. 1985/86:170 s. 91). En räddningsinsats kan också avslutas när den enskilde själv eller någon han anlitar har möjlighet att vidta de åtgärder som fortsättningsvis be- hövs för att motverka skada. I det första stycket slås inledningsvis fast att en räddningsinsats är avslutad när den som leder insatsen (räddningsleda- ren) fattar beslut om detta. Beslutet skall redovisas i skriftlig form. Syftet är att gränsdragningen mellan kommunens ansvar för räddningstjänst och den enskildes eller andra samhällsorgans ansvar för att vidta de åtgärder som kan vara nödvändiga efter en räddningsinsats skall bli klar och tyd- lig. Beslutet har också betydelse för att klargöra att de fortsatta åtgärder som eventuellt vidtas av räddningstjänstpersonalen inte längre faller un- der begreppet räddningstjänst, t.ex. då en kommun finner det lämpligt att använda räddningstjänstresurser för åtgärder som egentligen kan utföras av andra kommunala organ. När det gäller skyldighet för räddningsleda- ren att redovisa vissa beslut i skriftlig form, se även 6 kap. 6 §. Resterande del av första stycket samt det andra och tredje stycket mot- svarar 53 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 90 f.). Begreppet innehavare, har dock bytts ut mot nyttjanderättshavare (se 2 kap. 2 § ovan). Genom bestämmelsen införs en skyldighet för kommunen att se till så att en olycka som föranlett en räddningsinsats blir undersökt. Undersök- ningarna syftar bl.a. till att ge kommunerna och de statliga tillsynsmyn- digheterna underlag för att kunna bedöma hur effektiv en viss räddnings- insats har varit, se avsnitt 6.3. Bestämmelsen saknar motsvarighet i RäL. Undersökningen i fråga skall i skälig omfattning klarlägga orsaken till olyckan, olycksförloppet och hur insatsen har genomförts. Uttrycket i skälig omfattning innebär att undersökningen skall genomföras med rimliga insatser. Den behöver normalt sett inte vara särskilt komplicerad. Insatsen skall dokumenteras och analyseras allt efter hur svår eller omfat- tande den har varit, och i de enklaste fallen kan en anteckning i en rap- port från insatsen vara tillräcklig. Om undersökning av en olycka kom- mer till stånd genom polisens försorg i samband med en brottsutredning eller av eller särskilt angiven myndighet med stöd av lagen (1990:712) om undersökning av olyckor skall, i den mån kommunen har möjlighet att ta del av denna undersökning, kommunens undersökning anpassas härtill. Den som skall utföra en undersökning enligt första stycket behöver få rätt att besöka olycksplatsen. Detta regleras i paragrafens andra stycke, där det också föreskrivs att polisen skall lämna den hjälp som behövs. I paragrafen, som till del motsvarar 10 § RäL, hänvisas till den kommu- nala nämndorganisationen. Paragrafen har justerats med anledning av Lagrådets yttrande. Enligt 3 kap. 3 § kommunallagen (1991:900) skall fullmäktige tillsätta de nämnder som utöver styrelsen behövs för att full- göra kommunens uppgifter enligt särskilda författningar och för verk- samheten i övrigt. Det är således en uppgift för fullmäktige att ta ställ- ning till vilka nämnder som skall finnas och uppgiftsfördelningen mellan dem. Ingen del av den specialreglerade verksamheten får falla utanför styrelsens eller annan nämnds ansvar. Det ankommer på fullmäktige att se till att det blir ett sådant heltäckande ansvar och att uppgifterna finns noga angivna i reglementet för respektive nämnd. Uppgifterna inom ett visst specialreglerat område kan fördelas på flera nämnder. Vissa uppgif- ter kräver emellertid ett kommunövergripande synsätt som bäst tillgodo- ses på central nivå. Detta gäller bl.a. inom räddningstjänsten. Avgörande för bedömningen är bl.a. kommunstrukturen och tillgängliga personella och ekonomiska resurser (prop. 1990/91:117 s. 155). Den eller de nämn- der som handhar uppgifter enligt lagen om skydd mot olyckor kan givet- vis även handha andra kommunala uppgifter. Paragrafen motsvarar delvis 9 § andra stycket RäL. Begreppet rädd- ningskår har dock utmönstrats ur lagstiftningen. Paragrafen skall bl.a. läsas mot bakgrund av 1 kap. 6 § och mot 1 och 7 §§ ovan, där kommu- nerna uppmanas att samverka med varandra då det gäller förebyggande åtgärder och räddningstjänst. I paragrafens första stycke föreskrivs att en kommun helt eller delvis kan överlåta skötseln av sina uppgifter enligt denna lag till en annan kommun. Kommunens ansvar för verksamheten kan givetvis inte överlå- tas, utan endast själva utförandet. Bestämmelsen utgör även ett undantag från den kommunala lokaliseringsprincipen som annars begränsar en kommuns möjligheter att engagera sig utanför den egna kommunens gränser. I andra stycket föreskrivs att kommunen, efter överenskommelse med annan kommun, får överlåta beslutanderätt till en person som är anställd i den andra kommunen. Bestämmelsen innebär en utvidgning av person- kretsen i förhållande till den generella delegationsbestämmelsen i 6 kap. 33 § kommunallagen (1991:900). Delegation av beslutanderätten till en person i den andra kommunen kan däremot inte ske till någon i dennes egenskap av förtroendevald eller till en person som är anställd i ett före- tag som ägs av kommunen. Bestämmelsen innebär vidare inte att ansva- ret för verksamheten förskjuts. Ansvaret ligger alltjämt kvar på den an- svariga nämnden i den delegerande kommunen i enlighet med 6 kap. 7 § kommunallagen. Av andra stycket framgår också de begränsningar som råder i rätten att delegera genom att en hänvisning görs till 6 kap. 34 § kommunallagen. Enligt denna bestämmelse kan beslutanderätten i vissa ärenden inte dele- geras, nämligen i följande slag av ärenden: ärenden som avser verksam- hetens mål, inriktning, omfattning eller kvalitet (p 1), framställningar eller yttranden till fullmäktige liksom yttranden med anledning av att beslut av nämnden i dess helhet eller av fullmäktige har överklagats (p 2), ärenden som rör myndighetsutövning mot enskilda, om de är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt (p 3) och vissa ärenden som anges i särskilda föreskrifter (p 4). Slutligen föreskrivs i andra stycket att kommunallagens bestämmelser om jäv och om anmälan till nämnden av de beslut delegaten fattat även gäller vid delegation till en anställd i en annan kommun. Det tredje stycket innehåller en upplysning om att en kommun har rätt att komma överens med en eller flera andra kommuner om att ha en ge- mensam organisation för uppgifterna enligt lagen. Eftersom kommuner- nas verksamhet i stor utsträckning innefattar uppgifter som innebär myn- dighetsutövning är de aktuella formerna för gemensam räddningstjänst antingen gemensam nämnd, 3 kap. 3 a § kommunallagen, eller kommu- nalförbund, 3 kap. 20 § samma lag. Paragrafen motsvarar 11 § första stycket RäL. Den har placerats efter 12 § i enlighet med Lagrådets synpunkter, eftersom bestämmelsen tar sikte både på fall då en anställd i den egna kommunen får i uppdrag att besluta på kommunens vägnar och på det i 12 § andra stycket behandlade fallet att ett sådant uppdrag ges till en anställd i en annan kommun. Paragrafen innehåller övergripande bestämmelser om kraven på kompe- tens hos den personal som skall utföra de uppgifter som kommunen har enligt lagen. Viss motsvarighet finns i 14 § första stycket RäL. Innebörden av bestämmelsen är att kommunen skall se till så att det i den organisation, som kommunen förfogar över för att utföra uppgifter enligt lagen, finns personal som har sådan utbildning och erfarenhet att allmänheten tillförsäkras en tillfredsställande säkerhetsnivå med hänsyn till den lokala riskbilden (jfr 1 kap. 1 §). Bedömningen av om så är fallet skall göras med hänsyn till kommunens samlade kompetens och hur den- na utnyttjas, bl.a. i relation till de risker för olyckor som finns i kommu- nen. Som huvudregel skall det således i författning inte ställas upp några specifika behörighetskrav för de personer som för kommunens räkning skall utföra uppgifter enligt lagen. I stället är det en uppgift för länssty- relserna och ytterst för att, i samband med tillsy- nen över kommunerna, följa upp att kommunerna för sin verksamhet har den kompetens som behövs. I vissa fall kan dock särskilda behörighets- krav behöva uppställas. Det kan i huvudsak bli aktuellt beträffande den personal som har att ansvara för myndighetsutövning enligt lagen. Det gäller tillsynspersonalen, räddningschefen och de andra personer som skall kunna leda räddningsinsatser (jfr 16 §) samt den personal som, inom ramen för sotningsverksamheten, utför brandskyddskontroll enligt 4 §. I enlighet med bemyndigandet i 10 kap. 1 § kan regeringen överlåta på att meddela nödvändiga föreskrifter om kraven på behörighet för sådana uppgifter. Paragrafens första stycke har justerats med anledning av Lagrådets ytt- rande. Enligt dess första mening, som delvis motsvarar 14 § första styck- et RäL, skall den personal som ingår i kommunens organisation för rädd- ningstjänst vara anställd i egen eller annan kommun eller i ett kommunal- förbund. Av andra meningen, som motsvarar 12 § andra stycket RäL, framgår att kommunen får överlåta åt någon annan att göra räddningsin- satser som kräver särskild kompetens. Det kan t.ex. vara fråga om be- kämpning av olja eller andra skadliga ämnen. Det är inte tillåtet för en kommun att överlåta hela ansvaret för räddningstjänsten på ett enskilt organ, och kommunen har ansvaret för ett räddningsingripande även om det utförs av någon annan på grund av avtal enligt andra meningen (se 1985/86:170 s. 69 f.). I andra stycket föreskrivs att även ett räddningsvärn kan ingå i kom- munens organisation för räddningstjänst och att sådant består av personal som tas ut med tjänsteplikt. Bestämmelsen motsvarar 13 § första stycket andra meningen samt 14 § andra stycket RäL. sker enligt 6 kap. 1 §. Det tredje stycket motsvarar 13 § andra stycket RäL. havare har dock bytts ut mot nyttjanderättshavare (se kommentaren till 2 kap. 2 §). Den kommunala räddningstjänsten skall som huvudregel skötas av den kommunala räddningstjänstorganisationen. läggningar kan det emellertid bedrivas verksamhet som kräver särskilda räddningsresurser i form av personal och utrustning, t.ex. vid vissa indu- strier och större trafikflygplatser (jfr 2 kap. 4 §). Enligt tredje stycket kan en kommun träffa avtal med ägaren eller nyttjanderättshavaren till en sådan anläggning om att den särskilda enheten skall ingå i den kommu- nala organisationen för räddningstjänst. Detta gäller bara ägare eller nytt- janderättshavare till sådana anläggningar där räddningsresurserna främst har skapats för att möta olyckshändelser i anläggningen. som avses i första stycket skall det således inte vara möjligt att lämna över räddningstjänsten till entreprenörer. 1985/86:170 s. 7071. Att enheten ingår i kommunens organisation för räddningstjänst inne- bär att räddningsinsatser utanför den egna anläggningen är Vid olyckshändelser inom en anläggning vid vilken det finns en räddningsenhet är kommunen i princip bara skyldig att ingripa om enheten inte kan bemästra situationen. Ingår enheten på grund av av- tal i kommunens organisation för räddningstjänst kan det uppstå tvekan om vem som har ansvar för insatsen, den som ansvarar för anläggningen För att det inte skall föreligga någon oklarhet härvidlag föreskrivs därför i tredje styckets sista mening att enhetens insatser skall anses som även när insatserna görs inom den egna anläggningen (se prop. 1985/86:170 s. 7071). Paragrafens första stycke motsvarar delvis 13 § första stycket RäL. slås fast att det i varje kommun skall finnas en räddningschef, som skall ansvara för att räddningstjänsten är ändamålsenligt ordnad. I andra stycket, som delvis motsvarar 32 § första stycket 1 RäL, före- skrivs att räddningschefen är räddningsledare. Han eller hon kan dock utse annan att vara räddningsledare.