prop · GQ03110 · 2003-03-27 00:00:00 — Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens för- slag. Remissinstanserna: IP anser att föreslagna skyldighe- ter inte skall kunna åläggas nätägare som enbart säljer nätkapacitet och inte tillhandahåller själva telefonitjänsten. () anför att det bör vara möjligt att avgiftsfritt ringa larmnummer från alla telefonautomater. SOS Alarm anser att begreppet nödsamtal bör defi- nieras som anrop från allmänheten för att på så vis kunna ta hänsyn till framtida teknikutveckling, t.ex. SMS. SOS Alarm anför generellt att det behövs ökad tydlighet kring larmnumret 112 i den nya lagen. SOS Alarm föreslår vidare att det i lagen införs tydliga förpliktelser för tele- operatörerna att kvalitetssäkra framkomligheten till SOS Alarm. Telia- Sonera framför att eventuella merkostnader för operatörerna till följd av bestämmelserna måste bestridas av staten. TeliaSonera poängterar också att det är av stor vikt att operatören kan förlita sig på att den som mottar lokaliseringsuppgifterna hanterar dessa med hänsyn till individens integ- ritet. PTS anser att det mot bakgrund av det stora antalet felringningar till SOS Alarm bör övervägas att införa remedier mot missbruk vad avser mobiltelefoner. SOS Alarm föreslår däremot att det redan i den nya lagen införs en bestämmelse om rätt att spärra abonnent eller terminal vid uppenbart missbruk av larmnumret 112. och Säkerhetspolisen anser att det bör förtydligas att nödsamtal skall kunna förmedlas från telefonautomater utan betalningsmedel. Skälen för regeringens förslag: I USO-direktivet säkerställs vissa grundläggande krav på samhällsviktiga funktioner. Ett grundläggande krav är enligt artikel 26 att användare kan ringa det gemensamma euro- peiska larmnumret 112 och alla övriga nationella larmnummer avgifts- fritt från alla telefoner. Det klargörs i artikel 6.3 att detta även gäller telefonautomater. Där anges också att möjligheten att ringa larmsamtal från en telefonautomat skall finnas utan att något betalningsmedel skall behöva användas. Medlemsstaterna skall även säkerställa att samtal till det gemensamma europeiska larmnumret 112 besvaras korrekt och be- handlas på bästa sätt med beaktande av nätens tekniska möjligheter. Vi- dare anges det att medlemsstaterna skall säkerställa att företag som driver allmänna telefonnät skall tillhandahålla information om varifrån samtal till larmnumret 112 kommer till de myndigheter som ansvarar för larm- tjänsterna, i den mån som det är tekniskt genomförbart. Det är enligt 30 § första stycket räddningstjänstlagen kommunernas och de statliga myndigheternas ansvar att tillse att det finns anordningar för alarmering av räddningsorganen. Med anordningar avses enligt pro- positionen (1985/86:170) alarmeringscentraler, hjälptelefoner och brand- skåp. Ansvaret gäller för dels inkommande larm till larmcentral, dels utgående larm till räddningsstyrka. Huvudsakligen har kommuner upp- fyllt sitt ansvar för alarmeringsfunktionen genom att teckna avtal med . Det är genom dessa avtal som tjänstens korrekthet tryg- gas. Detta sker genom olika villkor beträffande tjänstens omfattning, kvalitet och funktionella krav. SOS Alarm föreslår att det i lagen explicit skall anges att ansvaret för hantering av larmnumret samt för information om dessa frågor skall ligga hos och att bolaget ges ett tydligt uppdrag att arbeta med funktionskontroll, utvecklingsarbete och omvärldsanalys kring larmnumret i och internationellt. De frågor som SOS Alarm tar upp regleras i lagen om alarmeringscentraler och bör därför enligt regeringens mening inte behandlas närmare i en ny lag om elektronisk kommunikation. har redan infört larmnumret 112 som det officiella nationella larmnumret genom beslut i den nationella nummerplanen. Säker- ställandet av avgiftsfria nödsamtal har hitintills skett genom att det i 23 § telelagen föreskrivs en generell skyldighet för den som bedriver anmälningspliktig verksamhet att medverka till förmedling av nödsamtal till samhällets alarmerings- och räddningstjänst utan kostnad för använ- daren. Den reglering som föreslås innehåller en motsvarande skyldig- het för den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig telefonitjänst. Den som endast tillhandahåller nät och inte tillhandahåller telefonitjänst om- fattas således inte av skyldigheten. Det är enligt regeringens mening till- räckligt att ålägga telefonioperatören att möjliggöra nåbarhet till nöd- nummer. Häri kan anses ligga att denne i sin tur måste försäkra sig hos nätägaren om kontakt med nödnummer innan försäljning och distribution av telefonitjänsten kan påbörjas. IP påpekar att om nätaccessen stängs pga. t.ex. bris- tande betalning för en kund med separata avtal beträffande telefoni, re- spektive access till nätet, så innebär detta att kunden inte kan använda sin telefonitjänst fast kunden inte brister i affärsrelationen med leverantören av telefonitjänsten. Vid avbrytande av en telefonitjänst till en fast anslutningspunkt pga. utebliven betalning skall den som tillhandahåller tjänsten genast underrätta abonnenten om avbrytandet och av lägst ge abonnenten möjlighet att ringa bl.a. nödsamtal (se vidare i avsnitt 18.3). Denna skyldighet träffar såväl IP-telefonioperatör som nätägare och erbjuder enligt regeringens mening tillräcklig skydd för abonnenterna. En utvidgning i enlighet med SOS Alarms förslag av hanteringen av samtal till alarmeringstjänsten t.ex. till att även omfatta SMS () skulle troligen underlätta vissa funktionshindrades till- gång till alarmeringstjänsten. Ytterligare överväganden behöver dock göras innan en sådan utvidgning genomförs. SOS Alarm kommer till- sammans med och med stöd av PTS att genomföra ett projekt syftande till skapa beslutsunderlag om SMS-tekni- ken skall kunna användas för att larma nödnumret 112. Projektet kommer bl.a. att besvara huruvida SMS-tekniken är lämplig för att skapa en gi- vande dialog mellan nödställd och 112-larmoperatör samt se över vilka lagar och föreskrifter som skulle behöva förändras för att en allmän 112- SMS-tjänst skulle kunna bli verklighet. Efter att projektet har redovisats finns skäl för regeringen att återkomma i frågan. För att säkerställa framkomligheten finns en arbetsgrupp bestå- ende av SOS Alarm, tillståndshavare samt till PTS anmälda tele- operatörer för fast och mobil telefoni. SOS Alarm anför dock att det väx- ande antalet marknadsaktörer som arbetar med skilda nätstrukturer och tekniska lösningar (teleoperatörer kan nå sina kunder via exempelvis ka- bel-TV-nät, elnät eller bredbandsnät) ställer krav på en fastare handläggningsordning. I linje med vad SOS Alarm föreslagit bör det fin- nas en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer att meddela föreskrifter om på vilket sätt kraven att kvalitets- säkra framkomligheten till alarmeringstjänsten skall fullgöras, inklusive vad gäller tillhandahållandet av data som krävs för positionerings- ändamål (se nedan). Möjligheten att meddela föreskrifter bör dock tillämpas så att operatörerna och alarmeringstjänsten, så långt som möj- ligt, gemensamt kan utarbeta formerna för det faktiska tillhandahållandet och att befintliga strukturer kan användas. finns inga krav på lokaliseringsinformation avseende samtal till 112 från mobiltelefoner. Denna nya funktion, som skall göras tillgänglig för larmtjänsterna i den mån det är tekniskt genomförbart och därför in- föras som en bestämmelse i den nya lagen, syftar till att förbättra skydds- och säkerhetsnivån för användarna av tjänsten. Funktionen kommer även att vara till stor hjälp för alarmeringscentralerna i deras arbete. Tillgängliggörandet skall ske under förutsättning att förmedlingen av samtal och associerade data till larmtjänsterna säkerställs. Regeringen anser att det vid bedömningen av teknisk genomförbarhet är av vikt att kraven även ställs utifrån en rimlighetsbedömning av vilka åtgärder som en operatör behöver vidta i förhållande till de kostnader som dessa orsa- kar operatören och den nytta som erhålls. Tolkningen av vad som är tek- niskt genomförbart bör ta sin utgångspunkt i den rekommendation som utarbetar. Häri bör även ligga att kra- ven på ekonomisk rimlighet är tillgodosedda. Den som mottar lokaliseringsuppgifterna skall givetvis hanterar dessa med hänsyn till individens integritet. Mottagandet och användningen av den erhållna in- formationen skall överensstämma med de skyddsregler som finns i personuppgiftslagen (1998:204) samt de delar av den nya lagen om elek- tronisk kommunikation som gäller behandling av personuppgifter och annat integritetsskydd (se avsnitt 19.2 och 19.9). SOS Alarm föreslår att det i lagen införs en bestämmelse om rätt att spärra abonnent eller terminal vid uppenbart missbruk av larm- numret 112 och att regeringen eller PTS meddelar föreskrifter på områ- det. PTS instämmer i att det mot bakgrund av det stora antalet fel- ringningar till SOS Alarm bör övervägas att införa remedier mot miss- bruk vad avser mobiltelefoner. I rapporten för livet, som PTS läm- nade till regeringen , framgår att det finns anledning att misstänka att en icke obetydlig andel av de samtal som tas emot på lan- dets larmcentraler kommer från mobiltelefoner utan , eller mobiltelefoner utrustade med kontantkort där pengarna tagit slut. Den enda anledning till att samtal kan göras från en telefon som inte genom något abonnemang av något slag är ansluten till ett telenät är att denna funktion föreskrivs i gällande ETSI-standard för GSM. ETSI:s tanke bakom detta är framförallt att en GSM-telefon skall kunna användas för nödsamtal även i ett annat land än abonnentens hemland, där abonnenten inte har ett användbart abonnemang, eller att den skall kunna användas där abonnentens nät inte har täckning. Den ursprungliga orsaken till ETSI:s ställningstagande har dock i praktiken fått sin lösning ge- nom de mycket omfattande avtal om internationell och nationell roaming som träffats mellan operatörerna avseende nödsamtal. Såsom konstateras i PTS rapport kan nyttan av funktionen numera bedömas väga lätt jäm- fört med den skada som dessa samtal orsakar. Det finns således ingen anledning att behålla denna funktion i mobilnäten. Inget torde dock hindra SOS Alarm från att träffa överenskommelse med mobil- operatörerna om att ta bort denna funktion ur deras respektive nät. För mobiltelefoner med kontantkort utan kontobehållning är dock förhållan- det annorlunda: här finns ett abonnemangsförhållande för tillhanda- hållande av en allmänt tillgänglig telefonitjänst och det följer av arti- kel 26 i USO-direktivet att det skall vara möjligt att ringa nödsamtal avgiftsfritt. Regeringen bedömer inte att direktivet medger någon möjlig- het att inskränka denna rätt. Det finns emellertid möjlighet för operatö- rerna att inkludera i sina allmänna avtalsvillkor att tjänsten får avbrytas vid missbruk som innebär att avsevärda olägenheter uppstår för någon annan. Härvid torde omfattas den situation som SOS Alarm beskriver där enskilda personer eller grupper av ungdomar systematiskt och medvetet går in för att störa arbetet med nödtrafiken. Det är regeringens uppfatt- ning att denna typ av villkor är vanligt förekommande hos marknadens aktörer . Mot bakgrund av ovanstående avstår regeringen från att i lagen införa bestämmelser om möjlighet att spärra abonnent eller termi- nal vid missbruk av larmnumret 112. Regeringens förslag till ny lagstiftning angående integritetsskydd är ba- serat på direktivet om integritet och elektronisk kommunikation, som skall vara genomfört i medlemsstaterna . En- ligt regeringen är det dock ändamålsenligt att direktivet genomförs i la- gen om elektronisk kommunikation redan från att lagen träder i kraft, dvs. Frågor om e-postreklam, som berörs i direkti- vet, bör dock inte regleras i lagen om elektronisk kommunikation utan liksom behandlas i särskild ordning i marknadsföringslagen, varvid behandling av personuppgifter för direkt marknadsföring också regleras i personuppgiftslagen (1998:204). Direktivets bestämmelser om icke be- gärd kommunikation i artikel 13 genomförs därför inte genom de före- slagna bestämmelserna i en ny lag om elektronisk kommunikation. 19.2Definitioner och förhållandet till personuppgiftslagen Regeringens förslag: Särskilda definitioner skall ges i lagens kapitel om integritetsskydd för begreppen elektroniskt meddelande och trafikuppgift. Begreppen behandling, personuppgiftsansvarig och samtycke skall i kapitlet ha samma innebörd som i personuppgifts- lagen (1998:204). I fråga om behandling av personuppgifter vid till- handahållande av elektroniska kommunikationsnät och elektroniska kommunikationstjänster och vid abonnentupplysning skall person- uppgiftslagen gälla, om inte annat följer av lagen om elektronisk kommunikation. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning med undantag för att utredningen föreslog en särskild definition av be- greppet användare i lagens kapitel om integritetsskydd och formulerade förhållandet mellan personuppgiftslagen (PUL) och den nya lagen något annorlunda. Abonnentupplysning omnämndes inte i utredningens förslag. Remissinstanserna: Datainspektionen anser att lagen blir tydligare om definitionen av användare i kapitlet om integritetsskydd bättre överensstämmer med den som finns i direktivet om integritet och elek- tronisk kommunikation. () anför att begreppet elektroniskt meddelande bör användas som en generisk term och inte som en särskild term i det kapitel som handlar om integritetsskydd. Be- greppet användare har en avvikande definition i samma kapitel, något som enligt PTS i stället kan lösas med ett tillägg när enbart fysiska per- soner avses. TeliaSonera noterar att utredningen använt begreppet tele- meddelande i kapitlet om integritetsskydd, utan att begreppet definierats. Skälen för regeringens förslag: Syftet med direktivet om integritet och elektronisk kommunikation är enligt artikel 1 att harmonisera medlemsstaternas bestämmelser för att säkerställa ett likvärdigt skydd för de grundläggande fri- och rättigheterna, i synnerhet rätten till integritet, när det gäller behandling av personuppgifter inom sektorn för elektronisk kommunikation samt för att säkerställa fri rörlighet för sådana uppgifter samt för utrustning och tjänster avseende elektronisk kommunikation inom gemenskapen. Bestämmelserna i direktivet skall precisera och komplettera det allmänna dataskyddsdirektivet (95/46/EG). Till skillnad från det allmänna dataskyddsdirektivet är bestämmelserna avsedda att skydda även berättigade intressen för abonnenter som är juridiska perso- ner. Direktivet omfattar all behandling av personuppgifter på de områden som direktivet reglerar. Till skillnad från det allmänna dataskydds- direktivet är direktivet om integritet och elektronisk kommunikation alltså inte begränsat till behandling av personuppgifter som helt eller del- vis är automatiserad eller, för det fall behandlingen inte är automatiserad, ingår i eller är avsedd att ingå i ett register som är sökbart på särskilda kriterier. Liksom enligt telelagen (1993:597) bör det i lagen om elektronisk kommunikation anges att personuppgiftslagen (1998:204) gäller vid be- handling av personuppgifter, om annat inte följer av lagen om elektronisk kommunikation. Även behandling av personuppgifter vid abonnent- upplysning skall därvid omfattas, eftersom vissa bestämmelser i integritetskapitlet avser abonnentupplysning. Beträffande frågor om rät- telse och skadestånd, se nedan under avsnitt 19.11. Liksom beträffande teledataskyddsdirektivet (se avsnitt 6.1) skall di- rektivet om integritet och elektronisk kommunikation inte tillämpas på verksamheter som faller utanför gemenskapsrättens tillämpningsområde, såsom allmän säkerhet, försvar, statens säkerhet (inbegripet statens eko- nomiska välstånd när verksamheten rör statens säkerhet) och statens verksamhet på straffrättens område. Direktivet om integritet och elektronisk kommunikation innehåller en rad definitioner i artikel 2. Av särskilt intresse är definitionen av kom- munikation, som i direktivet lyder all information som utbyts eller över- förs mellan ett begränsat antal parter genom en allmänt tillgänglig elek- tronisk kommunikationstjänst. Detta inbegriper inte information som överförs som del av en sändningstjänst för rundradio eller TV till all- mänheten via ett elektroniskt kommunikationsnät, utom i den mån in- formationen kan sättas i samband med den enskilde abonnenten eller an- vändaren av informationen. I ingresspunkt 16 i direktivet förklaras att information som ingår i en sändningstjänst för rundradio eller TV som tillhandahålls via ett allmänt kommunikationsnät är avsedd för en poten- tiellt obegränsad publik och utgör inte en kommunikation enligt direkti- vet. I sådana fall där den enskilde abonnenten eller användaren som får sådan information kan identifieras, till exempel när det gäller beställ-TV- tjänster, omfattas emellertid den överförda informationen av vad som i direktivet avses med kommunikation. Begreppen användare och kommunikation är särpräglade för de be- stämmelser som finns i direktivet om integritet och elektronisk kommu- nikation. Beträffande kommunikation finns risk för begreppsförvirring med hänsyn till termen elektronisk kommunikation. det som i direktivet benämns kommunikation i den nya lagen kallas Prop. 2002/03:110 elektroniskt meddelande. Begreppet användare behöver förekomma i flera av lagens kapitel. Begreppet är beträffande integritetsskydd in- skränkt till användare som är en fysisk person. I stället för en särskild definition av användare som enbart skall gälla för kapitlet om integritets- skydd bör, såsom PTS föreslår, det framgå av lagtexten att det i dessa fall är fråga om användare som är fysisk person. Användare bör således inte definieras särskilt i kapitlet om integritetsskydd i lagen. Datainspektionen invänder att utredningens definition av användare inte överensstämmer med direktivets. Det är dock inte nödvändigt att särskilt ange att tjänsten kan vara för privat eller affärsmässigt bruk och att en användare inte nödvändigtvis behöver ha abonnerat på tjänsten. Detta bör ändå rymmas i begreppet användare. Elektroniskt meddelande och trafikuppgift förekommer bara i kapitlet om integritetsskydd och kan därför återfinnas bland definitionerna som är avsedda bara för detta kapitel. Förutom begreppen behandling och samtycke, bör det även anges att begreppet personuppgiftsansvarig har samma innebörd i kapitlet om integritetsskydd som i PUL, se vidare avsnitt 19.5. Direktivet skall enligt artikel 3 tillämpas på behandling av person- uppgifter i samband med att allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster tillhandahålls i allmänna kommunikationsnät. Direktivets bestämmelser gäller således inte för elektroniska kommunikationstjänster som inte är allmänt tillgängliga i enskilda (slutna) nät. Regeringens förslag: Den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig elektronisk kommunikationstjänst skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att behandlade uppgifter skyddas. ett allmänt kommunikationsnät skall vidta de åtgärder som är nödvän- diga för att upprätthålla detta skydd i nätet. Om det därvid finns särskild risk för bristande skydd, skall den som tillhandahåller tjänsten informera abonnenten om risken. tillhandahåller tjänsten inte är skyldig att avhjälpa risken, skall abon- nenten informeras om hur och till vilken ungefärlig kostnad risken kan Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens Dock föreslår regeringen att det klargörs i bestämmelsen om sä- kerhet att tjänstetillhandahållaren skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att behandlade uppgifter skyddas. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Datainspektionen anser att det bör tydliggö- ras att tjänsteleverantörer i första hand ansvarar för säkerhetsåtgärder och att nätoperatören har ett subsidiärt ansvar. att det inte går att utläsa av förslaget i vilka situationer tjänste- leverantören inte är skyldig att avhjälpa brister. ombudsmannen anser att de system eller skydd för den personliga integ- riteten som skapas, också måste kunna utnyttjas av funktionshindrade så att dessa inte blir beroende av att anlita andra personer. Post- och tele- styrelsen (PTS) anser att det bör förtydligas att personuppgifter och in- tegriteten skall skyddas i nätet mot obehörig avlyssning och andra in- trång. anser att frågor om säkerhet särskilt behöver beaktas i samband med samlokalisering. SWEDAC menar att förslaget borde utgå ifrån en vidare definition av begreppet informationssäkerhet, där vikten av att kunna lita på att information inte ändras är en viktig del och att med konfidentialitet även förstås skyddande av annan information än den som rör personlig integritet. varnar för att skyddet inskränks i förhållande till vad som stadgas i direktivet. TeliaSonera menar att skyldigheten att ansvara för integriteten, går längre än direktivet. Skäl för regeringens förslag: Enligt artikel 4.1 direktivet om integri- tet och elektronisk kommunikation skall den som tillhandahåller en all- mänt tillgänglig elektronisk kommunikationstjänst vidta lämpliga tek- niska och organisatoriska åtgärder för att säkerställa säkerheten i sina tjänster, om nödvändigt tillsammans med den som tillhandahåller det allmänna kommunikationsnätet när det gäller nätsäkerhet. Åtgärderna skall säkerställa en säkerhetsnivå som är anpassad till den risk som före- ligger, med beaktande av tillgänglig teknik och kostnaderna för åtgär- derna. Den säkerhet som avses är skydd mot obehörig avlyssning och lik- nande och har inte med driftsäkerheten i nätet att göra. Driftsäkerheten tas i stället upp i tillträdesdirektivet och direktivet om samhälls- omfattande tjänster. Artikel 4.1 bör i den nya lagen motsvaras av en sär- skild bestämmelse. Såsom TeliaSonera och påpekat bör be- stämmelsen begränsas till kravet att vidta lämpliga åtgärder. Regeringen delar däremot inte Datainspektionens uppfattning att den föreslagna be- stämmelsen skulle innebära att det endast är tillhandahållaren av nätet som skulle ha en skyldighet att vidta åtgärder och detta bör inte heller vara syftet. Det bör klargöras att den som tillhandahåller kommunikationstjänsten skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att behandlade uppgifter skyddas. Den som tillhandahåller ett allmänt kommunikationsnät skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att upprätthålla detta skydd i nätet. Detta innebär att den som tillhandahåller tjänsten kan behöva vidta åtgärderna tillsammans med den som till- handahåller nätet. Säkerheten för annat än personuppgifter, såsom skydd för affärs- hemligheter, bör anses tillgodosedd genom att behandlade uppgifter skall skyddas. Detta begrepp bör omfatta skydd mot behandling av förmedlade uppgifter i nätet, även om uppgifterna inte är personuppgifter, såsom uppgifter som rör affärshemligheter för juridiska personer, och även innefatta skydd mot att intrång i informationssystem begås från en punkt i ett allmänt kommunikationsnät. Den som tillhandahåller ett nät skall enligt bestämmelsen vidta de åt- gärder som är nödvändiga för att upprätthålla skyddet i nätet. Beträffande synpunkter om risker för nätsäkerheten i samband med samlokalisering hänvisas till avsnitt 17.2. Om det föreligger särskilda risker för brott mot nätsäkerheten, skall enligt punkten 2 i artikel 4 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig elektronisk Prop. 2002/03:110 kommunikationstjänst informera abonnenterna om sådana risker. risken ligger utanför tillämpningsområdet för de åtgärder som tjänste- leverantören skall vidta, skall leverantören informera abonnenterna om hur riskerna kan avhjälpas, med uppgift om de sannolika kostnader som detta kan medföra. Det bör framgå direkt av lagtexten att kravet på kostnadsangivelse endast är ungefärlig.