prop · GQ03139d2 · 2003-07-03 00:00:00 — När det gäller företag som driver inlåningsverksamhet föreslås Fi- nansinspektionen få motsvarande möjlighet att begära in uppgifter för att kontrollera att penningtvättslagen efterlevs (se 10 § andra stycket i förslaget till lag om inlåningsverksamhet). Om det är osäkert om lagen om inlåningsverksamhet är tillämplig på viss verksamhet, föreslås inspektionen få möjlighet att förelägga den som driver verksamheten att lämna de upplysningar om verksamheten som inspektionen behöver för att bedöma om så är fallet (se 15 § andra stycket i förslaget). Vidare föreslås inspektionen få möjlighet att begära in de upplysningar om inlåningsverksamheten som behövs för att myndigheten skall kunna fullgöra sin skyldighet att minst en gång kontrollera att företagen uppfyller vissa närmare angivna villkor i den aktuella lagen (se 14 § andra stycket i förslaget). Sekretesskyddet för uppgifter som inspektionen kan komma att få del av i denna verksamhet bör regleras på samma sätt som skyddet för uppgifter som inspektionen får del av från fysiska eller juridiska personer som ägnar sig åt valutaväxling i väsentlig omfattning, betalningsöverföring eller viss annan finansiell verksamhet. Det innebär att ett tillägg med hänvisning till lagen om inlåningsverksamhet bör tas in i 8 kap. 5 § tredje stycket sekretesslagen. Regeringens bedömning: Det bör inte göras några lagändringar för att tillförsäkra berörda myndigheter nödvändiga kvartalsvisa uppgifter från företag som driver inlåningsverksamhet. Kommitténs och promemorians bedömning: Kommittén och promemorian gör inte någon bedömning i denna del. Remissinstansernas synpunkter på promemorian: () anser att berörda myndigheter måste tillförsäkras nöd- vändiga kvartalsvisa uppgifter från de aktörer som inte står under Fi- Prop. 2002/03:139 nansinspektionens tillsyn. Regeringens bedömning: Lagen (2001:99) om den officiella statistiken innehåller bestämmelser om officiell statistik. Enligt 1 § meddelar regeringen bestämmelser om vilka myndigheter som ansvarar för officiell statistik (statistikansvariga myndigheter). Vidare framgår av 7 § att näringsidkare för den officiella statistiken skall lämna uppgifter om bl.a. sparande samt kapital-, kredit- och valutaförhållanden (punkten 13). I 2 § förordningen (2001:100) om den officiella statistiken sägs att vad som är officiell statistik och vilka myndigheter som ansvarar för den framgår av bilagan till förordningen. I denna sägs att är statistikansvarig myndighet för finansräkenskaper. Av 2 § framgår vidare att en statistikansvarig myndighet beslutar om statistikens innehåll och omfattning inom sitt statistikområde om inte något annat följer av ett särskilt beslut av regeringen. Av 5 § framgår att ytterligare föreskrifter om verkställigheten av bl.a. 7 § i ovan nämnd lag får beslutas av en statistikansvarig myndighet. har utfärdat föreskrifter bl.a. om rapportering av kvartals- och årsbokslutsuppgifter (FFFS 2002:26), vilka trätt i kraft . Dessa föreskrifter gäller för vissa i 1 § angivna företag och koncerner, bl.a. kreditinstitut och värdepappersbolag. För det fall Fi- nansinspektionen gör bedömningen att även företag som driver inlåningsverksamhet bör omfattas av dessa föreskrifter, kan inspektionen med stöd av 1 § lagen om den officiella statistiken och 5 § förordningen om den officiella statistiken föreskriva detta. har på samma sätt möjlighet att utfärda nya föreskrifter i detta syfte. Några lagändringar för att uppnå detta syfte behövs således inte. Även har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om instituts rapportering av Finansmarknadsstatistik (RBFS 2001:2). Dessa är utfärdade med stöd av 6 kap. 9 § lagen (1988:1385) om riksbank. Enligt den bestämmelsen skall ett företag som står under tillsyn av efter anmodan av lämna vissa uppgifter och får utfärda närmare föreskrifter om aktuell uppgiftsskyldighet. Eftersom uppgiftsskyldigheten enligt lagen endast gäller för företag som står under inspektionens tillsyn, måste lagen ändras om skall kunna utfärda föreskrifter riktade även till företag som driver inlåningsverksamhet. Om det blir ett ja vid folkomröstningen om valutaunionen, kommer frågan att vara löst genom det regelverk som gäller för medlemmar av valutaunionen. Det är vidare osäkert om den totala inlåningsvolymen i företag som driver inlåningsverksamhet relativt sett kommer att nå upp i sådana nivåer att den kan påverka statistiken. Schabloner skulle kunna vara ett verktyg i statistiken för dessa aktörer. Mot den bakgrunden bör någon ändring av riksbankslagen inte göras . Frågor om startkapital och buffertkapital 13.1Startkapital i banker och kreditmarknadsföretag Vid tillträde till anpassades den svenska lagstiftningen för banker och andra kreditinstitut bl.a. till det dåvarande andra banksamordningsdirektivets krav på att kreditinstitut skall ha ett visst minsta startkapital vid rörelsens inledande. I direktivet räknas upp vilka poster som får ingå i startkapitalet. Bestämmelserna om startkapital återfinns numera oförändrade till sitt innehåll i kreditinstitutsdirektivet. De svenska bestämmelser som motsvarar dem om startkapital i kreditinstitutsdirektivet återfinns i 9 kap. 4 § BRL, 2 kap. 2 § sparbankslagen, 1 kap. 4 § lagen om medlemsbanker och 2 kap. 4 § LFV. I dessa bestämmelser används emellertid inte begreppet startkapital. I stället sägs att, när rörelsen eller verksamheten inleds, det bundna egna kapitalet, eller så vitt gäller sparbanker bankens fonder, skall motvara ett visst minsta belopp fem miljoner eller för beslut om oktroj eller tillstånd. Beträffande vad som avses med bundet eget kapital respektive fonder hänvisas till 5 kap. 4 § lagen om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag. Bundet eget kapital, respektive fonder, ansågs när de aktuella bestämmelserna infördes motsvara det i direktivet använda begreppet startkapital (prop. s.107 f). trädde lagen (2002:149) om utgivning av elektro- niska pengar i kraft. I denna lag uppställs krav på att ett pengar, när verksamheten inleds, skall ha ett visst minsta startkapital (2 kap. 5 §). Vad som får ingå i startkapitalet preciseras emellertid inte. Det har i stället genom bemyndigande överlämnats till regeringen eller, efter vidaredelegation , att meddela föreskrifter om vilka poster som får räknas in i startkapitalet (8 kap. 1 § 1). 13.1.2Ändrade regler om startkapital Regeringens förslag: En bank eller ett kreditmarknadsföretag skall ha ett visst minsta startkapital för beslut om verksamhetstillstånd. Föreskrifter om vilka poster som får räknas in i startkapitalet får meddelas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Detsamma skall gälla i fråga om startkapital för värdepappersbolag. Kommitténs förslag: Omfattar inte denna fråga. Promemorians förslag: Överensstämmer i princip med regeringens förslag. Remissinstanserna: Har inte kommenterat denna fråga. Skälen för regeringens förslag: Lagen om utgivning av elektroniska pengar bygger på direktivet (2000/46/EG) om rätten att driva affärsverksamhet i pengar samt om tillsyn av sådan verksamhet. I artikel 4 i direktivet hänvisas, såvitt gäller definitionen av start- kapital, till de artiklar som finns i kreditinstitutsdirektivet. Den svenska Prop. 2002/03:139 regleringen av vilka poster som får räknas in i startkapitalet bör vara en- hetlig och begreppsmässigt vara i överensstämmelse med vad som anges i kreditinstitutsdirektivet. Bestämmelserna om kreditinstitutens startkapital bör därför ändras så att de ligger i linje med vad som gäller enligt lagen om utgivning av elektroniska pengar. Det bör således fortfarande i lag framgå vilket kapital benämnt startkapital som krävs för att en bank eller ett kreditmarknadsföretag skall få inleda rörelse. På samma sätt som i lagen om utgivning av elektroniska pengar bör det överlämnas till regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om vilka poster som får räknas in i startkapitalet. Även för värdepappersbolag stadgas att bolaget vid rörelsens inledande skall ha ett visst bundet eget kapital (2 kap. 5 § lagen om värdepappersrörelse). För definitionen av bundet eget kapital hänvisas till bestämmelser i lagen om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag. De direktivbestämmelser som reglerar vilka poster som får räknas in i startkapitalet för värdepappersbolag överensstämmer med dem som gäller för kreditinstitut. Motsvarande ändring som ovan bör därför göras även för värdepappersbolagen. 13.2Kapitalkrav i banker och kreditmarknadsföretag Enligt artikel 5 i kreditinstitutsdirektivet får medlemsstaterna inte bevilja auktorisation för kreditinstitut om institutet har ett startkapital som är . Medlemsstaterna har emellertid möjlighet att bevilja auktorisation för särskilda kategorier av kreditinstitut vars startkapital uppgår till ett mindre belopp, med den begränsningen att startkapitalet måste uppgå till . Artikeln stadgar vidare att ett kreditinstituts kapitalbas inte får understiga beloppet för det startkapital som krävdes för auktorisation av institutet. I den svenska lagstiftningen uppställs olika krav på visst minsta kapital vid rörelsens inledande för olika former av institut. För bankaktiebolag krävs ett bundet eget kapital motsvarande (9 kap. 4 § BRL). För sparbanker krävs i stället att bankens fonder vid rörelsens inledande uppgår till ett belopp motsvarande (2 kap. 2 § sparbankslagen). Som skäl för sparbankernas särbehandling anfördes i förarbetena att det efter sparbanksrörelsens omstrukturering, som innebar att de största sparbankerna sällat sig till bankaktiebolagskoncernen , inte fanns några tungt vägande skäl mot att hindra tillkomsten av nya regionala banker inom en väl fungerande sparbanksstruktur (prop. 1992/93:89 s. 107 f). För kreditmarknadsföretag är huvudregeln att företaget när verksamheten påbörjas skall ha ett bundet eget kapital motsvarande (2 kap. 4 § LFV). Ett sådant företag får emellertid medges att ha ett bundet eget kapital motsvarande om nettovärdet av tillgångarna i den planerade verksamheten uppgår till högst eller, om företaget har sin redovisning i euro, . Sådant medgivande lämnas av . det fall nettovärdet av tillgångarna i företagets verksamhet under verksamhetens gång kommer att överstiga , alternativt , måste företaget ha en kapitalbas som motsvarar (4 kap. 1 § LFV). När bestämmelsen om startkapital för kreditmarknadsbolag infördes framhölls i motiven att om enbart skulle hålla sig till EG:s huvudregel om startkapitalets storlek skulle detta medföra stora förändringar vad gäller möjligheten att driva finansieringsverksamhet i mindre skala. Möjligheten att inleda verksamheten med ett lägre startkapital borde därför tillåtas för bolag av viss begränsad storlek. En gräns för balansomslutningen på ansågs härvid lämplig (prop. 1992/93:89 s. 151). En medlemsbank skall när bankens rörelse påbörjas ha ett bundet eget kapital som för oktroj motsvarar . I likhet med vad som gäller för kreditmarknadsföretag får emellertid en medlemsbank medges att ha ett bundet eget kapital som minst motsvarar , om balansomslutningen i den planerade verksamheten kan beräknas uppgå till högst eller, om banken har sin redovisning i euro, (1 kap. 4 § lagen om medlemsbanker). Bankens kapitalbas får under verksamhetens gång inte understiga det belopp som krävdes när rörelsen inleddes (2 kap. 9 § BRL). I motiven till bestämmelsen om medlemsbankers startkapital anfördes att bankrörelse av större omfattning visserligen kunde förväntas komma att drivas i bankaktiebolag men att det inte kunde uteslutas att sådan rörelse i en del fall kunde komma att drivas även i en medlemsbank. Det största värdet av den nya lagen ansågs emellertid bestå i en ny möjlighet att driva bankrörelse inom ett visst område eller med ett visst syfte. Det ansågs därmed finnas goda skäl att i vissa fall tillåta bankrörelse i en medlemsbank med ett lägsta startkapital om . Det lägre startkapitalet ansågs kunna komma i fråga för medlemsbanker av viss begränsad storlek och den gräns som gäller för kreditmarknadsföretag i motsvarande situation, en balansomslutning om högst , ansågs väl avvägd (prop. 1995/96:74 s. 113 f). 13.2.2Stegvis höjning av kapitalbasen i medlemsbanker och kreditmarknadsföretag Regeringens förslag: En medlemsbank eller ett kreditmarknadsföretag som medgetts att ha ett startkapital motsvarande i stället för annars gällande , skall successivt kunna öka sin kapitalbas allt eftersom balansomslutningen växer under verksamhetens gång. Kommitténs förslag: Innebär att samtliga kreditmarknadsföretag skall ha ett startkapital om . Kommittén har inte behandlat frågan om en successiv ökning av kapitalbasen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag förutom att det enligt promemorian var , eller i vissa fall regeringen, som skulle medge institutet att ha en viss kapitalbas. Remissinstansernas synpunkter på kommitténs förslag: påpekar att kommitténs förslag innebär marginaleffekter för de företag vars tillgångar kommit att övergå och vars verksamhet därmed skulle kräva tillstånd enligt kommitténs förslag. Föreningen framhåller vidare att motsvarande effekter uppstår med den nuvarande regleringen för de företag som inlett rörelse med det lägre startkapitalet och vars balansomslutning därefter överstiger samt efterfrågar en reglering till undvikande av dessa effekter. Remissinstansernas synpunkter på promemorians förslag: och välkomnar förslaget. Övriga remissinstanser kommenterar inte förslaget. Skälen för regeringens förslag: har i betänkandet 1999/2000:FiU07 behandlat vissa motioner som avser medlemsbanker. I motionerna sägs att den nuvarande regleringen hindrar medlemsbanker som tillåtits att inleda rörelse med ett lägre bundet kapital från att växa stadigt och successivt med såväl kapital som balansomslutning. Det pekas särskilt på förhållandena för Ekobanken som är en av två medlemsbanker. Utskottet menar att nuvarande reglering skulle behöva kompletteras med en regel som möjliggör för medlemsbanker att successivt växa från en nivå med ett bundet eget kapital på till en nivå där detta kapital uppnår kravet på . I betänkandet sägs vidare att man förutser att frågan behandlas inom ramen för den översyn som skall äga rum i samband med beredningen av huvudbetänkande. Ett av syftena med de nuvarande bestämmelserna är, såsom sagts ovan, att möjliggöra för en medlemsbank att driva bankrörelse i mindre skala. Som reglerna om bundet eget kapital är utformade ger de emellertid inte tillräcklig flexibilitet för en sådan bank att successivt utvidga sin verksamhet. Då det som regel inte är möjligt för en medlemsbank som har ett startkapital om att så snart balansomslutningen övergår uppfylla kravet på en kapitalbas om , kan nuvarande bestämmelser därför hindra banken från att driva sin verksamhet på ett ändamålsenligt sätt. En av effekterna som togs upp i de motioner som behandlades i finansutskottet var att reglerna kan komma i konflikt med en medlemsbanks skyldighet att i princip ta emot de insättningar som kunderna vill göra. Det kan även leda till att banken tvingas be sina medlemmar att ta ut pengar från sina konton för att förhindra att balansomslutningen blir för hög, dvs. Det mest ändamålsenliga vore därför att dessa banker ges en möjlighet att utöka sin verksamhet på ett från kapital- och stabilitetssynpunkt tillfredställande sätt genom att kravet på kapitalbasens storlek successivt ökas i takt med balansomslutningen. Det bedöms lämpligt att kräva en ökning om i kapitalbas per som balansomslutningen ökar med, alternativt per för det fall banken har sin redovisning i euro. Detta innebär att en medlemsbank under verksamhetens gång får ha en kapitalbas som motsvarar minst om balansomslutningen överstiger etthundra men inte , eller om banken har sin redovisning i euro, tolv men inte tjugofyra , om balansomslutningen överstiger tvåhundra men inte Prop. 2002/03:139 , eller om banken har sin redovisning i euro, tjugofyra men inte trettiosex miljoner euro, om balansomslutningen överstiger trehundra men inte eller, om banken har sin redovisning i euro, trettiosex men inte . För det fall balansomslutningen överstiger eller, om banken har sin redovisning i euro, , skall banken ha en kapitalbas motsvarande . I enlighet med vad Lagrådet anfört anser regeringen att det är tillräckligt att informeras om storleken på balansomslutningen genom den regelbundna rapportering som instituten lämnar till inspektionen. För det fall det vid rapporteringen visar sig att medlemsbankens kapitalbas inte uppnår den nivå som föreskrivs får ingripa med stöd av bestämmelserna i 15 kap. lagen om bank- och finansieringsrörelse. Det finns inte skäl att ändra bestämmelserna om startkapitalets storlek för bankaktiebolag. För sparbanker gäller, av skäl som tidigare redovisats, ett lägre krav på startkapital. Inte heller för dessa banker finns anledning att göra någon ändring. För kreditmarknadsföretagen skulle ett ovillkorligt krav på att startkapitalet skall uppgå till kunna inskränka möjligheterna att driva finansieringsrörelse i mindre skala och med ett visst syfte. Då det inte finns några särskilda skäl som motiverar en sådan inskränkning görs, även med beaktande av att den föreslagna regleringen omfattar endast företag som finansierar sig från allmänheten, bedömningen att möjligheten för mindre kreditmarknadsföretag att inleda rörelse med ett lägre startkapital bör behållas. På motsvarande sätt som föreslagits för medlemsbanker bör det även finnas möjlighet för dessa företag att successivt öka sin kapitalbas i takt med att verksamheten och därmed balansomslutningen växer. 13.3Associationsrättsliga regler om buffertkapital Grundtanken bakom principen om bankers och kreditmarknadsföretags buffertkapital är att detta kapital i alla lägen skall kunna bidra till motståndskraften vid förluster. Detta innebär t.ex. att det inte skall vara möjligt att återbetala buffertkapital till ägarna när institutets ekonomiska ställning är ansträngd. Gemensamt för samtliga de associationsformer i vilka bank- eller finansieringsrörelse kan drivas är att det ytterst är det bundna egna kapitalet som utgör buffert mot förluster. Även det fria egna kapitalet ökar motståndskraften mot förluster men detta kapital är inte lika hårt knutet till institutet, eftersom det enligt de associationsrättsliga reglerna normalt är tillgängligt för utdelning till ägarna. De associationsrättsliga regler som bestämmer i vilken utsträckning en bank eller ett kreditmarknadsföretag får disponera det kapital som utgör dess buffertkapital varierar med vilken associationsform som valts. Nedan följer en kort redogörelse för de olika associationsformernas reg- ler och hur de möter kravet på att institutets eget kapital i alla lägen skall tjäna som en buffert. De grundläggande associationsrättliga reglerna för bankaktiebolag finns i aktiebolagslagen. Vissa särregler för bankaktiebolagen finns dock. Dessa särregler är nästan uteslutande intagna i bankrörelselagen. Ett bankaktiebolags medel får betalas ut till ägarna endast enligt bestämmelserna om vinstutdelning i aktiebolagslagen, utbetalning vid nedsättning av aktiekapitalet, reservfonden eller överkursfonden och utskiftning vid bolagets likvidation. Återbetalning av aktiekapital samt utbetalning av medel i reservfonden och överkursfonden till ägarna är beroende av rättens godkännande. Rätten skall före beslut inhämta yttrande från . De andra fonderna som ingår i det bundna egna kapitalet får inte betalas ut. Vinstutdelning får något förenklat uttryckt inte överstiga det fria egna kapitalet och inte heller ske med så stort belopp att utdelningen med hänsyn till bankens (eller koncernens) konsolideringsbehov, likviditet eller ställning i övrigt står i strid med god affärssed (se 12 kap. 2 § tredje stycket aktiebolagslagen, den s.k. försiktighetsregeln). Det fria egna kapitalet i ett bankaktiebolag ingår i bankens kapitalbas enligt kapitaltäckningslagen. Delar av bankens kapitalbas är därmed tillgängligt för utdelning till aktieägarna. I den mån en sådan utdelning medför att bankens kapitaltäckning kommer att underskrida den lägsta tillåtna innebär utdelningen att banken bryter mot bestämmelserna i kapitaltäckningslagen. har möjlighet att förbjuda verkställighet av beslut som strider mot författningar som reglerar bankers verksamhet. Denna möjlighet kan alltså tillämpas på vinstutdelning som leder till att kapitalkraven enligt kapitaltäckningsreglerna underskrids. Vidare torde den kunna tillämpas om den föreslagna generella regeln om soliditet inte följs. De lagliga möjligheterna att i bankaktiebolag dela ut eget kapital i sådan omfattning att det äventyrar kapitalbufferten måste bedömas som små. Detta gäller särskilt om den föreslagna generella soliditetsregeln införs. I den mån sådan utdelning ändå sker bedöms mottagarna kunna komma att bli återbäringsskyldiga enligt 12 kap. 5 § aktiebolagslagen, eftersom utdelningen i sådant fall måste anses stå i strid med den ovan angivna försiktighetsregeln. Om det är påkallat för att upprätthålla en sparbanks verksamhet får, enligt sparbankslagen, sparbanksstämma besluta att bilda en garantifond genom bidrag av huvudmän eller andra. Garantifonden får återbetalas endast om det kan ske med hänsyn till kapitaltäckningsreglerna. En sparbanks vinst skall i första hand användas till att återställa den grundfond som sparbanker måste ha och eventuell garantifond till de belopp till vilka de skall uppgå. Den del av vinsten som inte går åt för detta skall avsättas till en reservfond. Utan hinder av de nämnda bestämmelserna får sparbanksstämma besluta om gåvor till allmännyttiga eller därmed jämförliga ändamål, om det med hänsyn till ändamålet, ställning och omständigheterna i övrigt kan anses skäligt. Styrelsen får för nämnda ändamål använda tillgångar som med hänsyn till ställning är av ringa betydelse. Det kan i en sparbanks reglemente finnas förbehåll om återbäring av grundfonden eller del därav. Återbäring får dock bara ske om reservfonden uppgår till ett belopp som motsvarar tio gånger grundfonden. Återbäring får inte ske om eventuell garantifond inte återbetalats eller om till följd av återbäringen inte skulle kunna uppfylla kravet på kapitaltäckning. Ränta på grundfonden eller garantifonden får inte betalas ut, om vinsten i rörelsen därigenom inte räcker för att få upp fonderna i ursprunglig storlek. Ränta på grundfonden får inte betalas ut om det därigenom uppkommer förlust. Ränta på garantifonden får inte betalas ut, om det därigenom uppkommer en sådan förlust att kapitaltäckningen blir otillräcklig. Sammanfattningsvis kan sägas att möjligheterna att betala ut buffertkapital från en sparbank i sådan omfattning att det äventyrar kapitalbuffertens storlek är liten. Vissa justeringar av lagtexten bör dock göras. I några fall sägs att utbetalningar inte får göras om det äventyrar kapitaltäckningen (se 5 kap. 1, 34 §§). Hänvisning bör i dessa fall i stället göras till den föreslagna regeln om soliditet och likviditet. Dessa frågor behandlas närmare i författningskommentaren. En medlemsbanks medel får enligt lagen om medlemsbanker betalas ut till medlemmarna endast i form av överskottsutdelning, återbetalning av medlemsinsatser när medlem avgår, återbetalning av frivillig medlemsinsats utöver den obligatoriska insatsen utan avgång, utbetalning vid nedsättning av medlemsinsatsernas belopp och utskiftning vid bankens likvidation. Med överskottsutdelning menas återbäringar och liknande som grundas på rörelsens resultat utan att ha räknats in i det redovisade resultatet (gottgörelse) samt utdelning grundad på redovisat årsresultat (vinstutdelning). Förutom vissa specialregler som styr storleken på gottgörelser och vinstutdelningar finns det en generell regel som säger att överskottsutdelning inte får ske med så stort belopp att utdelningen med hänsyn till bankens (eller koncernens) konsolideringsbehov, likviditet eller ställning i övrigt står i strid med god affärssed.