prop · GQ0341 · 2003-02-05 00:00:00 — Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att ett fiskefartyg skall ha utrustning som automatiskt via satellit överför information om fartyget. 9Senaste lydelse 1995:1388. 10Senaste lydelse 1998:343. Yrkesfiskelicens får beviljas den Yrkesfiskelicens får beviljas den för vars försörjning fisket är av för vars försörjning fisket är av väsentlig betydelse, om fisket har väsentlig betydelse, om fisket har anknytning till svensk fiskeri- anknytning till svensk fiskeri- Licens får beviljas för viss Licensen får avse visst fiske och beviljas . När en fråga om licens prövas första gången skall tillgången på fisk beaktas. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om villkoret angående anknytningen till svensk fiskerinäring. För tillsyn över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter meddelade med stöd av lagen får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer utse fisketillsynsmän. För kontroll av efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen samt föreskrifter om fisket i EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken har fisketillsyns- man som förordnats därtill eller annan tjänsteman i vars uppgifter det ingår att övervaka efterlev- naden av bestämmelser om fiske rätt att 1.få tillträde till fartyg, fordon, områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen där fisk och utrustning för fisket förvaras eller hanteras för att där göra de undersökningar och ta de prover som behövs för tillsynen utan att ersättning lämnas, 2.på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen, och 3.få den hjälp som behövs för tillsynen av den som är föremål för åtgärden. En fisketillsynsman får även ges förordnande att ta egendom i beslag enligt 47 §. skall på be- gäran lämna den hjälp som behövs vid tillsynen. Vid tillsyn för kontroll av efterlevnaden av EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken gäller bestämmelserna i andra stycket också för EG:s institutioner och av institutionerna utsedda inspektörer. Senaste lydelse 1998:343. Senaste lydelse 1995:1388. Minsta bötesbelopp är . Till böter eller fängelse döms befälhavare eller annan som med uppsåt försöker hindra sådan kontroll som avses i 33 § andra stycket, om inte gärningen är belagd med straff i . Detsamma skall gälla befälhavare som uppsåtligen bry- ter mot 33 § tredje stycket. Till böter eller fängelse i högst döms befälhavare eller annan som med uppsåt försöker hindra sådan kontroll som avses i 33 § andra stycket, om inte gärningen är belagd med straff i . Detsamma skall gälla befälhavare som uppsåtligen bry- ter mot 33 § tredje stycket. Den som med uppsåt eller av Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot föreskrifter oaktsamhet bryter mot föreskrifter som meddelats med stöd av 19 §, som meddelats med stöd av 19 §, 20 § första stycket eller 2123 §§ 20 § första stycket eller 2123 §§ döms till böter eller fängelse i döms till böter eller fängelse i högst , om inte annat högst , om inte annat följer följer av 41 §. av 41 §. Till samma straff döms den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken genom otillåtet fiske eller genom att behålla fisk ombord, bearbeta fisk ombord, förvara fisk i sump eller omlasta, föra i land, föra in i landet eller saluhålla fångst i strid mot bestämmelserna eller genom att bryta mot bestämmelser om förvaring av fiskeredskap ombord eller om anmälnings- eller uppgiftsskyldighet. Vad nu sagts gäller bara om inte annat följer av 41 §. Till ansvar enligt första eller andra stycket skall inte dömas om gärningen är ringa. Den som gör sig skyldig till försök eller förberedelse till brott som avses i första stycket döms till ansvar enligt 23 kap. . Den som i ekonomiska zon begår brott enligt 37 eller 40 § döms till böter. Om någon har begått brott enligt 37 eller 40 § genom att bedriva ett otillåtet trålfiske skall, om påfölj- den bestäms till böter, böterna bestämmas till lägst och högst ett krontal som mot- svarar etthundra gånger antalet hästkrafter (DIN) i motorn på det fiskefartyg som använts för bogse- ring av trålen. 13Senaste lydelse 1995:1388. 14Senaste lydelse 1996:532. En yrkesfiskelicens får åter- kallas om den har meddelats på grund av felaktiga uppgifter i ansökan eller om licensinneha- varen vid upprepade tillfällen överträtt bestämmelser om fiske. En yrkesfiskelicens och ett sådant fartygstillstånd som avses i 21 § andra stycket får återkallas , lägst och högst , om inneha- varen av licensen eller tillståndet i samband med yrkesmässigt fiske har begått en överträdelse enligt denna lag. I stället för återkallelse får varning beslutas, om det kan anses vara en tillräcklig åtgärd. En varning får förenas med villkor. Ett beslut enligt denna paragraf gäller . En återkallelse eller en varning som är förenad med villkor gäller från den dag som anges i beslutet, dock tidigast från delgivningen av beslutet. En åtgärd enligt denna paragraf får inte vidtas senare än efter överträdelsen. Om en dom utgör grund för åtgärden får dock frågan tas upp senast efter det att domen vunnit laga kraft. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att den som landar en otillåten fångst skall åläggas att betala en särskild avgift. Avgiften skall bestämmas till ett belopp som motsvarar den otillåtna fångstens värde, om det inte finns särskilda skäl att bestämma avgiften till ett lägre belopp. Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i lagen (1994:1709) om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken Härigenom föreskrivs att 11 § lagen (1994:1709) om EG:s förord- ningar om den gemensamma fiskeripolitiken skall ha följande lydelse. Till böter eller fängelse i högst Till böter eller fängelse i högst döms den som upp- döms den som uppsåtligen såtligen eller av grov oaktsamhet eller av grov oaktsamhet bryter mot bryter mot EG:s förordningar om EG:s förordningar om den gemen- samma fiskeripolitiken eller före- skrifter meddelade med stöd av stöd av denna lag i fråga om denna lag i fråga om 1. uppgiftsskyldighet, 1. uppgiftsskyldighet, 2. kvalitetsnormer och andra be- 2. kvalitetsnormer och andra be- stämmelser för handeln med fisk stämmelser för handeln med fisk Denna lag träder i kraft . 15 Senaste lydelse 1995:1389. Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. justitierådet , regeringsrådet Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över 1.förslag till lag om ändring i fiskelagen (1993:787), 2.lag om ändring i lagen (1994:1709) om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Förslaget har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslaget föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslaget till lag om ändring i fiskelagen I paragrafens första stycke finns ett bemyndigande enligt vilket regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela vissa föreskrifter om uppgiftsskyldighet för den som bedriver yrkes- Enligt förslaget skall bemyndigandet ändras till att omfatta den som innehar yrkesfiskelicens enligt 30 § eller som utan stöd av sådan licens fiskar för att sälja fångsten. Som skäl för förslaget anges att definitionen av yrkesmässigt fiske i 6 § inte omfattar fiske som sker i egna eller arrenderade vatten vilket skulle innebära att ett genom yrkesfiske omfattande resursuttag kan undandras från registrering. Lagrådet har förståelse för önskemålet att åstadkomma en mer fullständig registrering av de resursuttag som sker. Frågan är dock om förslaget fått en lämplig utformning. Avsikten torde inte ha varit att uppgiftsskyldigheten skall omfatta annat än yrkesfiske. utformning som förslaget fått ger bemyndigandet emellertid utrymme för en mer långtgående uppgiftsskyldighet. Ett alternativ som förtjänar att övervägas under den fortsatta beredningen synes vara att låta definitionen av yrkesmässigt fiske i 6 § omfatta även sådant yrkesfiske som avses med det nu framlagda förslaget. Det kan i sammanhanget anmärkas att regleringen i 27 § talar för att även fiske som sker med stöd av enskild fiskerätt kan vara att anse som yrkesmässigt enligt lagen. också som språkligt otillfredsställande och ägnat att förvirra att visst yrkesfiske inte skulle anses yrkesmässigt. Såvitt Lagrådet kan bedöma torde en ändring av definitionen kunna genomföras utan några alltför långtgående följdändringar i de övriga paragrafer i lagen som handlar om yrkesmässigt fiske. därför för en sådan lösning. En ändring förutsätter emellertid överväganden som går utöver vad som är möjligt inom ramen för Lagrådet vill också peka på relationen mellan bemyndigandet i förevarande paragraf och bemyndigandet i 3 § lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. lydelser är dessa bemyndiganden samordnade och det senare bemyn- digandet synes redan lämna utrymme för sådana föreskrifter som det nu framlagda förslaget avser. Detta förslag synes alltså leda till en dubbel- reglering. Lagrådet anmärker också att uttrycket yrkesmässigt fiske kommit till användning i det nu framlagda förslaget till ändring av 41 § andra stycket. Om uttrycket även i det sammanhanget skulle tolkas på så sätt att det inte innefattar annat yrkesfiske än sådant som sker med stöd av licens eller tillstånd skulle detta innebära att bestämmelsen inte kunde tillämpas vid fiske som sker utan tillstånd (jfr 37 § första stycket 2). 37, 38 och 40 §§ I paragraferna finns olika straffbestämmelser i vilka straffet enligt gällande rätt är böter eller fängelse . De nu föreslagna bestämmelserna innebär att maximistraffet höjs till fängelse i högst . I sammanhanget bör anmärkas att det i den rapport från som ligger till grund för remissen föreslogs en höjning av maximistraffet till fängelse. Vad som anges i remissen (s. 18) om att förslag skulle överensstämma med regeringens är således inte korrekt. De straffbestämmelser som förslagen berör omfattar gärningar av mycket olika slag och med skiftande straffvärde. Bestämmelserna avser inte endast yrkesfiske utan också alla former av fritidsfiske. Detta återspeglas bland annat i att ringa fall är undantagna från ansvar enligt såväl 37 § som 40 §. Den höjning av straffskalan som föreslås måste betecknas som mycket kraftig. Detta gäller inte minst mot bakgrund av att det inte synes finnas något fall i praxis som föranlett ett fängelsestraff. Det skulle under sådana omständigheter ha varit angeläget att förslaget lämnat vägledning om i vilka fall eller under vilka omständigheter som den förhöjda straffskalan skall användas. Detta skulle exempelvis ha kunnat ske genom en gradindelning av brotten med angivande av vad som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett brott är att anse som grovt. Det kan sättas i fråga om förslaget utan sådan vägledning kommer att få någon sådan betydelse för straffmätningen som får antas vara avsedd, särskilt som inte heller motiven belyser frågan. De brister i sanktionssystemet som föreligger enligt synes inte heller i första hand gälla straffskalorna som sådana. Som ett skäl för att höja straffmaximum anförs i remissen att nivån på de svenska sanktionerna i jämförelse med andra EU-länders lagstiftning skulle framstå som låg. I de flesta av dessa länder synes emellertid, såvitt framgår av , fängelse över huvud taget inte användas som sanktion. Och av de länder som har fängelsestraff är det endast som har ett högre straffmaximum än fängelse och då endast för vissa svårare fall. En orsak till den ringa användningen av fängelsestraff skulle kunna vara de begränsningar som anger för användningen av frihetsstraff som påföljd för brott mot föreskrifter om fiske i den ekonomiska zonen. För svensk del har begränsningarna kommit till uttryck i att straffskalan för brott enligt 37 och 40 §§ endast omfattar böter i de fall då brotten begåtts i ekonomiska zon. Den nu föreslagna höjningen av straffskalorna gäller alltså i princip bara brott som begås inom svenskt sjöterritorium. Detta innebär att det kan komma att uppstå anmärkningsvärda skillnader i påföljden för ett brott beroende på var detta begåtts. Enligt Lagrådets uppfattning har det således inte anförts tillräckliga skäl för den drastiska höjning av straffmaximum som föreslagits. Om förslaget trots detta läggs till grund för lagstiftning förordar Lagrådet att höjningen av straffmaximum, i enlighet med förslag, begränsas till fängelse i högst . Enligt första stycket är straffskalan för brott enligt 37 och 40 §§ begränsad till böter i de fall då brottet begåtts i ekonomiska zon. I andra stycket anges en viss beräkningsgrund för böterna (normerade böter) för det fall att brottet begåtts genom otillåtet trålfiske. Enligt förslaget skall användningen av normerade böter utvidgas till att omfatta alla brott enligt fiskelagen som begåtts vid yrkesmässigt fiske och som avser verksamhet som innefattar användning av fiskefartyg försett med motor. Dessutom föreslås en ny beräkningsgrund för de normerade böterna. Den föreslagna begränsningen till yrkesmässigt fiske har berörts ovan under 22 §. Att andra stycket anges avse brott enligt denna lag, och således formellt inkluderar även brott enligt 38, 39 och 42 §§, beror, såvitt framkommit, på ett förbiseende. Lagrådet utgår således från att avsikten varit att endast brott enligt 37 och 40 §§ skall omfattas. Även med denna begränsning innebär förslaget en betydande utvidgning av området för normerade böter. Detta gäller särskilt i förhållande till 40 § som omfattar straffansvar för överträdelse av föreskrifter av mycket skiftande slag. Normerade böter förekommer numera i lag endast i mycket begränsad omfattning. Vid sidan av bestämmelsen i fiskelagen synes bestämmelser om normerade böter finnas endast i lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled. Ett skäl för att införa normerade böter vid brott mot fiskelagen var, mot bakgrund av förbudet mot frihetsstraff i havsrättskonventionen, att man ville öppna en möjlighet för att använda bötesstraff på samma höga nivå som vissa andra länder. I praktiken utdöms emellertid normerade böter endast undantagsvis. tillämpades bestämmelsen i fiskelagen i endast tre fall. Lagrådet har förståelse för att det kan finnas ett önskemål att utvidga tillämpningsområdet. Det hade dock varit önskvärt med ett fylligare beredningsunderlag för en så pass stor principiell förändring som föreslås. I remissen belyses inte de tillämpningsproblem som förslaget kan medföra. Inte heller analyseras eller diskuteras påföljdens lämpliga avgränsning eller förhållande till andra sanktioner. Ett skäl för att använda normerade böter har ansetts vara önskemålet att för vissa typer av brottslighet få en för enskilda fall väl avvägd påföljd genom tillämpning av en särskild beräkningsgrund. Detta har särskilt gällt brott som varit förenade med ekonomisk . relaterades böterna således ofta till förtjänsten av ett lagstridigt förfarande. I fiskelagen relateras böterna till motorstyrkan på det fartyg som använts. När det gäller otillåtet trålfiske kan detta framstå som en ordning som normalt kan ge ett rimligt resultat. Vid andra typer av överträdelser torde beräkningsgrunden däremot lätt kunna framstå som mer eller mindre godtycklig. Mot detta kan invändas att förslaget ger ett betydande utrymme för straffmätning inom ramarna för den särskilda beräkningsgrunden. Detta innebär dock att beräkningsgrunden lämnar ringa vägledning och att domstolarna är hänvisade till att bestämma böternas storlek från andra utgångspunkter. Det framstår som en klar brist att det inte finns någon diskussion i remissen om hur straffmätningen bör ske i de fall som enligt förslaget kommer att omfattas av normerade böter. Även när det gäller normerade böter är alltså det beredningsunderlag som presenterats bristfälligt. För det fall att förslaget ändå läggs till grund för lagstiftning finner Lagrådet det angeläget att frågorna om påföljdens tillämpningsområde och straffmätningen i olika fall belyses mer ingående än vad som skett i remissen. Paragrafen innehåller bestämmelser om återkallelse av yrkesfiskelicens och fartygstillstånd som påföljd för överträdelse av fiskebestämmelser och alternativt om utfärdande av varning när detta kan anses som en tillräcklig åtgärd. Särskilt föreslås i andra stycket en väsentlig utvidgning av möjligheterna att återkalla en licens och ett tillstånd när innehavaren av licensen eller tillståndet har begått en överträdelse av fiskelagen. Därutöver skall innehavaren av licensen eller tillståndet kunna dömas till böter eller fängelse och förverkande av fångst eller dess värde och dessutom enligt den föreslagna 50 b § kunna åläggas att utge en särskild avgift. Det är alltså ett omfattande, tämligen komplicerat och för berörda personer svåröverskådligt påföljdssystem som föreslås, och eftersom påföljderna är avsedda att fastställas i skilda förfaranden både vid domstol och vid förvaltningsmyndighet, kan det uppkomma sam- ordningsproblem och dessutom bli svårt av praktiska och ekonomiska skäl för enskilda fiskare att försvara sig på ett effektivt sätt mot de olika påföljder som de kan drabbas av. Den föreslagna bestämmelsen väcker också, som framhållits i remissen (s. 24 f.), frågan om regleringen är förenlig med artikel 4 i protokoll nr 7 till om de mänskliga rättigheterna, där det i den svenska översättningen föreskrivs bl.a. att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. Övervägande skäl talar enligt Lagrådets mening för att återkallelse av licens eller tillstånd enligt den föreslagna bestämmelsen vid tillämpning av artikel 4 i protokollet är att anse som ett straff och inte endast som en rent preventiv skyddsåtgärd. En sådan tolkning faller sig naturlig när det som i detta fall är fråga om en tidsbegränsad återkallelse vars varaktighet kan antas komma att bestämmas i relation till brottets svårhetsgrad. I remissen (s. 24) anges för övrigt att återkallelsen är en reaktion på en straffbar gärning som i viss mån har karaktär av ett straff. I denna fråga kan också hänvisas till avgörande i målet Escoubet mot (dom ), där det vid tillämpning av belgisk rätt görs en distinktion mellan det omedelbara omhändertagandet av ett körkort, som anses vara av preventiv karaktär, och den definitiva indragningen av körkortet, som anses som ett straff. När det sedan gäller den i remissen (s. 25) berörda frågan om återkallelse av en licens eller ett tillstånd faller utanför artikel 4 i protokollet på grund av att påföljden inte kan anses fastställd i en "brottmålsrättegång" och innehavaren av licensen eller tillståndet inte kan anses som "dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen" i kan antas att dessa begrepp, liksom många andra liknande begrepp i , skall ges en autonom tolkning och således tolkas oberoende av den rättsliga systematiseringen i varje lands nationella rätt (se t.ex. målet mot , dom ). Innebörden av artikel 4 i protokoll nr 7 har i andra hänseenden klargjorts i ett antal avgöranden av , vilka gällt situationer där en och samma gärning bedömts i skilda förfaranden vid domstol eller förvaltningsmyndighet. Det har i huvudsak rört sig om fall då gärningen lett både till en administrativ påföljd och till en egentlig straffrättslig påföljd (målen Gradinger mot , dom , Oliveira mot , dom , Ponsetti och Chesnel mot , beslut , mot , dom , W.F. mot , dom , Sailer mot , dom , och Göktan mot , dom ). Av denna rättspraxis framgår att, när frågan om en person begått ett visst brott har prövats i en rättegång eller ett administrativt förfarande, det inte skall ske en ny prövning av denna fråga i ett nytt förfarande (se särskilt de nämnda målen mot ). Är det däremot fråga om en handling som utgör mer än ett brott, finns det inget hinder mot att det i separata förfaranden prövas om personen i fråga begått vart och ett av dessa brott (se särskilt Oliveira mot samt Ponsetti och Chesnel mot ). Avgörande för om en handling skall anses utgöra mer än ett brott är om de väsentliga elementen i brotten skiljer sig åt eller inte. Självfallet kan det härvidlag finnas gränsfall där svaret på frågan inte är givet. Grunden för återkallelse enligt det föreslagna andra stycket är emellertid att innehavaren av en licens eller ett tillstånd har begått en överträdelse av fiskelagen. Även om det kan finnas fall då en över- trädelse inte kan följas av straffrättslig påföljd, torde det i allmänhet vara en och samma överträdelse som kan leda både till böter eller fängelse och till återkallelse av licens eller tillstånd. Här föreligger alltså inte den i praxis behandlade situationen att en handling utgör flera separata brott. Eftersom avsikten med föreslaget är att återkallelsen av licensen eller tillståndet normalt skall ske innan frågan om straffansvar hunnit prövas, innebär den föreslagna regleringen att eller först skall självständigt pröva om innehavaren av licensen eller tillståndet har begått en överträdelse av fiskelagen med möjlighet till omprövning vid förvaltningsdomstol och att samma fråga om en överträdelse av fiskelagen senare skall kunna prövas av allmän domstol i en vanlig brottmålsrättegång. Såväl förvaltningsmyndigheten som domstolen skall alltså självständigt ta ställning till om personen i fråga har överträtt fiskelagen, varvid de kan komma till samma eller till olika resultat. Lagrådet vill starkt ifrågasätta om en sådan ordning är förenlig med artikel 4 i protokollet och om den över huvud taget tillgodoser rimliga krav på rättssäkerhet. Lagrådet avstyrker därför den nu ifrågavarande paragrafen i den utformning den fått i remissen. Vad nu sagts hindrar självfallet inte att en utvidgning av möjligheterna till återkallelse av licenser och tillstånd kan åstadkommas på andra sätt som inte skulle möta samma invändningar. Ett alternativ som dock inte skulle tillgodose önskemålet att en återkallelse skall kunna ske skyndsamt skulle vara att återkallelsen beslutas först efter, och på grundval av, en lagakraftvunnen fällande dom för brott mot fiskelagen. Det blir då inte fråga om en dubbel prövning av om något brott begåtts, och artikel 4 i protokollet kan i princip inte anses hindra att en tilläggspåföljd åläggs av ett separat organ (se mål R.T. mot , beslut ). Teoretiskt kan man också tänka sig att reglerna om återkallelse utformas så att de inte förutsätter ett ställningstagande till om innehavaren av licensen eller tillståndet har begått ett brott. En annan sak är att det även i ett sådant fall enligt artikel 6 i får anses krävas att beslutet om återkallelse kan överprövas av domstol, eftersom återkallelsen gäller innehavarens civila rättigheter. För det fall att remissförslaget i denna del trots Lagrådets invändningar skulle leda till lagstiftning vill Lagrådet i det följande framlägga vissa synpunkter på utformningen av lagtexten. Enligt andra stycket skall ett yrkesfisketillstånd eller ett fartygstillstånd få återkallas , lägst och högst . Artikel 6 i får anses tillämplig på det förfarande som kan leda fram till en sådan återkallelse. Enligt artikel 6 krävs att beslutet om återkallelse, när det fattas av förvaltningsmyndighet, skall kunna överprövas av domstol. I fall då återkallelsen är begränsad eller till någon annan kan det ifrågasättas om inte rätten att få beslutet överprövat av förvaltningsdomstol ofta blir illusorisk, eftersom domstolsprövning inte hinner ske förrän beslutet redan verkställts i sin helhet. I tredje stycket behandlas möjligheten att utfärda en varning som ett substitut för en återkallelse. Det tilläggs i en andra mening att en varning får förenas med villkor. Lagrådet föreslår att denna andra mening utgår, eftersom själva varningen knappast kan göras villkorlig. Enligt fjärde stycket skall ett beslut enligt paragrafen gälla , och i en andra mening anges när en återkallelse eller en varning som är förenad med villkor skall gälla.