prop · GQ0360 · 2003-03-13 00:00:00 — intrång i de i artikel 4.2 i förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar angivna skyddsgrunderna (skyddet för affärsintressen, rättsliga förfar- anden och inspektioner). Inte heller har kommissionen övervägt om det enligt artikel 4.6 i förordningen varit möjligt att lämna ut delar av akten. har ansökt om intervention till stöd för bolagets yrkanden. C-255/99 (Ä 154/99:3) ; begäran från Oberster Gerichtshof, Målet gällde tolkningen av begreppet familjeförmån i artikel 4.1 h i förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen och begreppet social förmån i artikel 7.2 i förordning (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen. I målet krävde ett i bosatt österrikiskt barn bidragsförskott enligt österrikisk lagstiftning trots att den österrikiska lagstiftningen kräver att barn ska vara bosatta i för att bidragsförskott ska beviljas. hävdade att bidragsförskottet varken är en familjeförmån eller en social förmån i den mening som avses i de aktuella förordningarna och att varken artikel 48 i EG-fördraget (nu artikel 39 EG) eller reglerna om unionsmedborgarskapet hindrar nationella regler som villkorar rätten till bidragsförskott av att barnet är bosatt i det landet. , , kommissionen och klaganden vid den nationella domstolen yttrade sig också. Enligt domstolen utgör ett sådant bidragsförskott som det är fråga om i målet en familjeförmån i den mening som avses i artikel 4.1 h i förordning 1408/71. vars förälder är arbetstagare eller arbetslös ingår i den personkrets som omfattas av förordning 1408/71 i egenskap av medlem i en arbetstagares familj enligt artikel 2.1 jämförd med artikel 1 f i samma förordning. Artiklarna 73 och 74 i förordning 1408/71 ska tolkas på så sätt att ett underårigt barn har rätt till ett bidragsförskott som det aktuella också när det bor med den förälder som är vårdnadshavare i en annan medlemsstat än den utbetalande medlemsstaten och den andra föräldern, som är underhållsskyldig, arbetar eller är arbetslös i den utbetalande medlems- C-309/99 (Ä 172/99:1) J.C.J. m.fl. mot Algemene Raad van de Nederlandse orde van Advocaten; begäran från , Målet gällde om reglerna om fri etableringsrätt och fri rörlighet för tjänster hindrar nationella bestämmelser enligt vilka advokatverksamhet inte får bedrivas i organiserat samarbete med annan än advokat, där deltagarna inom ramen för samarbetet för gemensam räkning och under gemensam risk delar beslutsmakten eller det slutgiltiga ansvaret sinse- hävdade att reglerna om fri etableringsrätt och fri rörlighet för tjänster inte hindrar sådana nationella regler. Om en inskränkning i dessa friheter skulle föreligga, måste den i vart fall anses berättigad. , , , , , , , kommissionen och tre av parterna vid den nationella domstolen yttrade sig också. Enligt domstolen är bestämmelser om samarbete mellan advokater och andra oberoende yrkesutövare, som till exempel Samenwerkingsverordening , antagna av ett organ som det holländska , för det första att anse som beslut antagna av en företagssammanslutning i den mening som avses i artikel 81.1 EG (tidigare artikel 85.1 i EG-fördraget). melser, som de i Samenweringsverordening , antagna av ett organ som det holländska strider dock inte mot artikel 81.1 Detta beroende på att organet med rätta har kunnat anse att bestäm- melserna, trots deras konkurrensbegränsande verkningar, var nödvändiga för att advokatverksamheten skulle utövas på ett lämpligt sätt utifrån hur verksamheten organiserats i gällande medlemsstat. Ett organ, som det holländska , utgör inte en företagssammanslutning eller en grupp av företagssammanslutningar i den mening som avses i artikel 82 EG (tidigare artikel 86 i EG-fördraget). Artikel 43 och 49 EG (tidigare artikel 52 och 59 i EG-fördraget) hindrar inte nationella bestäm- melser motsvarande de som antagits av det holländska som förbjuder alla former av integrerat samarbete mellan advokater och revisorer, eftersom bestämmelserna får anses vara nödvändiga av samma skäl som anges ovan vad avser artikel 81.1 EG. C-407/99 (Ä 210/99:3) Vetharanigam Pathminidevi mot Landeskreditbank Baden-Württemberg-Förderbank; begäran från Bundessozialgericht, Målet rörde samma frågor de förenade målen C-95/99-98/99 (Ä 76/99) och C-180/99 (Ä 114/99). yttrade sig och hänvisade till vad anfört i nämnda mål. Förutom yttrade sig , , kommis- sionen och sökanden. Domstolen beslutade att skriva av målet sedan den nationella domstolen återkallat sin begäran om förhandsbesked med hänsyn till domstolens dom i mål C-95-98/99 och C-180/99. C-425/99 (Ä 4/00:3) mot Landeskreditbank Baden-Württemberg-Förderbank; begäran från Bundessozialgericht, Målet rörde samma frågor som de förenade målen C-95/99-98/99 (Ä 76/99) och C-180/99 (Ä 114/99). yttrade sig och hänvisade till vad hade anfört i nämnda mål. Förutom yttrade sig , , kommis- sionen och sökanden. Domstolen beslutade att avskriva målet. C-513/99 (Ä 37/00:3) mot stad och HKL-Bussiliikenne; begäran från , Målet rörde frågan om direktiv /38/EEG om samordning av upphand- lingsförfarandet för enheter som har verksamhet inom vatten-, energi-, transport- och telekommunikationssektorerna var tillämpligt på den aktuella upphandlingen, om direktiv /50/EEG om samordning av för- farandena vid offentlig upphandling av tjänster medger att den upphand- lande enheten vid anbudsutvärderingen premierar anbud som uppvisar lägst utsläpp när det gäller kväveoxid och orsakar minst buller, och om gemenskapens regler om offentlig upphandling hindrar att den upphand- lande enheten premierar låga utsläpps- och bullernivåer, när det på för- hand står klart att den upphandlande enhetens egen busstjänstverksamhet är en bland endast ett fåtal aktörer som kan uppfylla dem. Tvisten rörde stads upphandling av busstjänster. begränsade sitt yttrande till den andra och tredje frågan och hävdade att det är förenligt med de båda upphandlingsdirektiven att beakta kväveoxidutsläppsnivåer och bullernivåer på det sätt som har skett i den aktuella upphandlingen. Det bör dock ankomma på den nationella domstolen att pröva om förfarandet strider mot proportionalitetsprincipen eller i övrigt är oberättigat. Förutom yttrade sig , , , , , kommissionen och parterna. Domstolen fann att artikel 36.1 a i direktiv /50 ska tolkas på så sätt att en upphandlande myndighet, som vid offentlig upphandling av lokala busstransporttjänster har beslutat att kontraktet i fråga ska tilldelas den anbudsgivare som lämnar det ekonomiskt mest fördelaktiga anbudet, kan beakta sådana miljökriterier som bussarnas kväveoxidutsläpp eller deras bullernivå. Detta dock under förutsättning att kriterierna har ett samband med kontraktets föremål, inte ger myndigheten en obegränsad valfrihet, uttryckligen anges i kontraktshandlingarna eller i meddelandet om upp- handling och är förenliga med alla grundläggande principer i gemen- skapsrätten, särskilt icke-diskrimineringsprincipen. Enbart det faktum att den upphandlande enhetens eget trafikföretag tillhör det fåtal företag som kan tillhandahålla fordon som uppfyller dessa krav medför inte att lika- behandlingsprincipen åsidosätts genom att sådana miljöskyddskriterier Svaret på den andra och den tredje frågan skulle bli detsamma för det fall direktiv /38/EEG var tillämpligt på det omtvistade C-99/00 (Ä 76/00:1) mot Åklagarkammaren i ; begäran från Hovrätten för , Målet gällde frågan om en hovrätt är en sådan nationell domstol mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel, vilken enligt artikel 234 tredje stycket EG är skyldig att begära förhandsavgörande, och vilket utrymme det i sådant fall finns att avstå från att begära förhands- Målet gällde dessutom tolkningen av artiklarna 45.1 och 46- 49 i förordning (EEG) nr 918/83 om upprättandet av ett gemenskaps- system för tullbefrielse. Det gällde dels frågan om varor som ingår i det personliga bagaget hos resenärer från tredjeland ska anses utgöra import av icke-kommersiell natur och därmed vara befriad från tull. fråga om förordning 918/83 ger utrymme för en nationell praxis som innebär att import av en vara är av kommersiell natur, när importen överstiger en viss kvantitet. hävdade att en domstol, vars slutliga avgörande kan överklagas till högre instans, inte är en sådan domstol som avses i artikel 234 tredje stycket EG, även om prövningen i den högre instansen kräver anförde vidare att förordning 918/83 ska tolkas så att tullbefrielse ska beviljas för varor som ingår i det personliga bagaget hos resenärer från tredjeland när varornas värde understiger det belopp som anges i förordningen, under förutsättning att det inte vid en helhetsbedömning visar sig att importen är av kommersiell natur. anförde slutligen att det inte finns utrymme att tillämpa en nationell praxis som innebär en strikt presumtion för att import av en vara är av kommersiell natur när importen överstiger en viss bestämd kvantitet. Förutom yttrade sig , , Enligt domstolen är en nationell domstol, vars slutliga avgörande kan överklagas till högre instans, inte en sådan domstol som avses i artikel 234 tredje stycket EG, även om prövningen i den högre instansen kräver prövningstillstånd. en varuimport är av icke-kommersiell natur i den mening som avses i artikel 45.2 b i förordning 918/83 ska prövas på grundval av en helhets- bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Härvid ska det tas hänsyn till importmängden, vilken typ av import det rör sig om och hur ofta den berörde resenären importerar samma slags varor, samt även till resenärens levnadsmönster och vanor eller till hans familjekrets. 2002/03:60 Nationella myndighetsföreskrifter eller nationell administrativ praxis Bilaga 1 som innebär att det på ett bindande sätt fastställs kvantitativa begräns- ningar i fråga om tullbefrielse eller som skulle medföra att det uppstod en presumtion för att en import är av kommersiell natur på grundval av mängden importerade varor strider mot artikel 45 i nämnda förordning. C-141/00 (Ä 96/00:2) mot Finanzamt für Körperschaften I i ; begäran från Bundesfinanzhof, Målet rörde frågan om undantaget enligt artikel 13 A 1 c i sjätte mer- värdeskattedirektivet (direktiv /388/EEG) från skatteplikt för sjukvård- ande behandling som ges av medicinska eller paramedicinska yrkesut- övare såsom dessa definieras av medlemsstaterna endast gäller om den sjukvårdande behandlingen utförs av en fysisk person eller om den juridiska form som den behandlande företagaren har valt för sin verk- samhet härvid saknar betydelse. hävdade att undantaget från skatteplikt gäller oavsett i vilken rättslig form yrkesutövaren bedriver sin verksamhet. Förutom yttrade sig , kommissionen och parterna. Domstolen fann att det undantag från skatteplikt som avses i artikel 13 A.1 c i sjätte mervärde- skattedirektivet inte är beroende av i vilken rättslig form den skattskyl- dige bedriver verksamhet. Undantaget från skatteplikt omfattar även vård som ges i patientens hem men inte tjänster som avser grundläggande omvårdnad och skötsel av patientens hushåll. Tjänster som avser grund- läggande omvårdnad och skötsel av hushållet utgör sådana tjänster som är nära kopplade till socialt bistånd eller socialförsäkring som avses i artikel 13 A.1 g i sjätte mervärdeskattedirektivet. Undantaget från skatte- plikt enligt denna bestämmelse kan åberopas av enskilda inför nationella domstolar. C-172/00 (Ä 111/00:1) mot Eurim-Pharm ; begäran från Landgericht , I målet aktualiserades frågan om det strider mot den fria rörligheten för varor att återkalla försäljningstillståndet för en parallellimportör sedan huvudförsäljningstillståndet återkallats men innan prövningen av om preparatlikhet föreligger mellan det läkemedel för vilket tillståndet återkallats och det nya läkemedel som tillverkaren fått ett nytt huvudförsäljningstillstånd för. Målet gällde frågor om parallellimport av nässpray i en ny och en gammal variant som skiljer sig åt genom att den nya varianten inte behöver kylförvaras. Direktimportören hade återkallat försäljningstillståndet för den gamla varianten vilket medfört att paral- lellimporttillståndet för denna produkt upphört med omedelbar verkan. Målet rörde därmed delvis samma situation som mål C-15/01 (Ä 34/01). hävdade att det redan mot bakgrund av principerna i domen i mål C-94/98 , får anses framgå att det vore oproportionerligt att automatiskt återkalla försäljningstillståndet för parallellimportören före det att tillståndsmyndigheten avgjort frågan om preparaten är tillräckligt lika för att fortsatt parallellimport ska tillåtas med hänvisning till den princip som framgår av domen i Rhône-Poulenc- Härtill kommer att det dessutom kan bli aktuellt att tillåta försäljning i vissa situationer även om importen inte kan tillåtas enligt den principen, närmare bestämt då de förutsättningen som redo- gjort för i mål C-15/01 föreligger. förtydligade härvid att fortsatt försäljning endast kan tillåtas under återstoden av den ursprungliga Kommissionen och parterna vid den nationella domstolen yttrade sig Domstolen fann att en nationell reglering som innebär att en återkallelse på innehavarens begäran av ett godkännande för försäljning av ett referensläkemedel medför att godkännandet för parallellimport av detta läkemedel auto- matiskt upphör att gälla, strider mot artikel 28 EG. betydelse om den nya varianten av läkemedlet enbart förts ut på marknaden i importstaten eller om den även förekommer på marknaden i Om det visas att människors hälsa verkligen äventyras om två varianter av samma läkemedel förekommer på en medlemsstats marknad, kan importrestriktioner beträffande den äldre varianten av läkemedlet vara berättigade efter det att referens- godkännandet för försäljning avseende den berörda marknaden har sagts upp av innehavaren. C-215/00 (Ä 113/00:3) mot ; begäran från Regeringsrätten, Regeringsrätten önskade få klarhet i frågan om en person kan anses ha varit tillgänglig för arbetsförmedlingen i enlighet med artikel 69.1 i förordning (EEG) nr 1408/71 under de dagar som personen varit förhindrad att förvärvsarbeta på grund av vård av sjukt barn och om den bedömningen är beroende av innehållet i den Vidare undrade Regeringsrätten om nämnda artikel kräver att den arbetssökande ska ha varit tillgänglig för arbetsförmed- avresan till en annan medlemsstat. Domstolen fann att bedöm- ningen av under vilka förutsättningar någon kan anses ha varit tillgänglig för den behöriga statens arbetsförmedling ska göras enligt bestämmel- serna i den statens lagstiftning. Artikel 69.1 a i förordning 1408/71 ska tolkas så att en arbetssökande ska ha varit tillgänglig för den behöriga statens arbetsförmedling under sammanlagt minst efter det att han blev arbetslös för att kunna bibehålla sin rätt till arbetslöshetsför- Det saknar härvid betydelse om har varit samman- C-234/00 (Ä 118/00:2) The Queen och Minister of Agriculture, Fisheries and Food Ex parte: ; begäran från of (& ), Queens Bench Division (Crown Office), Målet rörde frågan om en bestämmelse om förlängning av vissa maximala transporttider i direktiv /628/EEG om skydd av djur vid transport enbart får åberopas om en oväntad försening har uppstått under transporten eller om en transportör får åberopa bestämmelsen redan när han planerar transporten av djuren. Transporttiderna kan enligt direktivet "i djurens intresse förlängas , med beaktande framförallt av närheten till bestämmelseorten". hävdade att bestämmelsen om förlängning enbart får åberopas om en oväntad försening har uppstått under transporten. Förutom yttrade sig , kommissionen och svaranden. Domstolen beslutade att avskriva målet sedan den nationella domstolen återkallat sin begäran om förhandsavgörande. C-271/00 (Ä 159/00:2) mot L. Baten; begäran från , Målet gällde frågan om en dom, med anledning av en talan mot en bidragsskyldig om underhåll som väckts av en kommun som har över- tagit barnets rätt till underhåll, ska anses vara en dom som hör till privat- rättens område i den mening som avses i konventionen av om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (Brysselkonventionen). Om så är fallet ville den nationella domstolen även få klarhet i om en sådan dom ändå är utesluten från Brysselkonventionens tillämpningsområde på den grunden att den omfattas av undantaget för social trygghet enligt artikel 1 andra stycket 3 i konventionen. yttrade sig beträffande den första frågan och hävdade att en sådan dom ska anses höra till privaträttens område. Detta för att säkerställa att privaträttsliga fordringar som övergår till det allmänna inte påverkar fordringens status. Även efter övergången bör fordran anses utgöra en privaträttslig fordran. En bedömning som innebär att sådana fordringar inte är att betrakta som privaträttsliga innebär att möjligheter- na för det allmänna att utomlands driva in sådana fordringar blir små. Förutom yttrade sig , , Nederlän- derna, kommissionen och parterna. Enligt domstolen omfattar begreppet regresstalan på privaträttens område en regresstalan som ett offentligt organ har väckt mot ett privat rättssubjekt för att få tillbaka belopp som det offentliga organet betalat som socialt bistånd till denne persons tidigare maka och till hans barn. Detta under förutsättning att grunderna för talan och de närmare bestämmelser om hur en sådan talan ska föras regleras av allmänna bestämmelser om underhållsskyldighet. Såvida regresstalan väcks med stöd av bestämmelser genom vilka det offentliga organet givits en särskild befogenhet kan talan dock inte anses omfattas av privaträttens område. Vad beträffar den andra frågan ska innebörden av social trygghet enligt Brysselkonventionen omfatta det materiella tillämpningsområdet för förordning 1408/71. regresstalan som det är fråga om i målet där det offentliga organet har väckt talan mot tredje man avser emellertid inte villkoren för att få den aktuella förmånen utan återbetalning av belopp som utbetalats som ett Föremålet för tvisten har därför inte något samband med tillämpningen av förordning 1408/71 och omfattas därmed inte av begreppet social trygghet i Brysselkonventionens mening. C-436/00 (Ä 16/01:1) X och Y mot ; begäran från Målet gällde frågan om artiklarna 43, 46, 48, 56 och/eller 58 EG utgör hinder mot att tillämpa nationella regler som i likhet med den svenska lagstiftningen på området innebär att kapitaltillskott genom överlåtelse av aktier till underpris beskattas oförmånligare, om tillskottet sker till en juridisk person som är hemmahörande i en annan medlemsstat och i vilken överlåtaren direkt eller indirekt äger andel eller till ett inhemsk aktiebolag i vilket en sådan juridisk person äger andel, än vad som skulle ha gällt om något sådant utländskt ägarinflytande inte hade funnits. yttrade sig muntligen. vitsordade att de svenska bestämmelserna inskränker på etableringsfriheten och den fria rörlig- heten för kapital men gjorde gällande att bestämmelserna är motiverade och nödvändiga för att tillgodose det inre sammanhanget i skatte- systemet, för att skydda det egna skatteunderlaget samt för att upprätt- hålla en effektiv skattekontroll. anförde vidare att sambandet i skattesystemet inte säkerställs genom dubbelbeskattningsavtalet mellan Förutom yttrande sig , kommissionen, Eftas övervakningsmyndighet och parterna. det faktum att överlåtaren inte beviljas uppskov med beskattning i de fall där överlåtelsen sker till utländsk juridisk person eller dotterbolag till utländsk juridisk person medför en nackdel ur likviditetshänsyn och därmed utgör en inskränkning i etableringsfriheten enligt artiklarna 43 EG och 48 EG. När det gäller överlåtelser till en utländsk juridisk person i vilken överlåtaren är närstående eller indirekt äger andel uppstår dock inskränkningen i etableringsfriheten endast om den andel som över- låtaren äger i det förvärvande bolaget ger honom ett obestridligt inflytande över detta bolags beslut så att han kan bestämma över dess Om denna förutsättning inte är uppfylld står regeln alltså visserligen inte i strid med etableringsfriheten. Men eftersom som en sådan regel hursomhelst utgör ett hinder mot den fria rörligheten för kapital är den likväl inte förenlig med gemenskapsrätten. ansåg inte att något av de skäl som fört fram kunde anses tillräckliga för att motivera undantag från fördragets regler om etableringsfrihet och fri rörlighet för kapital. C-491/01 (Ä 17/02:2) (Investments) Limited och mot ; begäran från of (& ), Queens Bench Division (Adminstrative Court), Målet rörde frågan om direktiv /37/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillverkning, presentation och försäljning av tobaksvaror är giltigt och i så fall hur dess artikel 7 ska tolkas. anförde att det i målet inte framkommit någon anledning att ifrågasätta direktivets giltighet samt att artikel 7 i direktivet ska tolkas på så sätt att den endast omfattar tobaksvaror som saluförs inom unionen. menade att direktivets bestämmelser både syftar och bidrar till att faktiskt förbättra den inre marknadens funktion och att det därför varit korrekt att använda artikel 95 EG som rättslig grund. Eftersom direktivet även omfattar tillverkning av tobaksvaror avsedda för export till tredje hand har det även varit nödvändigt att använda artikel 133 EG som rättslig grund. , , , , , , Neder- länderna, , , , rådet, kom- missionen och parterna samt intervenienter yttrat sig också. Enligt domstolen är direktiv /37/EG giltigt och dess artikel 7 ska tolkas på så sätt att den endast är tillämplig på tobaksvaror som saluförs inom unionen. För det första utgör artikel 95 EG korrekt rättslig grund för direktivet eftersom det faktiskt har till syfte att förbättra villkoren för den inre marknadens funktion. Marknaden för tobaksvaror är nämligen en marknad där handeln mellan medlemsstaterna utgör en relativt stor andel och nationella regler om produktvillkor för tobak kan i avsaknad av harmonisering på gemenskapsnivå utgöra hinder för den fria rörligheten för varor. Även förbudet mot att tillverka cigaretter som inte uppfyller kraven för export enligt artikel 3.1 i direktivet kan grundas på artikel 95 EG. Detta eftersom eftersom tillverkningsförbudet syftar till att undvika att omsättnings- och saluföringsförbudet, för cigaretter som inte uppfyller kraven i artikel 3, kringgås. Däremot var det fel att även använda artikel 133 EG som rättslig grund eftersom det är tillräckligt att använda enbart artikel 95 EG. Detta fel är dock ett rent formfel som inte givit upphov till felaktigheter vid förfarandet för att anta direktivet. Felet medför därför inte att direktivet är ogiltigt. För det andra har gemenskapslagstiftaren inte överskridit sitt utrymme för skönsmässig bedömning genom att anta förbudet i artikel 3 och skyldigheterna enligt artikel 5 (krav på märkning av tobaksvaror) och artikel 7 (förbud mot att använda termer som ultra light, mild mfl på förpackningar av tobaksvaror). Direktivet strider därför inte mot proportionalitetsprincipen. För det tredje innebär artikel 5 endast en inskränkning i tobakstillverkarnas rätt att använda ytan på vissa sidor av förpackningarna och inte ett ingrepp i varumärkesrätten i sig. De inskränkningar i varumärkesrätten som däremot kan följa av artikel 7 svarar faktiskt mot mål av allmänintresse som gemenskapen eftersträvar och innebär inte i förhållande till detta mål ett orimligt ingripande som påverkar denna rättighet som sådan. Genom direktivet åsidosätts därför inte heller den grundläggande rätten till egendom. Vidare har varken motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG eller subsidiaritetsprin- cipen åsidosatts genom direktivet. Direktivet är inte heller ogiltigt pga Artikel 7 i direktivet kompletterar skyldigheten i artikel 5 att ange halterna av skadliga ämnen på förpackningarna genom att förbjuda vilseledande uttryck på förpackningarna. syftar till att upprätthålla den inre marknadens funktion rör dess