prop · GR0330 · 2003-11-13 00:00:00 — Vidare krävs att uppgifterna behövs för att smitt- skyddsläkaren skall kunna fullgöra sina uppgifter enligt smittskydds- lagen. Enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) får uppgifter lämnas till en annan myndighet trots sekretess om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. I den gällande smittskyddslagen anses smittskydds- läkaren vara en myndighet. Förslaget innebär inte någon ändring i detta avseende. Bestämmelsen i paragrafen innebär en sådan uppgiftsskyldig- het som avses i 14 kap. 1 § sekretesslagen. Att begärd uppgift omfattas av sekretess hindrar därför inte att den skall lämnas ut till smittskydds- läkaren. Enligt punkt 2 har personal inom den enskilda hälso- och sjuk- vården en skyldighet att lämna uppgifter till smittskyddsläkaren. Enligt 2 kap. 8 § lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (1998:531) får inte den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårds- personalen inom den enskilda hälso- och sjukvården obehörigen röja vad han eller hon fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Som obehörigt röjande anses dock inte att någon fullgör en sådan uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning. Att begärd uppgift omfattas av tystnadsplikt hindrar därför inte att den skall lämnas ut till smittskyddsläkaren. Bestämmelsen motsvarar 8 § i gällande smittskyddslag. Den är inte begränsad till allmänfarliga sjukdomar. Enligt bestämmelsen har smitt- skyddsläkaren i ett enskilt fall, på begäran, rätt att få upplysningar från kommunala nämnder som fullgör uppgifter på miljö- och hälsoskydds- området samt från sjukvårdspersonal om detta behövs för att han eller hon skall kunna fullgöra sina smittskyddsuppgifter. Några formkrav på själva begäran eller på hur uppgifterna skall lämnas ställs, liksom tidi- gare, inte. Smittskyddsläkaren har också rätt att ta del av uppgifter i handlingar under samma förutsättningar. Smittskyddsläkarens rätt att få upplysningar eller att ta del av uppgifter i handlingar är begränsade till de fall då det behövs för att kunna fullgöra sina uppgifter enligt smitt- skyddslagstiftningen. Beträffande sekretessfrågor hänvisas till kommen- taren till 9 §. Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, motsvarar 30 § i den gällande smittskyddslagen. Den nuvarande bestämmelsen om- fattar dock endast hivinfektion. Om smittskyddsläkaren vid en utredning enligt 4 § har anledning att anta att socialnämnden, polismyndigheten eller den lokala kan lämna upplysningar som behövs för utredningen, skall smittskyddsläkaren underrätta berörd myn- dighet. Utredning avser sådan som sker efter anmälan om att den en- skilde (vid allmänfarlig sjukdom) inte iakttar eller misstänks inte komma att iakttaga meddelade förhållningsregler för att skydda andra mot smitta, inte följer anvisad medicinsk behandling och detta innebär en smittrisk för andra människor eller när den enskilde är intagen på en kriminal- vårdsanstalt eller med tvång på en vårdinrättning och inte kan tas om hand på sådant sätt att smittspridning kan förhindras. Om underrättelse skall ske eller inte får avgöras av smittskyddsläkaren efter omständig- heterna i det enskilda fallet. Självfallet bör underrättelsen begränsas till den eller de av de nämnda myndigheterna som bedöms kunna lämna relevant information. Beträffande sekretessfrågor hänvisas till kommen- taren till 9 §. Paragrafens första stycke motsvarar huvudsakligen 31 § i den gällande smittskyddslagen; den befintliga bestämmelsen omfattar emellertid en- dast smitta av hivinfektion. Enligt det nya andra stycket är tiden för anmälningsskyldigheten begränsad från det att under- rättelse enligt 11 § mottagits. Har smittskyddsläkaren av någon anledning inte kunnat avsluta sin utredning, kan han eller hon, om det bedöms nödvändigt på nytt göra underrättelse enligt 11 §. En ny två- månadersfrist enligt denna paragraf andra stycket börjar då löpa. Beträf- fande sekretessfrågor hänvisas till kommentaren till 9 §. Paragrafen reglerar kostnadsfrihet beträffande vissa läkemedel. Bestäm- melsen motsvarar 63 § tredje stycket gällande smittskyddslag. Ändringen är enbart av redaktionellt slag. Bestämmelserna om rätt till ersättning vid vissa åtgärder har närmare behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 20. Enligt bestämmelsen skall läkemedel vara kostnadsfria för den en- skilde om läkemedlet bedöms minska risken för smittspridning. Bedöm- ningen huruvida läkemedelsbehandlingen behövs från smittskyddssyn- punkt och därmed är kostnadsfri för den enskilde görs av den enskilde läkaren. Avsikten är att läkemedel som vid en vetenskaplig bedömning bedöms minska risken för smittspridning, t.ex. genom att minska smitt- samheten eller hämma tillväxten hos smittämnet, skall vara kostnadsfria för den enskilde. Detta kan dock vara en svår fråga, bl.a. med hänsyn till de medicinska bedömningar som därvid måste göras och till den snabba utveckling som äger rum på läkemedelsområdet. De svårigheter som är förenade med sådana bedömningar kan medföra att tillämpningen kommer att variera mellan olika läkare. Det är dock inte rimligt att reglera vilka läkemedel som skall omfattas av kostnadsfriheten i lag. bör i stället verka för enhetlighet i tillämpningen. Kraven motsvarar vad som gäller enligt nuvarande bestämmelser. Kostnadsfriheten enligt paragrafen gäller läkemedel för de allmänfarliga sjukdomarna. För att omfattas av kostnadsfriheten måste läkemedlet vara förskrivet av läkare. Receptfria läkemedel omfattas således inte. Däremot spelar det ingen roll om förskrivande läkare är verksam inom den offent- liga hälso- och sjukvården eller den enskilda hälso- och sjukvården. Några krav ställs inte heller på att läkaren skall vara ersättningsberättigad enligt lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning eller enligt vårdavtal med . Här erinras om att patienter som blivit smittade av hivinfektion inom den svenska hälso- och sjukvården erhåller fria läkemedel enligt lagen (1993:332) om avgiftsfria sjukvårdsförmåner m.m. för vissa hivsmittade. I paragrafen regleras när kostnadsfrihet gäller för undersökning, vård och behandling av smittsam sjukdom. För kostnadsfrihet förutsätts att det är fråga om undersökning, vård och behandling som läkaren bedömer minska risken för smittspridning. avsnitt 20 beskrivs närmare vad som avses med att åtgärden skall bedö- mas minska risken för smittspridning. Avsikten är att det till grund för kostnadsfriheten skall ligga en bedömning av åtgärdens betydelse för att minska fortsatt smittspridning. Kostnadsfriheten skall således gälla samt- liga åtgärder som direkt kan leda till att smittsamheten minskar eller hålls tillbaka. Endast sådana åtgärder som saknar direkt betydelse för smitt- spridningen, t.ex. behandling av komplikationer till sjukdomen, är un- dantagna från bestämmelsens tillämpningsområde. Kostnadsfriheten är begränsad till allmänfarliga sjukdomar. Kostnads- friheten gäller för undersökning, vård och behandling som ges inom egna hälso- och sjukvård eller av privat verksam läkare under förutsättning att verksamheten är offentligt finansierad. För under- sökning, behandling och vård som ges av läkare som inte omfattas av lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning och inte har vårdavtal får däremot den enskilde även fortsättningsvis betala själv. Patienter som har blivit smittade av hivinfektion inom den svenska hälso- och sjukvården erhåller kostnadsfri sjukvård enligt lagen (1993:332) om avgiftsfria sjukvårdsförmåner m.m. för vissa hivsmittade. I paragrafen anges vem som har rätt till förmånerna enligt 1 och 2 §§. Med hänsyn till medlemskap i omfattas även de personer som ingår i personkretsen enligt rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen bland de förmånsberättigade. 3 är en följd av ställningstagandet att rätten till kostnadsfria förmåner enligt förord- ningen (1968:235) med särskilda bestämmelser om gratis undersökning och behandling av sjömän vid vissa smittsamma sjukdomar bör regleras i lag (se kap. 20) och inte i förordning. I övrigt innebär bestämmelsen inte några förändringar mot vad som gäller enligt den gällande smittskydds- lagen. Här erinras om att asylsökandes rätt att kostnadsfritt erhålla bl.a. vård och åtgärder enligt smittskyddslagen regleras i 4 § förordningen (1994:362) om vårdavgifter m.m. för vissa utlänningar. Bestämmelsen innebär att landstingen svarar för alla kostnader som upp- står på grund av bestämmelserna om kostnadsfrihet för den enskilde, dvs. även för undersökning m.m. som företas av privat verksam läkare med offentlig finansiering. Detta är en skillnad mot gällande bestämmelser (jfr 64 § i den gällande smittskyddslagen) enligt vilka svarar för kostnader för åtgärder och läkemedel som förordnats inom den egna verksamheten, medan staten svarar för övriga kostnader. Ändringarna är föranledda av förändringar rörande kostnadsansvaret för läkemedels- förmåner enligt lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. och rörande läkarvårdsersättning enligt lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning. Paragrafen reglerar vilka beslut av smittskyddsläkare och annan läkare som får överklagas. Den motsvarar 52 § i den gällande smittskyddslagen. I paragrafens första stycke anges att vissa beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. gäller emellertid en allmän regel om domstolsprövning av förvaltningsbeslut. Regeln har införts i 22 a § förvaltningslagen (1986:223), och innebär bl.a. att förvaltningsbeslut överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Det kan ifrågasättas om denna regel bör ersätta bestämmelser i annan lagstiftning, såsom t.ex. smittskyddslagen, om överklagande till allmän förvaltningsdomstol. Regeringen har dock i förarbetena till 22 a § för- valtningslagen (prop. 1997/98:101) uttalat att reglerna i annan lagstift- ning fyller en viktig funktion som information till allmänheten, och att särskilda regler om överklagande tills vidare bör behållas i lag och även i fortsättningen införas i ny förvaltningsrättslig lagstiftning. De beslut som fattas av smittskyddsläkaren och som får överklagas enligt paragrafen är beslut om förhållningsregler, tillfällig isolering, av- slag på begäran om upphörande av isolering, avslag på begäran om till- stånd att vistas utanför vårdinrättningens område, meddelande av villkor i samband med sådan vistelse samt återkallelse av tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område. Vidare kan vissa beslut som enligt lagen kan fattas av chefsöverläkare överklagas, nämligen beslut enligt 5 kap. 16 § om att förstöra eller försälja berusningsmedel m.m., samt beslut enligt 5 kap. 11 § om inskränkningar i rättigheterna för den en- skilde som isolerats enligt 5 kap. 1 § vad gäller sysselsättning, utomhus- vistelse, telefonsamtal, besök m.m. Bestämmelsen motsvarar 53 a § i den gällande smittskyddslagen, dock med de tilläggen att det inte heller i mål om tvångsundersökning enligt 3 kap. 2 §, tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 §, fortsatt isolering enligt 5 kap. 5 § eller upphörande av isolering enligt 5 kap. 8 § krävs pröv- ningstillstånd i kammarrätt. Paragrafen motsvarar 55 § i den gällande smittskyddslagen. Paragrafen motsvarar 54 § i den gällande smittskyddslagen. Bestämmelsen motsvarar till del 56 § i den gällande smittskyddslagen. I första stycket anges den tidsfrist, inom vilken länsrätten har att ta upp mål om tvångsundersökning enligt 3 kap. 2 §, förhållningsregler enligt 4 kap. 3 §, isolering enligt 5 kap. 1 §, fortsatt isolering enligt 5 kap. 5 § och upphörande av isolering enligt 5 kap. 8 § till prövning. Bestämmel- sen innebär att den slutliga handläggningen, i form av muntlig förhand- ling eller föredragning, måste ha påbörjats inom den föreskrivna tiden. Föreligger särskilda skäl får länsrätten förlänga tiden. Ett särskilt skäl i lagtextens mening kan t.ex. vara att ytterligare utredning måste inhämtas beträffande den person för vilken ansökts om isolering. Med hänsyn till målens brådskade karaktär skall emellertid tiden förlängas endast undan- tagsvis och när det är oundgängligen nödvändigt. Andra stycket innehåller särskilda regler om den tidsfrist, inom vilken länsrätten har att ta upp mål om tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 §. Dessa mål är av ytterst brådskande karaktär. I 5 kap. 3 § finns bestäm- melser om att smittskyddsläkares beslut om tillfällig isolering måste underställas länsrätten , annars förfaller beslutet. Läns- rätten skall i sin tur ta upp målet och senast från det att underställningen skedde. I likhet med vad som gäller enligt den gällande smittskyddslagen skall länsrätten ha möjlighet att avvakta den slutliga handläggningen om inte beslutet om tillfällig isolering har verk- ställts när det underställs länsrätten. I dessa fall skall målet tas upp till avgörande från den dag beslutet om tillfällig isolering verkställdes. Tillfällig isolering får bestå . Det har inte föreslagits någon särskild regel i lagen om när dom eller beslut senast skall meddelas. Någon sådan regel finns inte heller i den gällande smittskyddslagen. Beslut bör emellertid kunna meddelas i nära anslutning till muntlig förhandling, när sådan hållits. I sista stycket bestäms att länsrätten får förordna rörande saken i av- vaktan på målets avgörande då fråga är om isolering enligt 5 kap. 1 §, tillfällig isolering enligt 5 kap. 3 § eller om fortsatt isolering enligt 5 kap. Bestämmelsen, som bl.a. reglerar domstolarnas skyldighet att hålla munt- lig förhandling i mål om isolering enligt 5 kap. 1 §, fortsatt isolering en- ligt 5 kap. 5 § och upphörande av isolering enligt 5 kap. 8 § motsvarar i stort 57 § i den gällande smittskyddslagen. Regler om när muntlig förhandling skall hållas i övriga mål enligt smittskyddslagen återfinns i 9 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). I paragrafen föreskrivs också att den isolerades stödperson har rätt att närvara vid förhandlingen och stödpersonen om möjligt skall underrättas om förhandlingen. Föreskrifter om när stödperson skall förordnas finns i 5 kap. 19 §. Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, innehåller föreskrifter om hörande av sakkunnig vid muntlig förhandling inför läns- rätten i mål om isolering enligt 5 kap. 1 § och i mål om fortsatt isolering enligt 5 kap. 5 §. Det behov som finns av att tillföra rätten sakkunskap om smittrisk och andra frågor får tillgodoses främst genom särskilt för- ordnade sakkunniga. Om lämplig sakkunnig hörs vid muntlig förhandling bör länsrätten få uppkommande medicinska eller andra frågeställningar tillräckligt belysta. Detta leder i sin tur till att länsrättens möjligheter att göra en obunden bedömning inte kan sättas i fråga. naturligtvis ske under domstolens processledning. I bland kan det vara lämpligt att den sakkunnige hörs per telefon. I detta sammanhang erinras om domstolens möjlighet enligt förvalt- ningsprocesslagen att inhämta yttrande från eller hålla förhör med sak- kunniga. Paragrafen ersätter 58 § i den gällande smittskyddslagen. Huvudregeln är att nämndemän skall delta i handläggningen av mål i kammarrätt enligt smittskyddslagen. Nämndemän skall emellertid inte, med hänsyn till den korta tidsfristen vid prövning, ingå i rätten då målet rör tillfällig isole- ring. En liknande bestämmelse rörande tillfälliga frihetsberövanden finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Vad gäller rättens sammansättning i länsrätt, se författningskommen- taren till förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Bestämmelsen ersätter 59 § i den gällande smittskyddslagen. Bestämmelsen motsvarar i princip 60 § i den gällande smittskyddslagen. Så kallad surrogatdelgivning och kungörelsedelgivning får inte användas vid delgivning med enskild i mål enligt smittskyddslagen. Bestämmelsen motsvarar 61 § i den gällande smittskyddslagen. Den har sin bakgrund i att många beslut enligt lagen till sin natur är sådana att de måste kunna verkställas genast, t.ex. beslut om tillfällig isolering och tvångsundersökning. I paragrafen regleras när biträde av polismyndighet kan lämnas för att säkerställa vissa enligt lagen beslutade åtgärder. Paragrafen motsvarar till del 62 § i den gällande smittskyddslagen. Hjälp av polismyndighet kan begäras för att genomföra av länsrätten beslutad läkarundersökning, för att genomföra isolering eller tillfällig isolering samt för att återföra en person som isolerats med stöd av lagen till vårdinrättning. En dylik begäran skall i samtliga fall göras av smitt- skyddsläkaren. Begäran skall innehålla de uppgifter som polisen behöver för att utföra uppdraget, t. ex. namn och eventuell adress beträffande den som åtgärden avser, vilken typ av sjukdom den enskilde kan befaras vara eller är smittad av och vart han skall föras. Vid biträde vid beslut om tvångsundersökning enligt p. 1 skall polisen söka upp den som misstänks vara smittad och föra honom till den läkare som skall genomföra undersökningen. Kan undersökningen inte genom- föras på annat sätt kan det ytterst också bli fråga om att hålla fast den enskilde. Då fråga är om biträde för att verkställa isolering eller tillfällig isolering enligt p. 2 eller återförande till vårdinrättning enligt p. 3 är poli- sens uppgift att söka upp den enskilde och föra honom till vårdinrätt- ningen. Kvarhållandet på vårdinrättningen när den enskilde väl kommit dit svarar för. Enligt bestämmelserna i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område kan begära biträde av polismyndighet för att kunna genomföra sin tillsyn över smittskydds- verksamheten (se 9 kap. 2 § nedan). 9 kap. Övriga bestämmelser Den statliga tillsynen är ett viktigt medel för att öka enhetlighet och kva- litetsmedvetande inom smittskyddet. skall även fortsätt- ningsvis ha tillsynen över smittskyddet i landet (jfr 65 § i den gällande smittskyddslagen), vilket naturligtvis även omfattar smittskyddsläkarnas verksamhet. Genom bestämmelsen, som utformats i enlighet med Lag- rådets förslag, ges alla de befogenheter, inklusive möjlig- heten att förbjuda viss verksamhet, som föreligger vid styrelsens tillsyn över hälso- och sjukvården. Paragrafen motsvarar i princip 4 § gällande smittskyddslagen. Vid be- handlingen av förslaget till bestämmelse i den gällande smittskyddslagen anförde Lagrådet bl.a. följande: Bakgrunden till bestämmelsen är att det har bedömts nödvändigt att kunna snabbt ingripa med långtgående åtgärder, om en verkligt all- varlig sjukdom oväntat och plötsligt uppträder i landet och beslut inte kan avvaktas. Lagrådet ifrågasätter på intet sätt det sakligt befogade i den gjorda bedömningen. Den valda lagstiftningstekniken kan emellertid uppfattas så att tvångsåtgärder av långtgående slag kan utlösas på grund av ett beslut av regeringen som fattats med stöd av en i lag given delegation från . Fråga uppkommer därmed om en sådan ordning är förenlig med bestämmelserna i regeringsformen om och regeringens normgivningsmakt. Det remitterade lagförslaget innehåller regler om tvångsåtgärder, som innebär att in- grepp kan komma att göras i enskildas personliga och ekonomiska förhållanden. Lagförslaget innebär också att privat verksamma läkare åläggs att vidta vissa åtgärder. Det är alltså fråga om sådana före- skrifter som enligt 8 kap. 3 § regeringsformen skall meddelas genom lag. I förslaget finns vidare bestämmelser om åligganden för lands- tingskommuner och kommuner. Av 8 kap. 5 § regeringsformen följer att sådana bestämmelser skall meddelas genom lag. Enligt 8 kap. 7 § första stycket regeringsformen kan regeringen efter bemyndigande i lag genom förordning meddela föreskrifter om bl.a. skydd för liv, per- sonlig säkerhet eller hälsa. Den möjlighet till delegation av norm- givningskompetensen från till regeringen som lagrummet ger får emellertid i princip inte utnyttjas, om det rör sig om en före- skrift som enligt 2 kap. regeringsformen endast får meddelas genom lag (jfr. 8 kap. 1 §). Eftersom det remitterade lagförslaget innehåller bestämmelser om tvångsundersökning, tillfälligt omhändertagande och tvångsisolering blir det i detta sammanhang aktuellt att uppmärk- samma bestämmelserna i 2 kap. 6 § regeringsformen om skydd mot påtvingat kroppsligt ingrepp och i 2 kap. 8 § om skydd mot frihets- berövande och skydd för friheten att förflytta sig. De angivna fri- och rättigheterna får enligt 2 kap. 12 § första stycket regeringsformen begränsas genom lag. Efter delegation från enligt 8 kap. 10 § regeringsformen får emellertid begränsning av grundlags- skyddade fri- och rättigheter göras även genom annan författning än lag. Fråga uppkommer därmed om denna särskilda delegations- bestämmelse kan tillämpas i detta fall. 8 kap. 10 § regeringsformen innebär bl.a. att regeringen, efter bemyndigande i lag, i ämne som av- ses i 8 kap. 7 § första stycket kan genom förordning bestämma, att föreskrift i lagen skall börja att tillämpas. 8 kap. 7 § första stycket punkten 1 handlar om skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa. I förarbetena till den punkten nämns som exempel på föreskrifter, som avses i punkten, hälsovårdsstadgan (SOU 1972:15 s. 161, prop. 1973:90 s. 311 jfr prop. 1975/76:209 s. 161162). I doktrinen har påpekats att beskrivningen i punkten har ganska stor räckvidd (, Normgivningsmakten enligt regeringsform s. 86). I det remitterade lagförslagets 4 § har utförligt angetts under vilka förutsättningar regeringen skall kunna föreskriva, att reglerna om samhällsfarliga sjukdomar skall kunna tillämpas på en sjukdom som inte upptagits som en samhällsfarlig sjukdom i bilagan till lagen. Det skall enligt motiven vara fråga om en ny sjukdom. Detta kan upp- fattas så att regeringen med stöd av ett i lag givet bemyndigande för- ordnar, att de rättighetsbegränsande lagreglerna om samhällsfarliga sjukdomar skall börja att tillämpas i fråga om den nya sjukdomen i den mening som avses i 8 kap. 10 § regeringsformen. Det kan inskju- tas att om det från grundlagssynpunkt är möjligt att utforma en lag- stiftning som en beredskapslagstiftning, vars tillämpning fordrar beslut av regeringen, det även bör finnas möjlighet att utforma en lag i viss del som en beredskapslagstiftning (jfr Petrell-Ragnemalm, grundlagar s. 190 samt , Normgivningsmakten en- ligt regeringsform s 94). De omständigheter som 4 § första stycket avser att täcka får anses vara så speciella att det är fullt för- svarbart att uppfatta bestämmelsen som ett slags beredskapslag- stiftning. För att bestämmelsens särskilda karaktär skall framgå tydligt och för att få en bättre anknytning till ordalagen i 8 kap. 10 § rege- ringsformen bör särskilt föreskrivas att bestämmelsen tillämpas från tidpunkt som regeringen bestämmer. Lagrådet föreslår vidare att det i lagtexten särskilt markeras att 4 § skall tillämpas bara i brådskande situationer när beslut om ändring i bilagan inte kan avvak- tas och det är fråga om en sjukdom som inte var känd såsom samhälls- farlig när förteckningen i bilagan över samhällsfarliga sjukdomar kom till. Lagrådet föreslår att 4 § första stycket ges följande lydelse: Om beslut om ändring av bilagan inte kan avvaktas, får rege- ringen föreskriva att bestämmelserna om samhällsfarliga sjukdomar skall tillämpas från tidpunkt som regeringen bestämmer på en viss smittsam sjukdom som uppträder eller kan uppträda här i landet, om sjukdomen bedöms dels ha hög smittsamhet eller kunna få explosiv utbredning, dels medföra hög dödlighet eller bestående ska- dor bland de smittade. Sådan föreskrift får meddelas endast om nämnda verkningar av sjukdomen inte var kända vid tillkomsten av bilagan. Om regeringen har meddelat en föreskrift av det angivna slaget, bör bilagan i lagen kompletteras med uppgift om den nya sjukdomen.