prop · GQ0370 · 2003-03-20 00:00:00 — brottsförebyggande trots att polisen i dessa ärenden redan känner till identiteten på både den presumtiva gärningsmannen och på det presumtiva brottsoffret. Av vikt är dock att utvärderingen innehåller en förklaring till varför de eftersträvade effekterna har uteblivit. BRÅ:s studie visar att det endast är ett fåtal polismyndigheter som har rutiner för hur myndigheten skall arbeta med besöksförbud. Det saknas rutiner för såväl informationsspridning om meddelade besöksförbud som för hur meddelade besöksförbud skall följas upp. Vidare saknas enhetliga rutiner för hur riskbedömningar skall göras i ärenden där besöksförbud har meddelats. Ett beslut om besöksförbud kan meddelas om det finns risk för olika typer av oönskat beteende. Till grund för beslutet kan ligga risk för allvarliga trakasserier eller risk för allvarlig brottslighet. Den som avses med förbudet kan t.ex. ha uttalat dödshot mot den som skyddas av besöksförbudet. I sådana fall finns det om hotet bedöms kunna förverkligas naturligtvis all anledning för polisen att ha höjd beredskap. En förutsättning för detta är att polisen i det enskilda fallet har gjort en hot- och riskbedömning. Regeringens bedömning är, och den stöds av BRÅ:s slutsatser, att besöksförbudsinstitutet är viktigt. Tillämpas lagen på det sätt den var avsedd att tillämpas på, och används den som ett strategiskt instrument för att arbeta brottsförebyggande i enskilda ärenden, så är den både trygghetshöjande och brottsförebyggande. För detta krävs dock, som framgått ovan, att det finns tydliga rutiner för hur polisen skall arbeta i besöksförbudsärenden. Vilka åtgärder har vidtagits? och () har hållit sig underrättade om Brottsförebyggande rådets (BRÅ) arbete med utvärderingen av besöksförbudslagen. De brister i polisens hantering av besöksförbudsärenden som uppdagades i samband med BRÅ:s arbete föranledde RPS att påbörja ett inre arbete om vilka åtgärder som bör vidtas på nationell och lokal nivå. Resultatet av detta arbete och vilka förändringar som åstadkommits skall redovisas till regeringen i samband med RPS årsredovisning för (se reglerings- brevet 2003, [Ju2002/8130/PÅ]). Av redovisningen skall framgå omfattningen av och rutinerna för polisens uppgifter när besöksförbud har meddelats, samt i vilken utsträckning de som skall skyddas av besöksförbudet kontaktar polisen och vilka åtgärder polisen vidtar med anledning av det. Vilka ytterligare åtgärder bör vidtas? Regeringen har ovan poängterat vikten av att polisen gör hot- och riskbe- dömningar i besöksförbudsärenden. Först efter en sådan bedömning av hotbilden kan ställning tas till vilken prioritet ett meddelat besöksförbud skall ha, samt om det kan behövas ytterligare skyddsåtgärder vid sidan av besöksförbudet. Att göra riskbedömningar kan dock vara svårt, och några särskilda riktlinjer för hur polisen skall göra dessa finns inte. Bristen på metoder för riskbedömningar inom polisen har förutom av BRÅ även uppmärksammats av bl.a. (dir. 2001:107). föreslår i sitt delbetänkande Nationell handlingsplan mot våld i nära relationer (SOU 2002:71) att RPS får i uppdrag att utforma riktlinjer för riskbedömningar i ärenden om våld i nära relationer. Regeringen kommer under innevarande år att överväga ett sådan uppdrag. En näraliggande och viktig fråga gäller polisens möjlighet att i olika dataregister bevara och utnyttja uppgifter för hot- och riskbedömningar. RPS har i sitt remissyttrande över den departementspromemoria som ligger till grund för förevarande proposition anmärkt att polisen har tillgång till information i polisens anmälningsrutin (RAR) som skulle kunna förbättra möjligheterna att göra korrekta hot- och riskbedömningar. Informationen får emellertid, enligt beslut från Data- inspektionen, inte användas i nämnda syfte. Detta, menar RPS, är oacceptabelt. Behandling av personuppgifter för brottsförebyggande ändamål har varit föremål för ingående överväganden av (dir. 1999:99). I sitt betänkande Behandling av personuppgifter i polisens verksamhet (SOU 2001:92) konstaterar utredningen att polisen enligt statsmakterna skall arbeta problemorienterat och brottsförebyggande. Arbetet skall vara proaktivt och inte reaktivt inriktat. En målsättning med utredningens förslag är därför att ge polisen bättre möjligheter att behandla personuppgifter för brottsförebyggande ändamål som den enskildes personliga integritet skyddas. Förslagen bereds i . Lagrådremiss och proposition är planerade . Det har, som framgått ovan, påbörjats ett arbete inom polisväsendet som syftar till att komma till rätta med de brister i polisens arbete med besöksförbud som har identifierats av (). Resultatet av detta arbete skall redovisas till regeringen . Regeringen har vidare för avsikt att innevarande år överväga ett uppdrag rörande framtagandet av riktlinjer för polisen för hot- och riskbedömningar. Regeringen kommer vidare att för Lagrådet presentera förslag till lagändringar som syftar till att, i den utsträckning det är möjligt med hänsyn till skyddet för den personliga integriteten, ge polisen rätt att behandla personuppgifter i sådan utsträckning det är nödvändigt för att polisen skall uppfylla samhällets krav på att polisen skall arbeta brottsförebyggande och inte bara reagera på redan inträffade brott. Dessa åtgärder, sammantaget, innebär enligt regeringens mening att det kommer att bli enklare och finnas bättre förutsättningar för polis och åklagare att använda besöksförbudsinstitutet som det brottsförebyggande instrument det är ämnat att vara. Regeringen utesluter dock inte att det kan finnas anledning att vidta även ytterligare åtgärder för att komma tillrätta med de tillämpnings- problem som har identifierats av BRÅ. Det kan t.ex. finnas anledning att närmare analysera vad för material åklagarna lägger till grund för sina beslut om besöksförbud. Det bör också övervägas om det finns anledning Prop. 2002/03:70 att genomföra ett särskilt utbildningsprogram för polis och åklagare kommer ta initiativ till inrättandet av en arbetsgrupp i vilken representanter för berörda myndigheter skall ingå. En av arbetsgruppen främsta arbetsuppgifter blir att, med BRÅ:s rapport som underlag¸ överväga om det finns behov av ytterligare åtgärder av det slag som nämnts ovan. Regeringens bedömning: Det finns inte behov av att i rätte- gångsbalkens regler om häktning uttryckligen ange att den misstänktes förhållande till målsäganden skall beaktas vid bedömningen av om någon av de särskilda häktningsgrunderna föreligger. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att det uttryckligen i regler skulle anges att den misstänktes förhållande till målsäganden skall beaktas vid bedömningen av om någon om de särskilda häktningsgrunderna föreligger. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har antingen tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. Några remissinstanser, däribland ombudsmän, , , och , har dock avstyrkt förslaget med motiveringen att ändringen inte innebär någon förändring i sak. Skälen för regeringens bedömning: I promemorian har föreslagits att det uttryckligen bör framgå av bestämmelser om häktning att den misstänktes förhållande till målsäganden skall beaktas vid bedömningen av om någon av de s.k. särskilda häktningsgrunderna är för handen. Förslaget motiveras av att praxis synes variera i mål där en man är misstänkt för brott mot en närstående kvinna. Det förekommer enligt vad som anges i promemorian att en del domstolar är restriktiva med att häkta på grund av återfallsrisk om mannen inte har dömts för liknande brott mot kvinnan. Andra ser mer till omständigheterna vid det aktuella brottet och kan därmed komma till slutsatsen att återfallsrisk kan föreligga trots att mannen inte dömts tidigare. Slutsatsen i promemorian är att ett dylikt förtydligande skulle tjäna som en erinran till domstolarna om att det generellt sätt finns en större risk för att den misstänkte fortsätter sin brottslighet alternativt försöker försvåra utredningen om det finns eller har funnits en nära relation mellan den misstänkte och offret. Den aktuella bestämmelsen i är utformad så att den misstänktes relation till målsäganden kan beaktas vid bedöm- ningen av om någon av de särskilda häktningsgrunderna föreligger. En ändring i detta avseende skulle således inte i grunden förändra förutsättningarna för att tillgripa häktning. I lagrådsremissen föreslog regeringen dock att det uttryckligen i lagtexten borde anges att en av utgångspunkterna vid bedömningen av om någon av de särskilda häktningsgrunderna föreligger skall vara den misstänktes förhållande till Enligt Riksåklagaren, som tillstyrkte förslaget under Prop. 2002/03:70 remissbehandlingen, torde en sådan ändring befordra en rättstillämpning som på ett ändamålsenligt sätt beaktar den ökade risk för fortsatt brottslighet som normalt följer med att den misstänkte och målsäganden är eller har varit närstående till varandra. Lagrådet har emellertid avstyrkt en sådan reglering och har pekat på att den föreslagna omformuleringen skapar en risk för att de strikt utformade grunderna för häktning i praktiken kan komma att uppmjukas i fall då det är fråga om brott mot närstående. Vidare har Lagrådet framhållit att det från ett internationellt perspektiv torde framstå som avvikande att i lagen införa denna särskilda grund för bedömningen om flyktfara, kollusionsfara eller recidivfara föreligger. Regeringen godtar Lagrådets bedömning. Något förslag till ändring av reglerna om häktning läggs därför inte fram. vill regeringen dock framhålla vikten av att den möjlighet som nuvarande lagstiftning ger att beakta relationen mellan den misstänkte och målsäganden också utnyttjas och att omständigheter av detta slag lyfts fram i processen. Regeringens förslag: Domstolen ges möjlighet att förordna interimi- stiskt om kvarsittanderätt samt att besluta om förbud för makar att besöka varandra också när dessa frågor prövas i särskild ordning sedan handläggningen av ett mål om äktenskapsskillnad har avslutats. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Mansjouren Riks har tillstyrkt eller lämnat förslagen utan erinran. föreslagit att bostadsfrågan skall lösas i samtalsform mellan parterna samt att parternas barn alltid skall ha rätt att bo kvar. Rätt att bo kvar i den gemensamma bostaden I mål om äktenskapsskillnad får domstol enligt 14 kap. 7 § första stycket 1 på yrkande av någon av makarna bestämma vem av makarna som skall ha rätt att bo kvar i deras gemensamma bostad för tiden till dess att frågan har avgjorts genom dom som har vunnit laga kraft, dock längst för tiden till dess att bodelning har skett. Det förhållandet att ett mål om äktenskapsskillnad pågår är i sig tillräckligt för att domstolen på yrkande av den ena maken skall kunna bestämma vem av dem som skall få bo kvar i bostaden. kvarsittanderätt framställs i det pågående äktenskapsskillnadsmålet. Domstolen kan fatta särskilt beslut i frågan under rättegången. ett sådant beslut skall enligt 18 kap. 3 § föras särskilt. Ett beslut om rätt att bo kvar i den gemensamma bostaden får verkställas på samma sätt som en dom som har vunnit laga kraft. Beslutet kan dock Prop. 2002/03:70 när som helst ändras av domstolen. Den andra maken skall beredas tillfälle att yttra sig över yrkandet innan domstolen meddelar ett beslut om kvarsittanderätt. Om handläggningen av ett mål om äktenskapsskillnad avslutats utan att det har bestämts vem av makarna som skall ha rätt att bo kvar i den gemensamma bostaden till dess att bodelning har skett, får domstolen enligt 18 kap. 2 § första stycket på ansökan av en av makarna förordna om kvarsittanderätt för en av dem. Frågan om vem som skall ha rätt att bo kvar i det gemensamma hemmet handläggs i detta fall som ett domstolsärende enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen). Handläggningen av ett domstolsärende är i allmänhet skriftlig men en enskild part har som huvudregel rätt till sammanträde när han eller hon begär det. Sedan en ansökan inkommit till domstolen skall domstolen ge motparten tillfälle att svara . Domstolen får även förelägga en part att inkomma med yttrande. Domstolens beslut kan verkställas först när det vunnit laga kraft. Enligt 26 § ärendelagen får domstolen, om det är av synnerlig vikt för tiden intill dess att ärendet har avgjorts besluta om sådana åtgärder som säkerställer det som ärendet gäller. Enligt motiven till bestämmelsen är det främst åtgärder av den typ som anges i 15 kap. 3 § andra stycket som kan komma i fråga, dvs. t.ex. ett förbud vid vite att utöva en viss verksamhet eller företa en viss handling. Utrymmet för att besluta interimistiskt om kvarsittanderätt enligt 18 kap. 2 § äktenskaps- balken torde däremot vara begränsat. I mål om äktenskapsskillnad får domstolen enligt 14 kap. 7 § andra stycket på yrkande av någon av makarna förbjuda makarna att besöka varandra för tiden till dess att skillnadsfrågan har avgjorts genom dom som har vunnit laga kraft. Det förhållandet att ett mål om äktenskapsskillnad pågår är i sig tillräckligt för att domstolen på yrkande av den ena maken skall kunna besluta om besöksförbud. Ett yrkande om sådant förordnande framställs i det pågående äktenskapsskillnadsmålet. Domstolen kan fatta särskilt beslut i frågan under rättegången. Talan mot ett sådant beslut skall föras särskilt. Ett beslut om besöksförbud gäller på samma sätt som en dom som har vunnit laga kraft. Beslutet får dock när som helst ändras av domstolen. Den andra maken skall beredas tillfälle att yttra sig över yrkandet innan rätten meddelar ett beslut. Överträder någon ett förbud enligt 14 kap. 7 § andra stycket , tillämpas 24 § lagen (1988:688) om besöksförbud. Bestämmelsen om besöksförbud, som fördes över till äktenskaps- balken från , fyllde ursprungligen funktionen att hindra att den med hemskillnadsinstitutet (avskaffat ) avsedda särlev- naden skulle saboteras. I sitt yttrande över förslaget till äktenskapsbalk anmärkte Lagrådet, som anslöt sig till förslaget att besöksförbud även i fortsättningen skulle kunna meddelas, att möjligheten att förordna om besöksförbud alltjämt torde för en del fall svara mot ett praktiskt behov, i dagens läge av uteslutande integritetsbetonad natur (se prop. 1986/87:1 Prop. 2002/03:70 s. 338). I 18 kap. 2 § finns inte någon bestämmelse om besöksförbud motsvarande den nu beskrivna i 14 kap. 7 § andra stycket. Skälen för regeringens förslag: När en make ansöker om att få rätt att bo kvar i den gemensamma bostaden enligt 18 kap. 2 § äkten- skapsbalken, dvs. sedan ett mål om äktenskapsskillnad har avslutats, finns bara mycket begränsade möjligheter att få till stånd ett interi- mistiskt förordnande om kvarsittanderätten, eftersom handläggningen sker enligt ärendelagens regler. Enligt 26 § ärendelagen kan domstolen förordna interimistiskt endast om det är av synnerlig vikt att besluta om sådana åtgärder som säkerställer det som ärendet gäller. Som framgår av det tidigare sagda är det därvid främst åtgärder av den typ som anges i 15 kap. 3 § andra stycket som kan komma i fråga. Detta innebär en skillnad jämfört med vad som gäller när frågan prövas i ett pågående äktenskapsskillnadsmål. Även om ett ärende angående kvar- sittanderätt enligt 18 kap. 2 § avgörs snabbare än ett äktenskapsskillnadsmål, kan det finnas behov av att förordna interimi- stiskt i avvaktan på att ärendet slutligt avgörs. Regeringen delar därför uppfattningen att det bör finnas en sådan möjlighet för domstolen att förordna om detta oavsett om frågan tas upp i äktenskapsskillnadsmålet eller, sedan äktenskapsskillnadsmålet avslutats, som ett domstolsärende. Bestämmelsen om besöksförbud i 14 kap. 7 § andra stycket äkten- skapsbalken har inte någon motsvarighet för det fall att frågan om rätt till den gemensamma bostaden prövas enligt 18 kap. 2 §. När frågan om kvarsittanderätt blir aktuell sedan handläggningen av ett mål om äktenskapsskillnad har avslutats, torde det dock så gott som alltid röra sig om situationer där det finns en konflikt mellan makarna och där det därmed kan finnas ett lika stort behov av att hålla dem åtskilda. Bestämmelsen om besöksförbud i 14 kap. 7 § tillkom ursprungligen för att värna om särlevnaden men får numera anses utgöra en praktisk möjlighet att undvika konfrontationer mellan makar fram till dess att skillnadsfrågan är avgjord. Det finns mot den bakgrunden skäl att, som föreslås i promemorian, införa en möjlighet att även när kvarsittandefrågan prövas enligt 18 kap. 2 § för- ordna om förbud för de tidigare makarna att besöka varandra. När en domstol under rättegången meddelar beslut i frågor som avses i 14 kap. 7 § , dvs. bland annat förordnar om kvarsitt- anderätt eller besöksförbud, skall enligt 18 kap. 3 § talan mot beslutet föras särskilt. Hovrättens beslut i frågor som avses i 14 kap. 7 § får inte överklagas. Ett beslut om kvarsittanderätt enligt 18 kap. 2 § torde endast kunna ha formen av ett slutligt beslut som kan överklagas enligt 36 § ärendelagen. När domstolen nu skall kunna besluta interimistiskt om kvarsittanderätt och besöksförbud enligt 18 kap. 2 §, kommer handläggningen att ske enligt ärendelagens regler. Det innebär att sådana beslut får överklagas särskilt enligt 37 § första stycket 3 ärendelagen. Som framgått är överträdelser av ett besöksförbud enligt 14 kap. 7 § straffbelagda. Det saknas anledning att behandla överträdelser av besöksförbud enligt 18 kap. 2 § annorlunda. Regeringens förslag: Domstolen ges möjlighet att förordna interi- mistiskt om kvarsittanderätt i fråga om en bostad som skall ingå i bodelning när ett samboförhållande upphör samt att besluta om förbud för sambor att besöka varandra fram till dess att bodelning har förrättats eller frågan om övertagande av bostad har avgjorts. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Mansjouren Riks har tillstyrkt eller lämnat förslagen utan erinran. Rätt att bo kvar i den gemensamma bostaden De gällande bestämmelserna angående sambors gemensamma hem återfinns i lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem. Regeringen har dock utarbetat förslag till en ny sambolag (prop. 2002/03:80 Ny sambolag). När ett samboförhållande upphör skall enligt 5 § i nu gällande lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem (sambolagen) på begäran av någon av samborna, deras gemensamma bostad och bohag fördelas mellan dem genom bodelning om egendomen har förvärvats för gemen- samt begagnande (jfr 8 § i den föreslagna nya sambolagen). För att en domstol skall kunna pröva en ansökan om rätt för den ena sambon att ensam disponera den gemensamma bostaden förutsätts således att samboförhållandet har upphört. Definitionen av sambors gemensamma bostad är densamma som enligt 7 kap. 4 § gäller beträffande makars gemensamma bostad. Utöver de förutsättningar som är gemensamma med äktenskaps- balken krävs enligt sambolagen att egendomen har förvärvats för gemensamt begagnande. När det gäller en gemensam bostad som inte ingår i bodelningen och som innehas av den ena sambon med hyresrätt eller bostadsrätt har den andra sambon i vissa fall rätt att överta bostaden när samboförhållandet upphör (16 § sambolagen, jfr 22 § i den föreslagna nya sambolagen). Detta gäller framför allt en bostad som samborna har använt som gemensam bostad men som inte har förvärvats för gemensamt begagnande. Frågan om rätt att överta bostaden handläggs som ett tvistemål. I ett sådant mål kan domstolen meddela interimistiskt beslut om kvarsittanderätt med stöd av 24 § (jfr 31 § i den föreslagna nya sambolagen). Har den ena sambon berättigats att bo kvar i bostaden, är den andra sambon skyldig att genast flytta därifrån. Ett sådant förordnande får verkställas på samma sätt som en dom som har vunnit laga kraft men kan när som helst ändras av domstolen. När målet avgörs skall domstolen ompröva beslutet. Enligt sambolagen tillämpas 14 kap. 9 § beträffande ett sådant beslut, vilket innebär att den andra sambon skall ges tillfälle att yttra sig över yrkandet innan rätten meddelar ett beslut om kvarsittanderätt. När det gäller en gemensam bostad som ingår i bodelningen skall domstolen enligt 21 § sambolagen (jfr 28 § i den föreslagna nya sambolagen) på ansökan av en sambo förordna vem av samborna som skall ha rätt att bo kvar i bostaden till dess att bodelning har skett. Förebilden till den bestämmelsen finns i 18 kap. 2 § . Ett sådant förordnande kan på ansökan av den ena parten ändras av domstolen. Frågan om kvarsittanderätt handläggs som ett domstolsärende enligt ärendelagen. Enligt 26 § ärendelagen får domstolen om det är av synnerlig vikt för tiden intill dess att ärendet har avgjorts besluta om sådana åtgärder som säkerställer det ärendet gäller. De åtgärder som då främst avses är, som angetts ovan, sådana som anges i 15 kap. 3 § andra stycket . Sambolagen innehåller ingen bestämmelse motsvarande den ovan be- skrivna regeln i 14 kap. 7 § andra stycket om förbud för makar att besöka varandra. Skälen för regeringens förslag: finns det enligt sambolagen inte någon särskild möjlighet för domstol att meddela interimistiska beslut om kvarsittanderätt beträffande en gemensam bostad som skall ingå i bodelningen. Förebilden till bestämmelsen om kvarsittanderätt i sambolagen finns i 18 kap. 2 § första och andra meningarna äktenskaps- balken. Som har angetts ovan beträffande den bestämmelsen handläggs kvarsittandefrågan enligt ärendelagens regler men ärendelagen ger inte annat än begränsade möjligheter att få till stånd ett interimistiskt förordnande. I promemorian föreslås att det i sambolagen skall ges möjlighet för domstolen att meddela interimistiska beslut om kvarsittanderätt även beträffande bostad som skall ingå i bodelningen. Ett motsvarande förslag har tidigare lagts fram av (se SOU 1999:104). Som konstateras i promemorian kan det uppstå problem när en sambo efter en separation skall flytta från den gemensamma bostaden. Om vederbörande vägrar flytta, finns det inte alltid tillräckligt effektiva medel att genomdriva flyttningen inom rimlig tid. Promemorians förslag i denna del bör därför nu genomföras. Sambolagen innehåller inte heller någon bestämmelse som gör det möjligt att besluta om förbud för sambor att besöka varandra. Som framgått ovan har bestämmelsen om besöksförbud i 14 kap. 7 § andra stycket sitt ursprung i en äldre bestämmelse som avsåg att upprätthålla särlevnaden mellan makar när hemskillnadsinstitutet allt- jämt existerade. När den fördes över till , motiverades detta med att den alltjämt ansågs svara mot ett praktiskt behov av integritetsbetonad natur. Samma behov kan finnas när ett sambo- förhållande upplöses. Anledning saknas att behandla sambor annorlunda än makar i detta avseende. Liksom vad som gäller för makar bör det därför införas en möjlighet för domstol att som ett komplement till ett beslut om kvarsittanderätt också förordna om förbud för sambor att besöka varandra. Denna bestämmelse bör givetvis vara sanktionerad på samma sätt som övriga besöksförbud. Som har beskrivits ovan kan domstolen i ett mål om rätt att överta bostad enligt 16 § sambolagen meddela interimistiskt beslut om kvar- sittanderätt med stöd av 24 §. I promemorian diskuteras huruvida det är Prop. 2002/03:70 möjligt att överklaga ett sådant beslut. Det konstateras därvid, mot bakgrund av ett avgörande från (RH 1998:11), att det saknas en bestämmelse som ger en sambo rätt att överklaga ett sådant beslut särskilt. Som promemorian föreslår bör sambor ha rätt att över- klaga interimistiska beslut om kvarsittanderätt särskilt, både när det gäller bostad som inte ingår i bodelningen (24 § sambolagen, jfr 31 § i den föreslagna nya sambolagen) och bostad som ingår i bodelningen (21 § sambolagen, jfr 28 § i den föreslagna nya sambolagen). Därmed skulle sambolagens reglering komma att överensstämma med vad som gäller enligt . För att göra det möjligt att överklaga ett beslut enligt 24 § särskilt bör det i sambolagen införas särskilda bestämmelser som anger att så kan ske.