prop · GQ03119 · 2003-05-28 00:00:00 — Särskilt kan noteras att räddningstjänstbegreppet när det gäller miljö- räddningstjänst till sjöss förtydligas så att det klart framgår att det även omfattar insatser när det föreligger en överhängande fara för att olja eller andra skadliga ämnen kommer ut i vattnet. Den föreslagna lagen lyfter fram den enskildes ansvar, bl.a. genom den nya ordning som ersätter brandsyn. Ägaren av sådana byggnader eller andra anläggningar, för vilka det med hänsyn till risker för brand eller konsekvenserna av brand bör ställas särskilda krav på en kontroll av brandskyddet, skall i skriftlig form lämna en redogörelse för brandskyd- I vissa fall skall dokumentationsskyldighet i stället fullgöras av den som utövar verksamhet vid anläggningen. medför detta att tillsynen kan göras mer behovsstyrd och att kommuner- nas resurser kan utnyttjas bättre. Regeringen anser att den här föreslagna ordningen innebär viktiga för- delar jämfört med ett bibehållande eller en skärpning av nuvarande sy- stem för brandsyn. Avgörande är bl.a. brister i dagens system när det gäller incitament för den enskilde att själv analysera och skaffa sig en uppfattning om brandskyddet i den egna byggnaden eller anläggningen och om de åtgärder som behövs för att åstadkomma en tillräcklig säker- Att upprätta brandskyddsdokumentation innebär en ny administrativ uppgift för de företag som kommer att omfattas av kravet. bedömts som motiverat att införa en sådan skyldighet för objekt i en hög- För objekt som klassas som brandsyneobjekt med långa frister bedöms andra alternativa lösningar, i form av informations- insatser och mer ändamålsenliga tillsynsintervaller, vara lämpligare. stor del av de mindre företagen kommer således inte att omfattas av kra- vet på dokumentation av brandskyddet. De åtgärder företagen måste vidta rent praktisk är att upprätta brand- skyddsdokumentation med innehåll i enlighet med föreskrifter eller allmänna råd. Av avsnitt 6.1.2 framgår närmare vad en sådan dokumentation kan innehålla. Denna dokumentation skall sedan kontinuerligt underhållas, revideras och även skickas in till kommunen. Tidsåtgången för detta är svår att uppskatta och kommer helt att bero av de krav på omfattning som ställs i genomförandeföreskrifterna eller vad som framgår av de allmänna råden. Av avsnitt 6.1.2 framgår dock reger- ingens överväganden när det gäller denna omfattning, att innehållet skall begränsas till de för brandskyddet mest väsentliga. Vad gäller de kostna- der som uppstår för företagen är de också svåra att uppskatta eftersom de beror av omfattningen på dokumentationen men, som fram- går av avsnitt 6.1.2, bedömer regeringen att de administrativa kostnader- na för berörda företag att dokumentera brandskydd totalt sett inte kom- mer att öka jämfört med nuvarande system för brandsyn. grund i att den ökade administrativa börda som läggs på vissa objekt i normala fall kompenseras genom färre antal tillsynsbesök och därmed sammanhängande kostnader som företaget måste betala för tillsynen. Utöver denna generella bedömning av kostnadskonsekvenserna för de företag som berörs av dokumentationskravet kan då det gäller de mindre företagen framhållas att en mycket stor andel av dem överhuvudtaget inte kommer att omfattas av detta krav. berörs t.ex. 30 00040 000 av de 50 00060 000 företagen inom tillverkningsindustrin inte av brandsyn och dessa företag kommer generellt inte heller att omfattas av krav på När det gäller de ca 60 000 detaljhandelsföretagen utgör ca 6 000 brandsyneobjekt. En stor del av de mindre företagen kommer således inte att omfattas av kravet på dokumentation av brandskydd. När det gäller de administrativa åtgärder som sådana mindre företag som kommer att omfattas av doku- mentationskravet skall genomföra kan konstateras att många av dem re- dan genomfört till vissa delar likartad dokumentation till följd av be- stämmelser i annan lagstiftning. I dessa fall blir det endast frågan om en komplettering med vad som krävs för brandskyddsaspekten. Regeringen vill vidare framhålla betydelsen för särskilt de mindre företagen av vad som i avsnitt 6.1.2 nämnts om det angelägna i att före- skrifter eller allmänna råd kompletteras med praktiska verktyg för att uppfylla dokumentationskravet, t.ex. genom att checklistor anpassade till olika slag av objekt finns tillgängliga på Internet. Bestämmelserna om brandskyddsdokumentation bedöms enligt reger- ingen inte snedvrida konkurrensförhållandena till nackdel för småföreta- gen. Generellt kommer högre krav att ställas på större än på mindre före- tag. Bestämmelserna bedöms inte heller i andra avseenden komma att påverka de mindre företagen. När det gäller frågan om att särskilt för småföretag tidsbegränsa reg- lerna vill regeringen betona att det generellt, med hänsyn till det övergri- pande syftet med lagstiftningen att rädda liv och minska mänskligt lidan- de, är av största vikt att bestämmelserna inte tidsbegränsas. Dock ser re- geringen ett behov av en utvärdering av hur systemet fungerar just för att bl. a. bedöma på hur administrativt betungande företagen upplever systemet. Dessutom tas hänsyn till företagens behov av att få tid på sig att upprätta dokumentationen på så sätt att en övergångsregel föreslås införas om att dokumentationen skall vara upprättad och inskickad efter det att lagen träder i kraft. I fråga om genomfört samråd kan nämnas att, som framgår av avsnitt 6.1.2, har lämnat remissynpunkter bl. a. när det gäller kravet på dokumentation. När det gäller förändringarna av sotningsverksamheten kommer andra företag än dagens entreprenadföretag att ha möjlighet att etablera sig på sotningsmarknaden, åtminstone . Utrymme för nya företag öppnar sig både vad gäller sotning och kontroll på uppdrag av kommunen samt sotning på uppdrag av fastighetsägare som beviljats dispens att sköta sot- ningen själv. Avskaffandet av kravet på anställning för att kunna genom- gå utbildning samt knytningen till sotningsdistrikt bidrar även de till flex- iblare etableringsmöjligheter för företagen. kan dock, förutom visst lokalt bortfall av imkanalsrelaterade intäkter, på komma att få minskade intäkter på grund av ökad konkurrens vid upphandling. Detta förväntas påverka företagen i glesbygd förhållan- devis mindre än i större orter och i storstäder. Skälet är att andelen sot- ningsobjekt som utgörs av imkanaler av detta slag är betydligt lägre i glesbygden. 14.1Förslag till lag om skydd mot olyckor I paragrafen anges syftet med lagens bestämmelser och således även må- let för den verksamhet som bedrivs enligt lagen. Bakgrunden har beskri- vits i de allmänna övervägandena (avsnitt 5.1). Målet skall vara rikt- ningsgivande för det allmännas ansvar. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i RäL. Befolkningen skall genom åtgärder från det allmännas sida tillförsäk- ras en, med hänsyn till de lokala förhållandena, tillfredsställande och lik- värdig säkerhetsnivå då det gäller skydd mot olyckor. All den verksam- het som det allmänna skall bedriva enligt lagen t.ex. förebyggande verk- samhet, räddningsinsatser och tillsynsverksamhet skall samverka till att nå målet. Att människors liv och hälsa samt egendom och miljö skall beredas ett tillfredsställande och likvärdigt skydd innebär att ett betryg- gande skydd skall finnas oavsett var i landet man befinner sig. Riskbil- den ser emellertid olika ut i olika kommuner. På vissa håll kan det exem- pelvis vara långa avstånd mellan byggnader och andra anläggningar, på andra tät trähusbebyggelse och på åter andra en koncentration av högriskverksamhet. En anpassning av det allmännas verksamhet enligt lagen får ske till de lokala förhållandena, och kommunerna får vidta olika typer av åtgärder och olika kombinationer av åtgärder för att nå upp till målet. Ytterligare ett övergripande mål anges i 1 kap. 3 § nedan. De nationel- la målen skall av kommunerna kompletteras med lokalt anpassade verksamhetsmål (jfr 3 kap. 3 och 8 §§). som det allmänna enligt denna lag genom olika åtgärder skall se till så att målet i bestämmelsen uppnås, är det en viktig utgångs- punkt att den enskilde har ett primärt ansvar för att vidta åtgärder till skydd för liv och egendom och miljö. Detta framgår av räddningstjänst- begreppets konstruktion, se nedan 1 kap. 2 §, berörs i avsnitt 6.1 samt framgår av de bestämmelser i lagen som ålägger den enskilde att vidta vissa förebyggande åtgärder. Paragrafen definierar begreppet räddningstjänst. Den motsvarar 2 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 6264 och prop. 1991/92:70). Någon ändring av definitionens innebörd har inte gjorts, endast språkliga och redaktionella justeringar har skett. Begreppet har behandlats i avsnitt 6.2. är den verksamhet som staten och kommunerna skall bedriva för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön vid olyckor eller överhängande fara för sådana. Vad som avses med olycka och överhängande fara för olycka har redogjorts för i avsnitt 6.2; se även prop. 1985/86:170 s. 62. Exempel på olyckor som anges i propositionen är bränder, explosioner, skred, ras, översvämningar, ovä- der och utflöden av skadliga ämnen. I 4 kap 14 §§ behandlas fjällräddningstjänst, flygräddningstjänst, sjö- räddningstjänst och efterforskning av försvunna personer i andra fall. Där finns bl.a. bestämmelser om efterforskning, undsättning och sjuktrans- porter från fartyg som skall äga rum även om det inte inträffat någon olycka eller föreligger överhängande fara för en sådan. Av andra stycket framgår att även dessa åtgärder skall anses som räddningstjänst. I tredje stycket, som justerats med anledning av Lagrådets yttrande, anges under vilka förutsättningar skyldigheten för stat och kommuner att ansvara för en räddningsinsats föreligger. Dessa skall ses mot bakgrund av att räddningstjänsten inte skall förlora i effektivitet på grund av att räddningsorganen överhopas med framställningar om hjälp i bagatellar- tade situationer. Att syftet med lagen alltjämt är att det allmänna skall hålla en organisation som kan ingripa när den enskilde inte själv eller med hjälp av någon annan kan klara av en olyckssituation framgår av avsnitt 6.2. Staten och kommunerna är således endast skyldiga att ansva- ra för en räddningsinsats, om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insat- sen och omständigheterna i övrigt. Var och en av de nu angivna förut- sättningarna måste föreligga, se vidare prop. 1985/86:170 s. 63. Trots att det framgår av propositionen bör emellertid även här påpekas, att när det gäller fara för människors liv eller hälsa är ett ingripande alltid motiverat. Kostnadsaspekten har därvid en underordnad betydelse. Avvägningen mellan skadornas betydelse och kostnaderna för ingripandet får i prakti- ken störst betydelse i de fall då endast materiella värden står på spel. Vi- dare bör framhållas att skyldighet att ingripa givetvis inte föreligger om någon annan redan har hunnit vidta nödvändiga åtgärder för att hindra eller begränsa skadorna eller om sådana åtgärder ännu inte vidtagits men man kan räkna med att den vars intressen är hotade tillräckligt snabbt kan vidta åtgärderna. Med anledning av Lagrådets yttrande har ett nytt sista stycke införts i paragrafen. Genom detta klarläggs att lagen endast behandlar sådana räddningsinsatser som avses i paragrafen. Paragrafen motsvarar 4 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 64). Den innehål- ler ett nationellt mål för räddningstjänsten, som gäller både för kommu- ner och för de statliga myndigheter som har ansvar för räddningstjänst. Verksamheten skall planeras och organiseras så att målet uppfylls, näm- ligen att räddningsinsatserna skall kunna påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett effektivt sätt. Varje kommun avgör själv vilka medel som bör väljas för att nå upp till den nivå för räddningstjänsten som står i överensstämmelse med målet. Se även avsnitt 5.1.1. Paragrafen motsvarar 3 § RäL. Genom den undantas hälso- och sjukvår- den från lagens tillämpningsområde. Samhällets ansvar för hälso- och sjukvård regleras i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL. Med häl- so- och sjukvård avses i HSL åtgärder för att medicinskt förebygga, utre- da och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvården hör även bl.a. sjuktransporter. Enligt 6 § HSL svarar för att det inom detsamma finns en ändamålsenlig organisation för att till och från sjukhus eller läkare transportera personer vilkas tillstånd kräver att trans- porten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet. I förarbetena till den ändring som 1991 gjordes av bestämmelsen uttala- des att ändringen innebar att sjukvårdshuvudmännen fick ett fullständigt huvudansvar för sjuktransporter inom (prop. 1990/91:102 bil 2 s 1112). Sjuktransporterna är således landstingens ansvar. Undantag skall dock, såsom sker enligt 27 § RäL, göras för sjuktransporter från fartyg (se nedan 4 kap. 3 §). Paragrafen har ingen motsvarighet i RäL. Enligt bestämmelsen skall länsstyrelserna ha i uppgift att stödja kommunerna i deras verksamhet genom att lämna råd och information. Se avsnitt 6.4. Paragrafen motsvarar 5 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 64 f.). Den inne- håller bestämmelser om att kommuner och statliga myndigheter som har ansvar för olika delar av den verksamhet som regleras i lagen skall sam- ordna sitt arbete, vilket är en förutsättning för att verksamheten skall kunna vara effektiv. Samarbete och samordning mellan kommunerna och de statliga myndigheter som har ansvar för räddningstjänst skall ske så- väl i planering och förberedelser som operativt. Resurser i och statlig räddningstjänst skall utnyttjas gemensamt. Samarbete skall även ske med andra som har uppgifter som berör räddningstjänstområdet, t.ex. , , samt landstingen. Paragrafens första mening innehåller en bestämmelse om att kommuner- na och de statliga myndigheter som ansvarar för räddningstjänst skall se till att allmänheten informeras om vilken förmåga att göra räddningsin- satser som finns. Detta kan t.ex. ske genom att handlingsprogrammen för räddningstjänst (se 3 kap. 8 §) tillkännages. Någon motsvarande be- stämmelse finns inte i RäL. Paragrafens andra mening motsvarar 21 § första stycket 7 samt 22 § fjärde stycket RäL. Till skillnad från bestäm- melserna i RäL gäller skyldigheten både kommuner och de statliga myn- digheter som ansvarar för räddningstjänst. Skyldigheten att informera kan fullgöras på olika sätt. Upplysningar kan t.ex. lämnas på en kommuns eller en statlig myndighets hemsida på Internet, genom annonser i dagspress, genom informationsblad eller ge- nom anslag på kommunernas anslagstavlor. 2 kap. Enskildas skyldigheter Skyldighet att varna och tillkalla hjälp Paragrafen motsvarar 39 § RäL. Av förarbetena till 39 § RäL (prop. 1986/86:170 s. 83) framgår att skyldigheten att tillkalla hjälp bara före- ligger om situationen inte kan bemästras av dem som är på olycksplatsen, vilket uttrycks genom orden vid behov. Vidare framgår att i uttrycket vid behov också ligger att det inte finns någon skyldighet att tillkalla hjälp om polisen eller räddningstjänsten har kommit till platsen. sägs att skyldigheten att varna dem som är i fara bara gäller om det är praktiskt möjligt att vidta åtgärden och att särskilt stora krav inte kan ställas på den enskilde. Skyldigheter för ägare eller nyttjanderättshavare till byggnader och Paragrafen motsvarar i princip 41 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 84). Begreppet innehavare, med vilket i RäL avses arrendator, hyresgäst eller någon annan som innehar egendomen med nyttjanderätt har dock bytts ut mot det juridiskt mer tydliga begreppet nyttjanderättshavare. Se även avsnitt 6.1.1. Paragrafen är en del av det system som föreslås ersätta bestämmelserna om brandsyn i 15, 16 och 1820 §§ RäL. Enligt bestämmelsen skall äga- re av vissa byggnader eller andra anläggningar i skriftlig form lämna en redogörelse för brandskyddet. Är det fråga om anläggningar enligt 4 § anläggningar där verksamheten innebär fara för att en olycka skall orsaka allvarliga skador på människor eller miljön) skall i stället den som utövar verksamheten på anläggningen se till att en skriftlig redogörelse för brandskyddet upprättas. De objekt som omfattas av kravet på skriftlig redogörelse dvs. kumentation är byggnader eller andra anläggningar, där det med hän- syn till risken för brand eller konsekvenserna av brand bör ställas särskil- da krav på en kontroll av brandskyddet. Vilka dessa är bör anges i för- ordning och därtill knutna myndighetsföreskrifter (bemyndigande ges i 10 kap. 1 §). Bestämmelsen syftar i första hand till att tillgodose allmänhetens behov av säkerhet mot brand. I dokumentationen skall de brandskyddslösningar som valts redovisas. Det gäller såväl byggnadstekniska lösningar som hur brandskyddet upp- rätthålls i den verksamhet som bedrivs. Redovisningen kan t.ex. avse organisation, verksamhet, tekniska lösningar samt planer för underhåll Den dokumentation som upprättas vid nybyggnad i enlighet med föreskrifter kan ligga till grund för den dokumentation som här diskuteras (se avsnitt 6.1.2). Dokumentationsskyldigheten skall som huvudregel åvila ägaren av en byggnad eller annan anläggning. Med hänsyn till de skyldigheter som nyttjanderättshavaren har enligt 2 § och med hänsyn till att det ofta är nyttjanderättshavaren som har den närmare kännedomen om vissa av de förhållanden som skall dokumenteras skall denne emellertid vara skyldig att ge ägaren de uppgifter som denne behöver för att fullgöra sin doku- Rör det sig om en sådan anläggning med farlig verksamhet som avses i 4 § skall dokumentationsskyldigheten i stället åvila den som utövar verk- samheten på anläggningen. Det kan givetvis förekomma att denne är sy- nonym med ägaren av anläggningen. Om så inte är fallet skall ägaren vara skyldig att ge den som utövar verksamheten de uppgifter som be- hövs för att denne skall kunna fullgöra sin dokumentationsskyldighet. 2002/03:119 Det kan t.ex. vara fråga om uppgifter om byggnadstekniska lösningar. I 10 kap. 3 § finns bestämmelser om straffansvar vid vissa överträdel- ser av lagens bestämmelser. Den enskildes skyldighet att lämna en skrift- lig redogörelse för brandskyddet omfattas av dessa bestämmelser om denne i samband med tillsyn vägrar att lämna ut dokumentationen då kommunen begär det enligt 5 kap. 2 §. Straffansvar kan också utkrävas om den enskilde inte fullgör sin skyldighet att ge de upplysningar som behövs för tillsynen eller om denne lämnar oriktig uppgift om förhållan- de av betydelse vid fullgörande av uppgiftsskyldigheten. tas inte dokumentationsskyldigheten av 10 kap. 3 §. Vidare kan de sank- tionsmöjligheter som finns inom ramen för tillsynsverksamheten utnytt- jas (se 5 kap. 2 §). Den som överträtt ett vitesföreläggande eller ett vites- förbud skall dock inte dömas till ansvar enligt bestämmelserna i 10 kap. 3 § för den gärning som omfattats av föreläggandet eller förbudet. Skyldigheter vid farlig verksamhet Paragrafens första stycke motsvarar delvis 43 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 85 f.). Dock har de skyldigheter som enligt 43 § RäL åligger innehavaren i stället preciserats till att gälla den som utövar verk- samheten i fråga på anläggningen. Det är verksamheten, inte anläggning- en, som är farlig till sin natur och som innebär att den enskilde måste vidta ytterligare åtgärder utöver dem som framgår av 2 kap. 2 § ovan (tidigare 41 § RäL). Därför är det naturligt att skyldigheterna att i skälig omfattning hålla eller bekosta beredskap med personal och egendom och i övrigt vidta nödvändiga åtgärder för att hindra eller begränsa skador, förutom för anläggningens ägare också bör gälla för den som utövar den Med den som utövar verksamheten avses varje fysisk eller juridisk person som driver eller innehar en verksamhet som innebär fara för att en olycka skall orsaka allvarliga skador på människor Ansvaret skall således ligga på anläggningens ägare eller den som utövar verksamheten. Hur ansvaret fördelas dem emellan disku- teras i avsnitt 6.1.1. Givetvis kan ett föreläggande från det allmänna att vidta en åtgärd endast riktas mot den som har rättslig möjlighet att vidta den ifrågavarande åtgärden. Lagrådet har haft vissa synpunkter på denna bestämmelse, se 6.1.1. I andra stycket har, jämfört med 43 § RäL, lagts till en skyldighet för den som utövar verksamhet på anläggningen att utföra en riskanalys. Denna skall hållas aktuell och på begäran kunna redovisas till kommu- Riskanalysen bör innehålla en beskrivning av möjliga scenarier för sådana olyckor som skulle kunna medföra allvarliga skador på människor Sannolikheten för att olyckor av det slaget skulle kunna in- träffa eller omständigheter under vilka det kan ske bör anges. manställning bör göras av sådana händelser som skulle kunna bidra till uppkomsten av scenarierna. Även händelser som kan inträffa utanför verksamheten bör beaktas. Vidare bör riskanalysen innehålla en bedöm- ning av hur omfattande och svåra konsekvenserna skulle kunna bli för människor eller miljön av de olyckor som beskrivits. första hand kunna tjäna som underlag för bedömningen av vilken bered- skap för effektiva räddningsinsatser som behöver upprätthållas vid an- läggningen för att komplettera den kommunala insatsberedskapen. Det handlar vanligtvis om personal med särskild kompetens och kännedom om verksamheten samt om specialutrustning av olika slag, beroende på verksamhetens art. I paragrafens tredje stycke har justeringar företagits på grund av änd- ringarna som skett i andra stycket. Paragrafen motsvarar i princip 38 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 83). Med kommunen avses här den kommunala organisationen för räddnings- tjänst. Vidare har, till följd av ändringarna i 2 kap. 4 §, begreppet inne- havare bytts ut mot den som utövar verksamheten. 3 kap. Kommunens skyldigheter I paragrafen anges vissa för kommunen grundläggande verksamhetsmål. Bestämmelsen har formulerats med utgångspunkt i 78 §§ RäL. Den skall läsas mot bakgrund av det nationella mål som satts upp i 1 kap. 1 §. I första stycket, som justerats med anledning av Lagrådets yttrande, anges den övergripande målsättningen för kommunens olycks- och ska- deförebyggande verksamhet. Där sägs att kommunen, för att skydda människors liv och hälsa samt egendom och miljön, skall se till att åtgär- der vidtas för att förebygga bränder och skador till följd av bränder samt, utan att andras ansvar inskränks, verka för att åstadkomma skydd mot andra olyckor än bränder. Kommunen har således ett ansvar för att se till så att åtgärder vidtas så att bränder och skador till följd av bränder före- byggs. Detta görs bl.a. inom ramen för den tillsyn som bedrivs över att den enskilde fullgör sina skyldigheter enligt 2 kap. 24 §§ och genom sotningsverksamheten. Kommunen skall också verka för skyddet mot bränder genom information till allmänheten, se 2 §. Vidare skall kom- munen vara verksam för att åstadkomma skydd mot andra olyckor än bränder. Kommunerna skall verka för en säker omgivning i kommunen och för att riskerna för olyckor och skador minskar eller undviks genom förebyggande åtgärder. Avsikten är emellertid inte att kommunen skall ta över ett ansvar som någon annan myndighet eller någon enskild har. Däremot är tanken att kommunen i större utsträckning än skall ta initiativet till en samordning av olycksförebyggande och skadebegränsa- de verksamheter inom kommunen. Det kan gälla samverkan med aktörer med ansvar inom t.ex. trafiksäkerhetsområdet, plan- och byggsektorn, , folkhälsoverksamheten och civilt försvar, där verk- samheten bl.a. styrs av speciallagstiftning. Syftet är att uppnå en samsyn mellan de olika inblandade aktörerna beträffande vilka åtgärder för sä- kerheten i kommunen som skall vidtas. Denna samsyn skall sedan kunna ligga till grund för kommunens planering för förebyggande verksamhet. Det ligger i sakens natur att kommunens ansvar för den förebyggande verksamheten är inskränkt till den egna kommunen. Paragrafens andra stycke har sin motsvarighet i 8 § RäL.