prop · GQ03139 · 2003-07-03 00:00:00 — Kredit- tjänster innebär således att institutet skaffar sig privat information om låntagaren, dvs. information som andra aktörer i ekonomin inte har. Genom att ha långvariga relationer med sina kunder kan ett institut minska kostnaderna för att skaffa information om dem. Eftersom lång- siktiga relationer tar tid att bygga upp, är tillgången till finansierings- tjänster beroende av de etablerade institutens verksamhet. Om ett institut försätts i konkurs, medför det såväl privatekonomiska som samhällseko- nomiska kostnader. Privatekonomiskt kan kunden ha svårt att finna en ny finansiär, i vart fall till samma finansieringskostnad. Samhällsekonomiskt kan värdefull information gå till spillo med en sämre resursallokering som resultat. Om det dessutom är många institut som går omkull samti- digt, kan resultatet bli att så många får problem med sin finansiering att det får effekter på ekonomin i stort. Bankrörelse, så som den definieras i bankrörelselagen (1987:617) är verksamhet i vilken ingår inlåning på konto om behållningen är nomi- nellt bestämd och tillgänglig för insättaren med kort varsel. Bankrörelse får endast bedrivas efter tillstånd. Det som är särskiljande för banker i förhållande till andra finansiella institut är alltså rätten att ta emot inlå- ning på konto. Särskiljande är även skyldigheten för en bank att ta emot inlåning från allmänheten. Inlåningen har möjliggjort för bankerna att tillhandahålla effektiva betalningstjänster till inlåningskunderna. Detta har gett bankerna en dominerande roll i betalningsväsendet. Flera banker spelar också en viktig roll i kreditförmedlingen och då framför allt vid förmedling av krediter till små och medelstora företag och av mycket korta krediter. Bankernas kontosystem möjliggör för ban- kerna att tillhandahålla krediter mycket snabbt och smidigt. Bankernas checkkrediter minskar kostnaderna för företagens likviditetshantering. Många svenska banker är s.k. fullsortimentsbanker, vilket innebär att de tillhandahåller alla typer av banktjänster såsom rådgivnings-, mäklar-, betalnings-, clearing-, likviditets- och finansieringstjänster samt förmö- genhetsförvaltning. Kreditmarknadsföretag är svenska aktiebolag eller ekonomiska före- ningar som har tillstånd enligt lagen (1992:1610) om finansieringsverk- samhet att driva finansieringsverksamhet, i huvudsak verksamhet som har till ändamål att lämna kredit, ställa garanti för kredit, förmedla kredit till konsumenter eller medverka till finansiering genom förvärv av ford- ringar. lyder de tidigare kreditaktiebolagen och fi- nansbolagen under lagen om finansieringsverksamhet och har som ge- mensam beteckning kreditmarknadsföretag. inordnas vissa ekonomiska föreningar under samma regelverk. Lagen om finansie- ringsverksamhet innehåller bestämmelser om bl.a. tillståndsplikt, förut- sättningar för att erhålla tillstånd, rörelseregler och tillsynsregler. , eller hypoteksinstitut, är de tongivande kreditmark- nadsföretagen. Det finns ett tiotal bostadsinstitut. Den primära uppgiften för bostadsinstituten är att finansiera bostäder. Därtill sker i viss omfatt- ning finansiering av kommersiella fastigheter. Utlåningen sker mot sä- kerheter i huvudsak i form av panträtter i fast egendom eller borgen. Bostadsinstituten finansierar sin kreditgivning huvudsakligen genom att emittera obligationer och certifikat på värdepappersmarkna- den. Övriga kreditmarknadsföretag utgörs av de tidigare ej bostadsfinansie- rande kreditaktiebolagen och finansbolagen. I kreditaktiebolagen, som ibland kallas näringslivsinstitut, är verksamheten inriktad på kreditgiv- ning till näringslivet eller vissa sektorer av näringslivet. Finansbolagen bedriver finansieringsverksamhet riktad till hushåll och företag, t.ex. i form av reverslån, avbetalningskrediter, kontokrediter samt leasing och factoring. Finansbolagen finansierar verksamheten hu- vudsakligen med lån från andra finansiella institut och då främst banker. Några stora bolag ger emellertid ut marknadsbevis och certifikat på vär- depappersmarknaden. avses i detta sammanhang företag som ger ut konto- kort eller förbetalda kort. Kontokort är ett kort som kan användas för betalningar genom att det ger tillgång till tillgodohavande eller kredit på ett konto. Ett kontantkort (eller smart kort) kan också användas för utfö- rande av betalningar genom att det finns en inbyggd krets i kortet, vilken har en minnesfunktion som innehåller information om att ett visst värde finns lagrat på kortet. Såväl kontokort som kontantkort används vid be- talningsförmedling. Banker och kreditmarknadsföretag är kortutgivare. Inom detaljhandeln och bensinbranschen finns också ett stort antal företag som ger ut kort. Flera av dessa företag tar även emot inlåning, s.k. kundmedel på konto, och ger krediter. I vissa fall sker betalning genom debitering av kortinne- havarens tillgodohavande på konto (debetkort). I andra fall sker betalning genom att kortinnehavaren utnyttjar ett beviljat kreditutrymme (kredit- kort). Det förekommer också att företag tillhandahåller en finansierings- tjänst genom att kortinnehavaren betalar för gjorda inköp av varor eller tjänster efter fakturering (betalkort). Dessa företag tillhandahåller således inte enbart betalningstjänster utan också likviditets- och finansierings- tjänster. Statens roll i det finansiella systemet är central förvaltningsmyndighet under Finansde- partementet för tillsynen över finansiella marknader, kreditinstitut och det enskilda försäkringsväsendet. De övergripande målen för Finansin- spektionens verksamhet är att bidra till det finansiella systemets stabilitet och effektivitet samt att verka för ett gott konsumentskydd (se 1 § för- ordningen [1996:596] med instruktion för ). Enligt instruktionen åligger det att utöva tillsyn i enlighet med vad som anges i lag eller annan författning, följa och analysera ut- vecklingen inom verksamhetsområdet, meddela föreskrifter, handlägga förvaltningsärenden i enlighet med lag eller annan författning och med- verka i internationellt samarbete som rör inspektionens verksamhetsom- råde. ansvarar vidare för framställning av statistik över finansiella marknader, kreditinstitut och försäkringsområdet. Fi- nansinspektionens tillsyn tar sikte på stabiliteten i enskilda institut. arbete var tidigare institutionellt präglat men se- dan 1994 har tillsynen blivit mer funktionellt inriktad. riksbank är en myndighet under med uppgift att an- svara för penningpolitiken samt främja ett säkert och effektivt betal- ningsväsende (se 9 kap. 12 § regeringsformen). uppgift att verka för säkerheten i betalningsväsendet kommer även till uttryck i 6 kap. 9 § lagen (1988:1385) om riksbank där det sägs att Riks- banken skall "övervaka betalningssystemets stabilitet". har i sin övervakning valt att rikta sig mot systemets infrastruktur, dess cen- trala företag och institutioner samt regelverket. deltar i det finansiella systemet på flera olika sätt genom att tillhandahålla betalningstjänster, likviditetstjänster och finansierings- tjänster. Förutom att ge ut sedlar och mynt, tillhandahåller ett sy- stem för clearing och avveckling av stora betalningar (large-value pay- ments) mellan bankerna, det s.k. RIX-systemet. Till stora betalningar hör betalningar som är beloppsmässigt stora och som avser betalningar mel- lan banker och andra finansiella institut. Övriga betalningar kallas mass- betalningar (retail payments). Alla transaktioner som innebär att en bank får ett krav på en annan bank regleras slutligt i RIX-systemet. Bankernas interna system för valutaaffärer, betalningar via SWIFT2, dataclearingen m.fl. töms och krav och gottgörelser registreras i . Över bankernas konton i avvecklas också egna transaktioner med bankerna. prövar vilka som skall ges tillträde till . har inte bara banker, utan även clear- ingorganisationer och andra finansiella institut som står under tillsyn och bedöms vara av särskild betydelse för betalningsväsendet eller penning- politiken, tillträde till . 2 SWIFT är ett bolag med säte i som driver ett databaserat system för internationell betalningsförmedling via teleförbindelser. I syfte att säkerställa ett friktionsfritt betalningsflöde kan bevilja kredit till bankerna i RIX-systemet. Detta kallas in- tradagkredit. Om det finns synnerliga skäl får i likviditets- stödjande syfte bevilja banker och andra företag som står under tillsyn av kredit. Denna möjlighet kallas att agerar som "lender of last resort". är en central förvaltningsmyndighet under Finans- departementet. huvuduppgifter består i att förvalta statsskulden, tillhandahålla sådan utlåning som har beslutat om samt ta emot medel på konto och därmed skapa säkra placeringsalterna- tiv (se förordningen [1996:311] med instruktion för ). Vidare skall utfärda och bevaka sådana garantier som har beslutat om, samordna och meddela föreskrifter och all- männa råd för andra myndigheters verksamhet med statliga garantier och statliga lån till näringslivet samt göra prognoser över betalningar till och från staten. fyller sålunda en viktig funktion när det gäller att skapa marknader med god likviditet och att tillhandahålla säkra placeringsalternativ. I det finansiella systemet finns statligt reglerade garantisystem som på- verkar verksamhetsförutsättningarna för de finansiella instituten. Syste- men påverkar även värdet av institutens finansiella tjänster. Lagen (1995:1571) om insättningsgaranti trädde i kraft och bygger på och rådets direktiv /19/EG om system för garanti av insättningar. Garantin administreras av en statlig myndig- het, , men finansieras genom att de anslutna instituten betalar en årlig avgift. Insättningsgarantin, som ger ett kapitalvärdeskydd, omfattar insätt- ningar upp till ett belopp om hos banker samt värdepap- persbolag och vissa utländska värdepappersföretag med tillstånd att ta emot kunders medel på konto. En förutsättning för att en insättning skall omfattas av garantin är att den är nominellt bestämd och tillgänglig för insättaren med kort varsel. Ersättning kan endast aktualiseras om ett institut försätts i konkurs. Er- sättningen skall betalas ut så snart det kan ske och senast inom tre måna- der från den dag domstol har försatt institutet i konkurs. kan dock ansöka om fristförlängning. Enligt och rådets direktiv /9/EG om system för ersättning för investerare skall regler om investerarskydd finnas i med- lemsländerna. Direktivet syftar till att skapa ett skydd för investerares tillgångar i investeringsverksamhet om ett kreditinstitut eller värdepap- persföretag försätts i konkurs eller på annat liknande vis sätts ur stånd att fullgöra sina ekonomiska åtaganden. En förutsättning för att skyddssy- stemet skall träda in är att en investerare inte kan återfå finansiella in- strument eller pengar som institutet innehaft för investerarens räkning. Den lag som genomför investerarskyddsdirektivet, lagen (1999:158) om investerarskydd, trädde i kraft . Lagen tillhandahåller ett skydd för investerares finansiella instrument och likvida medel som handhas av värdepappersinstitut i samband med tjänster som instituten utför. Investerarskyddet träder in om ett värdepappersinstitut försätts i konkurs, eller om en utländsk myndighet förklarar att finansiella instru- ment och likvida medel är indisponibla, och investeraren inte kan få till- baka sina tillgångar. är i regel skyldiga att hålla Prop. 2002/03:139 finansiella instrument och likvida medel som tillhör investerare åtskilda från sina egna tillgångar. Investerarna har därför normalt separationsrätt till sina tillgångar om institutet försätts i konkurs. Först om tillgångarna sammanblandas med institutets egna, eller om de på grund av brottslig handling inte finns kvar, uppkommer en situation där investerarskyddet kan ersätta investerare. En investerare skall kunna få ersättning från investerarskyddet med sammanlagt högst per institut. Till skillnad mot insätt- ningsgarantin innebär investerarskyddet inte något kapitalvärdeskydd. Ingen självrisk tas ut vid ersättning. För medel som även omfattas av lagen om insättningsgaranti skall bestämmelserna i den lagen tillämpas. Detta innebär bl.a. att medel som finns på konto hos ett värdepappersin- stitut även fortsättningsvis kommer att täckas av insättningsgarantin. Investerarskyddet administreras av och fi- nansieras genom avgifter av de institut som omfattas av skyddet. Nämn- den ges stor flexibilitet när det gäller valet av metod för att säkerställa utbetalningar från investerarskyddet. Nämnden kan t.ex. välja mellan att fondera de avgifter som betalas av instituten eller att teckna en försäk- ring. Vidare har nämnden en möjlighet att låna medel hos Riksgälds- kontoret. Syftet med detta avsnitt är att diskutera de utvecklingstendenser som kan tänkas ha en inverkan på framför allt bankernas traditionella kärnverk- samhet, dvs. inlåning, utlåning och betalningsförmedling. Anledningen till att fokus riktas mot just dessa funktioner är att de traditionellt sett särskiljer banker från andra typer av finansiella institut genom att de hänger intimt samman med system- och konsumentskyddsintressena och därmed är viktiga att beakta vid utformning av bankernas rörelseregler. I avsnittet beskrivs också översiktligt strukturella utvecklingstendenser samt utvecklingen inom riskexponering och riskhantering. Bankernas traditionella verksamhet är att agera intermediär, dvs. mellan- hand, mellan sparare och låntagare samt att tillhandahålla betalnings- tjänster. Det som främst utmärker denna intermediära funktion är art- skillnaden mellan finansieringen från spararna och utlåningen till lånta- garna. Den kanske viktigaste skillnaden utgörs av graden av likviditet. En betydande andel av den inlåning som bankerna finansierar sig med är kortfristig och uppsägningsbar, dvs. den är mycket likvid. Däremot är utlåningen typiskt långfristig och illikvid. Dessutom är utlå- ningen riskfylld, vilket medför att bankerna söker sprida riskerna mellan olika låntagare. Bankerna kan därmed sägas ägna sig åt tillgångsom- vandling vad gäller likviditet, löptid och risk. Denna tillgångsomvandling kan också sägas vara roten till den potentiella instabiliteten i bankbran- schen. Detta innebär även en fara för instabilitet i betalningssystemet, eftersom banker också hanterar kunders betalningar. Detta är ett viktigt motiv till varför bankerna omgärdas med ett rigoröst regelverk och sträng tillsyn. När det gäller kreditgivningen är det framför allt utvecklingen av väl fungerande värdepappersmarknader som kan komma att begränsa ban- kernas traditionellt centrala position inom denna funktion . Viktiga orsaker till den snabba utvecklingen av dessa marknader är främst uppfinningsrikedomen i skapandet av nya finansiella instrument samt den snabba tekniska utvecklingen på data- och telekommunika- tionsområdet. Detta har möjliggjort handel i stora volymer och förhöjt likviditeten i de handlade instrumenten. Finansieringen av det stora stat- liga lånebehovet på penningmarknaden är också en mycket viktig orsak till framväxten av en väl fungerande penningmarknad . Det har allmänt sett bidragit till att nedbringa kostnaderna för finansiella transaktioner. Därmed har det blivit möjligt och lönsamt för de företag, som är relativt billiga att genomlysa för potentiella finansiärer, att finan- siera sig direkt på kapitalmarknaden genom emission av företagscertifi- kat eller industriobligationer i stället för att ansöka om bankkredit. Det är framför allt stora och välkända företag som i ökad utsträckning fått denna möjlighet. Eftersom de företag som har möjlighet att finansiera sig direkt på ka- pitalmarknaden är företag som är relativt genomlysta, kan en förlust av dessa företag som låntagare innebära att genomlysningen i bankernas kreditportföljer allmänt sett kan minska. En sådan utveckling torde dock minska portföljrisken via den ökade diversifieringen som torde bli följ- den av en förlust av de stora låntagarna. Det är i huvudsak de låntagare som inte kan finansiera sig direkt på kapitalmarknaden som enligt detta resonemang kommer att stå kvar som låntagare i bank. Att bankernas kreditgivning i allt högre grad kan komma att riktas till små och medel- stora företag torde ställa ökade krav på förmågan att analysera, hantera och prissätta kreditrisker. En för bankerna positiv sida av den beskrivna utvecklingen är att ban- kerna kan vara med i handeln och organisationen av marknaden för indu- striobligationer. Därmed skulle bankerna kunna tjäna pengar på förmed- ling, hantering och sin expertis inom kreditutvärdering i stället för att ta egna direkta kreditrisker. Denna utveckling bidrar till att öka genomlys- ningen och stabiliteten i instituten. På inlåningssidan har banker formellt sett en mycket starkare position än på utlåningssidan. Som redan nämnts är det framför allt den lagstiftade ensamrätten för banker att ta emot transaktionsinlåning, eller mer exakt nominellt bestämda avistafordringar, som varit grundbulten i bankernas traditionella verksamhet och starka ställning på kreditmarknaden. Emel- lertid medför utvecklingen av värdepappersmarknaden, samt det bred- dade utbudet av andra spartjänster, att även denna ställning är på väg att Dessutom förändras allmänhetens sparbeteende i riktning mot andra sparformer. Andra företag än banker erbjuder allmänheten att placera sparande i instrument och kontoformer som till sin natur är mycket lik inlåning, framför allt vad gäller likviditeten. Exempel på sådana instrument är (kontobaserade) privatobligationer. Förvärvaren av en utgiven obligation registreras endast i ett kontoregister och erhåller ett kontoutdrag som bevis på registreringen i stället för ett värdepapper. Förvärvaren kan lätt avyttra obligationen till låg transaktionskostnad och ha medlen från en försäljning snabbt tillgängliga. Ett viktigt kännetecken på inlåning är att insättaren kan sätta in och ta ut belopp av valfri storlek. Det är emellertid möjligt för institutet att emittera obligationerna i mycket små valörer, vilket innebär att kunden kan köpa och sedan sälja obligationer i valfria belopp. Detta är således snarlikt insättning och uttag av inlåningsmedel. En skillnad mellan inlåning och obligationer som sparform är att inlå- ningen är nominellt bestämd. En annan skillnad är att obligationen har en kursrisk, vilket innebär att spararen i obligationer löper risk att inte få tillbaka lika mycket som placerades i obligationen. Ett annat exempel på sparformer som är mycket nära substitut till inlå- ning är ömsesidiga värdepappersfonder vars medel är placerade i höglik- vida räntebärande tillgångar med låg risk. Kunden kan placera och ta ut valfria belopp genom att köpa och sälja fondandelar. Medlen från för- säljning av fondandelar kan göras lättillgängliga genom överflyttning till ett vanligt inlåningskonto. En från regleringssynpunkt viktig skillnad mellan placeringsalternativ av typen privatobligationer och värdepappersfonder å ena sidan och transaktionsinlåning å andra sidan är inlåningens koppling till betalnings- system genom att bankerna tillhandahåller betalningstjänster. En till inlåningsverksamhet gränsande företeelse som ökat i omfattning är att detaljhandelsföretag erbjuder kontokortskunder att sätta in medel på räntebärande konton. Mottagande av dessa s.k. kundmedel omfattas inte av begreppet inlåningsverksamhet om medlen enbart används för betalning av det kontoförande företagets varor eller tjänster och kontobehållningen är högst . Betalningsförmedling och elektroniska pengar Allmänhetens efterfrågan på transaktionsinlåningstjänster sammanhänger i hög grad med möjligheterna att smidigt utföra betalningar till och från inlåningskonton. Bankerna har i princip indirekt haft ensamrätt att tillhandahålla flertalet betaltjänster, eftersom dessa tjänster på ett eller annat sätt är kopplade till inlåningskonton. Den tekniska utvecklingen, som medfört att en mängd nya sätt att ut- föra betalningar uppstått, kommer förmodligen att försvaga bankernas centrala position som förmedlare av betalningar. Flertalet nya betalnings- sätt har sitt ursprung i innovationer inom data- och telekommunikations- området. Betydelsen av kontanter i betalningstransaktioner kommer tro- ligen att minska än mer och ersättas av elektroniska pengar av olika slag. Det utmärkande för dessa pengar är att värdet finns lagrat och har beta- lats i förväg. Elektroniska pengar kan lagras på kort, s.k. kontantkort eller smarta kort (eng. prepaid cards eller storedvalue cards), eller på person- Telefonkort är en form av kontantkort som börjat få en utbredd användning. Det finns flera viktiga regelfrågor rörande elektroniska pengar. En av de viktigare torde vara vem som skall ha rätt att på marknaden erbjuda sådana betalningsmedel. Elektroniska pengar behandlas i Europaparla- mentets och rådets direktiv /46/EG om rätten att starta och driva affärsverksamhet i pengar samt om tillsyn av sådan verksamhet. Av direktivet framgår bl.a. att mottagande av medel i utbyte mot elektroniska pengar inte utgör en insättning eller andra åter- betalningsbara medel enligt kreditinstitutsdirektivet. Ett institut som ger ut elektroniska pengar är dock ett kreditinstitut i EG-rättslig mening. För instituten gäller också kreditinstitutsdirektivet om inte annat framgår av direktivet om elektroniska pengar. Genom lagen (2002:149) om utgiv- ning av elektroniska pengar har direktivets bestämmelser förts in i svensk rätt. Sammantaget kommer tjänsten att överföra pengar från en aktör till en annan i ökad utsträckning att kunna tillhandahållas av en växande skara företag. Emellertid torde knappast utvecklingen av betalningsför- medling innebära att bankernas inlåning kommer att drabbas menligt av denna anledning. Denna utveckling har också öppnat upp möjligheten för konkurrens från företag som traditionellt inte varit verksamma inom den finansiella sektorn, såsom telekommunikationsföretag och mjukvaruföretag inom databranschen, att erbjuda betalningsservice och eventuellt i förläng- ningen även transaktionsinlåningstjänster. Därmed har utvecklingen av nya effektiva metoder för betalningsförmedling även betydelse för ban- kernas konkurrens om allmänhetens inlåningsmedel. I första hand kom- mer det dock att handla om konkurrens mellan de etablerade bankerna att vara förberedda på utvecklingen av dessa nya betalningsformer samt vara effektiva i sin hantering av elektroniska pengar. Avregleringen har medfört en branschglidning som har lett till en minsk- ning av skillnaderna mellan olika typer av finansiella företag, framför allt mellan bank- och försäkringskoncerner. Försäkringsbolag, hypoteksin- stitut etc. försöker utnyttja sin kundbas genom att expandera sitt finansi- ella produktsortiment med traditionella banktjänster, t.ex. via nischban- ker. Dessutom har ett flertal icke-banker, främst detaljhandelsföretag, börjat konkurrera om hushållens placerings- och betalningsvolymer med egna kortprodukter och höga räntor. Den ökade europeiska integrationen och framför allt EMU kommer sannolikt att späda på konkurrensen från utländska konkurrenter. pågår en koncentrationsprocess bland bankkoncernerna som i ökad utsträckning involverar hela den nordiska marknaden. Som nämndes i avsnittet ovan kan det inte uteslutas att aktörer som traditionellt stått utanför bankbranschen, men som ser stora möjlig- heter att framgångsrikt konkurrera med hjälp av den nya tekniken, söker inträde på den svenska bankmarknaden. Exempel på sådana aktörer är kortföretag (t.ex. ) och dataföretag (t.ex. Microsoft). Särskilt framväxten av en ny kategori banker som är mera specialise- rade, s.k. nischbanker, har ökat konkurrensen på privatmarknaden och då framför allt på sparandeområdet. Dessa banker använder nya och mindre kostsamma distributionsvägar genom utnyttjande av ny teknologi inom tele- och IT-området samt ett minimerande av personal, antalet kontor och direktkontakt med kunderna. Utvecklingen ställer hårda krav på effektivisering av de etablerade universalbankerna.