prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — Görs det i det andra ärendet bedömningen att arresteringsordern bör ha företräde, medger utlämningslagarna och lagen om samarbete med att dessa förfaranden i flertalet fall utan omfattande formaliteter kan avslutas till förmån för ett överlämnande på grund av en arresteringsorder. Det torde även vara möjligt för regeringen att meddela ett beslut om utlämning som skall gälla endast för det fallet att arresteringsordern avslås. Enligt Lagrådet borde det istället vara den domstol som prövar arresteringsordern som också prövar om denna skulle ha företräde framför en utlämningsbegäran eller en begäran om överlämnande till . En sådan ordning skulle innebära att den domstol som prövade arresteringsordern skulle binda regeringen i sitt ställningstagande. Regeringen anser att det som nuvarande utlämnings- lagstiftning är utformad skulle vara olämpligt med en sådan ordning. Vad Lagrådet föreslagit i denna del bör därför inte genomföras. Verkställighet av rättens beslut om överlämnande Regeringens förslag: Ett beslut om överlämnande skall verkställas inom från det att beslutet vunnit laga kraft. Beslutet verkställs, om inte annat avtalas, genom att den som skall överlämnas hämtas av den Rätten får bestämma att verkställigheten skall ske senare, så att den som skall överlämnas kan lagföras i eller, om dom redan fallit, här avtjäna en påföljd som bestämts för en annan gärning än den som beslutet om överlämnande avser. Rätten får skjuta upp verkställigheten också när det finns starka humanitära skäl. I stället för att skjuta upp verkställigheten får rätten besluta att överlämnandet till den utfärdande medlemsstaten skall ske på villkor om Åklagaren får efter samråd med den utfärdande myndigheten besluta att verkställigheten skall ske vid viss senare tidpunkt, om omständigheter som ligger utanför de berörda staternas kontroll hindrar ett överlämnande eller om det efter rättens beslut har tillkommit starka humanitära skäl. Den som skall överlämnas och är underkastad tvångsmedel kan, om verkställigheten drar ut , begära att en förhandling för prövning av tvångsmedelsfrågan skall äga rum i tingsrätten från det att beslut i den frågan senast har meddelats. Innan beslutet om överlämnande har vunnit laga kraft kan den som skall överlämnas nöjdförklara sig. skall biträda vid verkställighet av ett beslut om Om den som skall överlämnas är på fri fot, får han eller hon omhändertas och tas i förvar av polismyndigheten under högst , om detta bedöms vara nödvändigt för att överlämnandet skall kunna genomföras. Är den som skall överlämnas frihetsberövad och sker inte verkställigheten inom den bestämda tiden, skall han eller hon försättas på Detsamma gäller om arresteringsordern återkallas. Rätten skall på anmälan av åklagaren upphäva ett beslut om överlämnande om den som skall överlämnas inte hämtas och detta inte beror på att den eftersökte håller sig undan. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Enligt promemorians förslag skall dock rätten pröva alla frågor om tidpunkten för verkställighet av ett beslut. Vidare finns det i promemorian inte något förslag om att ett beslut om överlämnande skall Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. Riksåklagaren har dock föreslagit att tiodagarsfristen skall vara lagstadgad och inte bestämmas av rätten samt att åklagaren själv skall kunna bestämma om att senarelägga verkställighet när det är fråga om transporttekniska och liknande hinder. Riksåklagaren har också föreslagit att en i pågående lagföring eller straffverkställighet skall utgöra ett absolut tillfälligt hinder för verkställighet och att det tillsammans med hinder på grund av ett allvarligt humanitärt skäl bör regleras tillsammans med frågor om hinder har påpekat bl.a. att man i regleringen bör skilja mellan omhändertagande och förvar. Skälen för regeringens förslag Rambeslutet innehåller bestämmelser om beslutsförfarandet vid verkställighet av ett överlämnande (artiklarna 23 och 24). Enligt artikel 23.1 skall den eftersökte överlämnas , som de berörda myndigheterna kommer överens om. Denna tidpunkt skall normalt infalla efter det slutliga beslutet om att verkställa en arresteringsorder (artikel 23.2). Om det tillstöter omständligheter som ligger utanför såväl den utfärdande som den verkställande rättsliga myndighetens kontroll, skall dessa myndigheter komma överens om en ny tidpunkt för överlämnande. Överlämnande skall i så fall ske från den nya tidpunkten. Om det föreligger allvarliga humanitära skäl, till exempel om det finns anledning att anta att verkställigheten skulle innebära en fara för den eftersöktes liv eller hälsa, får verkställigheten tillfälligt skjutas upp. I sådant fall skall den verkställande rättsliga myndigheten upplysa den utfärdande rättsliga myndigheten om detta och myndigheterna skall komma överens om en ny tidpunkt. Överlämnande skall ske från den nya tidpunkten (artikel 23.4). Om den eftersökte inte har avhämtats inom de tidsfrister som anges i artikeln, skall han eller hon försättas på fri fot (artikel 23.5). Den verkställande rättsliga myndigheten får också skjuta upp överlämnandet om den som skall överlämnas skall åtalas i den verkställande medlemsstaten eller om han eller hon i den staten skall avtjäna ett straff som har dömts ut för en annan gärning än den för vilken en arresteringsorder har dömts ut (artikel 24.1). I stället för att skjuta upp överlämnandet får den verkställande rättsliga myndigheten besluta att tillfälligt överlämna den eftersökte (artikel 24.2). Enligt artikel 30 skall den verkställande medlemsstaten stå för alla kostnader som uppkommer på den statens territorium för att verkställa en arresteringsorder. Den utfärdande medlemsstaten skall stå för övriga kostnader. Vid utlämning skall enligt 20 § utlämningslagen utsättas , inte överstigande en månad, inom vilken den begärande staten skall avhämta den som skall utlämnas. Om det finns synnerliga skäl får tidsfristen dock överstiga en månad. Vid utlämning enligt det s.k. förenklade utlämningsförfarandet skall ett beslut normalt verkställas . Om det på grund av oförutsedda omständigheter inte kan verkställas , skall den ansökande staten underrättas om detta och ny dag för verkställighet bestämmas. Om inte beslutet har verkställts från den nya tidpunkten skall den som skall utlämnas försättas på fri fot (34 §). Bestämmelser om nöjdförklaring avseende brottmålsdomar finns i 3-8 §§ lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Nöjdförklaring får lämnas först efter det att domen avkunnandes eller delgavs honom och med det förfarande och enligt de förutsättningar som anges i 47 §§. En förutsättning är att den dömde har fått tillgång till domen eller ett bevis om målets utgång. En nöjdförklaring får enligt 8 § Har den dömde överklagat domen skall överklagandet anses vara förfallet genom nöjdförklaringen. En lagstadgad tidsfrist för verkställighet Regeringen anser i likhet med Riksåklagaren att det direkt av den nya lagen bör framgå att verkställighet av ett beslut om överlämnande normalt skall ske från det att beslutet vann laga kraft, i stället för att rätten skall besluta om detta. är den tidsfrist som föreskrivs i rambeslutet och är en väl avvägd tidsrymd för att den utfärdande myndigheten skall hinna vidta nödvändiga åtgärder för att den som skall överlämnas hämtas. Det torde i allmänhet vara lämpligt att åklagaren inför rättens beslut kontaktar den utfärdande rättsliga myndigheten för att försäkra sig om att verkställighet, om framställ- ningen bifalls, kan ske inom den lagstadgade tidsfristen. Det är givetvis också viktigt att den utfärdande myndigheten omgående underrättas om överlämnandebeslutet (artikel 22). Uppskjutande av verkställigheten och villkorat överlämnande För det fallet att den som skall överlämnas i är föremål för lagföring eller straffverkställighet, men för en annan gärning än den som beslutet om överlämnande avser, föreslås i promemorian att rätten skall kunna välja mellan två alternativ. Enligt det ena alternativet bestämmer rätten att verkställigheten av beslutet om överlämnande skall ske senare än enligt tiodagarsregeln. Rätten kan i sådant fall sägas skjuta upp verkställigheten, t.ex. genom att förordna att överlämnande skall ske så snart den som skall överlämnas har verkställt en viss påföljd i . Enligt det andra alternativet beslutar rätten att den som skall överlämnas "tillfälligt överlämnas" till den utfärdande medlemsstaten på villkor som fastställs i samförstånd med den utfärdande myndigheten. Riksåklagaren anser att en pågående lagföring eller straffverkställighet i likhet med vad som gäller enligt utlämningslagarna bör utgöra ett absolut tillfälligt hinder för verkställighet. Regeringen delar inte detta synsätt. En sådan bestämmelse skulle kunna innebära att inte kan bistå andra EU-stater med överlämnande i situationer där den andra staten har ett mycket starkt och legitimt intresse av att få en eftersökt person överlämnad från . Regeringen ställer sig därför bakom promemorieförslaget att rätten får avgöra i varje enskilt fall om verkställigheten av ett överlämnandebeslut skall skjutas upp eller inte. Även det andra alternativet (artikel 24.2) bör kunna utnyttjas. För att innebörden av förslaget i denna del skall komma fram tydligare bör man dock inte i lagtexten använda uttrycket "tillfälligt överlämnande", utan ange att ett överlämnande sker på sådana villkor om återförande som fastställts i en överenskommelse mellan åklagaren och den utfärdande rättsliga myndigheten (villkorat överlämnande). I ett sådant beslut bör om möjligt anges en tidsrymd inom vilken den som överlämnas skall återföras till . Eftersom pågående lagföring eller straff- verkställighet för en annan gärning än den som omfattas av arresterings- orden enligt rambeslutet inte skall påverka frågan om överlämnande utan endast verkställigheten av ett beslut om överlämnande, bör bestäm- Prop. 2003/04:7 melserna tas upp i anslutning till övriga verkställighetsbestämmelser. Undantagsvis kan det redan i samband med rättens beslut stå klart att beslutet om överlämnande inte kommer att kunna verkställas inom den lagstadgade fristen. I sådant fall bör rätten under vissa förhållanden kunna bestämma att verkställigheten skall ske än den i lagen angivna. Utöver de ovan beskriva fallen, där den som skall överlämnas verkställer straff eller skall lagföras i , bör tidsfristen kunna utsträckas om det finns starka humanitära skäl för det. Det bör också, i en sådan situation, vara möjligt för rätten att besluta om villkorat överlämnande. Exempel på vad som skulle kunna vara sådana skäl är att den som skall överlämnas är svårt sjuk och att verkställighet av överlämnandebeslutet riskerar att äventyra personens liv eller hälsa. Om den som begärs överlämnad är är i allmänhet den efter- söktes ålder skäl för att skjuta upp överlämnandet. Även beträffande den som uppnått ålder, men som ännu inte har avslutat sin gymnasieutbildning, bör det kunna bli aktuellt att skjuta upp verkställigheten av beslutet till dess att utbildningen har avslutats. Beslut av åklagaren att skjuta upp verkställigheten Verkställigheten bör även kunna skjutas upp om det efter rättens beslut tillstöter omständigheter som hindrar att överlämnande sker inom den lagstadgade fristen, eller den frist som rätten har bestämt, och dessa omständigheter ligger utanför såväl den utfärdande som den verkställande rättsliga myndighetens kontroll. Exempel på sådana hinder bör kunna vara omständigheter som t.ex. omfattande strejk eller svåra störningar i kommunikationerna. Om ett sådant hinder undantagsvis uppkommer kan det antas att hindret i allmänhet är av kortvarigt slag. Det kan då framstå som en onödig omgång att rätten kopplas in i verkställighetsfrågan. Åklagaren bör därför ges möjlighet att i ett sådant fall, efter samråd med den utfärdande myndigheten, besluta om en ny tidpunkt för verkställighet av överlämnandebeslutet. Detsamma bör gälla om starka humanitära skäl inträffar först sedan rätten har skiljt sig från ärendet. Omprövning av ett tvångsmedelsbeslut Om den som skall överlämnas är frihetsberövad, eller om något annat personellt tvångsmedel har meddelats, bör tvångsmedelsfrågan under- ställas rättens prövning om verkställigheten av överlämnandebeslutet drar ut mer än endast kortvarigt. Enligt regeringens uppfattning är från senaste beslut i tvångsmedelsfrågan en lämplig tidsgräns för den tidsrymd inom vilken den som skall överlämnas bör ha rätt att få tvångsmedelsfrågan omprövad av tingsrätten. Det bör anmärkas att verkställighet av överlämnandebeslutet kommer att kunna ske utan hinder av att ett tvångsmedelsbeslut har överklagats. Innan beslutet om överlämnande har vunnit laga kraft bör den som skall överlämnas kunna påskynda verkställigheten genom att nöjdförklara sig. I fråga om nöjdförklaring bör bestämmelser i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. tillämpas. En hänvisning till dessa bestämmelser bör tas in i lagen. Det praktiska genomförandet av verkställigheten och frågor om förvar m.m. I likhet med vad som gäller vid utlämning bör det praktiska genomförandet av verkställigheten handhas av polismyndigheten. Det bör ankomma på åklagaren att hålla polismyndigheten underrättad om när beslutet kan verkställas. Någon bestämmelse om det behövs inte i lagen. Det bör dock framgå av lagen att den som skall överlämnas skall hämtas av den utfärdande medlemsstaten, om det inte i ett enskilt fall träffas en överenskommelse om något annat. Om den som skall överlämnas undantagsvis befinner sig på fri fot bör polismyndigheten kunna omhänderta den som skall överlämnas. sådan möjlighet finns vid verkställighet av ett utlämningsbeslut (se bl.a. 20 § utlämningslagen). Det har där i praktiken ibland visat sig vara svårt att hinna verkställa ett utlämningsbeslut inom , vilket enligt utlämningslagen är den nu gällande fristen för omhändertagande av en person som skall utlämnas och som är på fri fot. Inom fristen måste den begärande statens myndigheter underrättas om att den som skall utlämnas har omhändertagits och att personen kan Vidare måste, inom samma tidsfrist, den begärande statens myndigheter hämta den som skall utlämnas. Genom en utökning av tiden , som också har godtagits av remissinstanserna, torde verkställighet i flertalet fall kunna genomföras inom fristen. Enligt nuvarande bestämmelser kan den som har omhändertagits av polisen även tas i förvar (se 17 § polislagen (1984:387)). översyn av polislagens förvarsbestämmelser påpekades att det i samband med ändringar i författningar som innehåller bestämmelser om rätt för polisen att i olika situationer verkställa beslut om omhändertagande borde övervägas om det där finns särskilt behov av förvarstagande (prop. 1996/97:175 s. 36). Enligt regeringens uppfattning är omhändertagande i samband med överlämnande och utlämning situationer där det kan finnas behov av att ta den som skall verkställas i förvar. bestämmelse om det bör därför tas in i den nya lagen. ändringar bör göras i utlämningslagen, nordiska utlämningslagen, lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt och lagen (2002:329) om Följderna av att avhämtande inte sker i tid Om den som skall överlämnas inte har avhämtats inom den maximala fristen för verkställighet skall han eller hon enligt artikel 23.5 i rambeslutet försättas på fri fot. Enligt den föreslagna regleringen lämnas flera möjligheter för myndigheterna att vid olika typer av hinder avtala om en ny tidpunkt för verkställighet. Om den utfärdande myndigheten i Prop. 2003/04:7 ett sällsynt fall trots detta inte avhämtar den som skall överlämnas inom de frister som har bestämts skall den som skall överlämnas försättas på fri fot. En bestämmelse om detta bör därför tas in i lagen. Den som skall överlämnas måste givetvis försättas på fri fot om arresteringsordern återkallas. Bestämmelsen bör därför omfatta även den situationen. Regeringen anser att det dessutom bör införas en bestämmelse om att ett överlämnandebeslut kan upphävas om den utfärdande myndigheten inte avhämtar den som skall överlämnas. En motsatt ordning leder till rättsosäkerhet för den som enligt rättens beslut skall överlämnas, men där beslutet på grund av den utfärdande medlemsstatens beteende inte verkställs. Det är då inte rimligt att personen har ett beslut om överlämnande hängande över sig. Ett överlämnandebeslut bör dock inte förklaras förfallet om orsaken till att avhämtande inte sker är att den som skall överlämnas håller sig undan verkställighet. Ett beslut om att ett tidigare överlämnandebeslut skall anses vara förfallet bör efter anmälan från åklagaren meddelas av den domstol som har meddelat beslutet om överlämnande. Ett sådant beslut bör enligt regeringen också fattas om den utfärdande myndigheten återkallar en arresteringsorder efter det att rätten har beslutat om överlämnande. 9Den eftersöktes rättigheter efter överlämnandet Regeringens bedömning: Nuvarande bestämmelser om bistånd till enskilda utomlands ger tillräckligt skydd för den som har överlämnats från . Skälen för regeringens bedömning Rambeslutet innehåller endast ett fåtal bestämmelser som rör det rättsliga förfarandet i den utfärdande medlemsstaten efter överlämnandet. det avseendet liknar det utlämningslagen och dess bakomliggande Specialitetsprincipen (se avsnitt 12.1) anger ramen för de rättsliga förfaranden som i den andra staten får vidtas mot den som har Den andra medlemsstaten får inte åtala eller bestraffa den som har överlämnats i vidare utsträckning än vad som följer av Huvudregeln är här att åtal eller bestraffning inte får ske för andra gärningar än de som beslutet om överlämnande avser eller som omfattas av ett senare lämnat medgivande från den verkställande medlemsstaten (artikel 27). Den som har överlämnats får inte heller, som regel, överlämnas eller utlämnas vidare utan den verkställande medlemsstatens medgivande (artikel 28). De avslagsgrunder som finns i rambeslutet ger den verkställande myndigheten möjlighet att pröva de grundläggande förutsättningarna för att den eftersökte skall kunna lagföras i den utfärdande medlemsstaten. Dessa förutsättningar regleras främst i artiklarna 3 och 4. får t.ex. inte beviljas om den eftersökte redan är dömd för gärningen Prop. (artikel 3.2). Denna bestämmelse återspeglas i 2 kap. 5 § 3 i den föreslagna nya lagen. Den verkställande myndigheten har även i andra avseenden inflytande över det rättsliga förfarandet i den utfärdande Enligt artikel 5.1 kan den verkställande myndigheten ställa som krav för överlämnande att den som dömts i sin utevaro, utan att ha varit kallad till förhandlingen, ges rätt till en ny prövning i den utfärdande medlemsstaten, se 3 kap. 1 § i den föreslagna nya lagen. Utlämningslagen har en liknande reglering av det rättsliga förfarandet i den stat som begär utlämning. I , som tillträtts av alla EU-medlemsstater, finns de grundläggande krav som kan ställas på ett rättslig förfarande, dvs. rätten till en rättvis rättegång. i ett ärende om överlämnande har behandlats i avsnitt 7.1. konventionen har var och en som blivit anklagad för brott bl.a. rätt att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar (artikel 6.3 (b)) och att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv utsett eller att, när han saknar tillräckliga medel för att betala ett rättegångsbiträde, erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar (artikel 6.3 (c)). Konventionen ger en långtgående rätt att, vid behov, få kostnadsfritt offentligt försvar. följer att en sådan rätt i princip föreligger bl.a. om det rör sig om en besvärlig rättsfråga eller om personen riskerar ett strängt straff (se , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2:a uppl. s. 242 ff.). Därtill har i praxis krävts att rätten till försvarare är sådan att försvararen kan lämna ett reellt bistånd rätten får inte endast vara formell. Det kan nämnas att det inom EU pågår ett arbete med att ytterligare precisera reglerna i om rätten till en rättvis Kommissionen har som ett första steg inlett ett arbete för att på vissa områden skapa miniminormer gemensamma för hela EU (KOM (2003) 75 slutlig). Dessa områden är möjligheten att få rättsligt biträde både före och efter en rättegång tillgången till tolkning och översättning, information till misstänkta och tilltalade om deras rättigheter, garantier för att i synnerhet misstänkta och tilltalade från utsatta grupper har ett ordentligt skydd samt hjälp via konsulat till Enligt lagen (2003:491) om konsulärt ekonomisk bistånd (prop. 2002/03:69, bet. 2002/03:JuU16, rskr. 2002/03:209) kan sådant bistånd lämnas till enskilda utomlands som har råkat i nöd eller annan svårighet i utlandet och därför behöver ekonomisk hjälp. huvudregel bara till svenska medborgare och flyktingar, men lagen vissa undantag från den regeln (35 §§). sättning för bistånd är att behovet inte kan tillgodoses på annat sätt och att det är skäligt att bistånd lämnas (6 §). Den som har berövats friheten genom beslut av domstol eller annan myndighet i utlandet kan få konsulärt ekonomiskt bistånd för kostnader som avser utredning, bevisning, juridiskt biträde och tolk under förundersökning, rättegång eller annat förfarande, om den frihetsberövade av särskild anledning har behov av sådant bistånd. Bistånd får även lämnas till den som inte är berövad friheten, om förfarandet med sannolikhet kan leda till och det finns särskilda skäl för det (7 §). bestämmelsens förarbeten skall frågan, om det i nu nämnda fall finns Prop. 2003/04:7 behov av bistånd, bedömas med beaktande av samtliga omständigheter hänförliga till förfarandet, det eventuellt tillgängliga rättsskyddet i vistelselandet, den sannolika påföljden eller motsvarande och sökandens personliga förhållanden. Som exempel på omständigheter av betydelse i ett fall som gäller misstanke om brott anges, om det finns anledning att förvänta en mycket allvarlig påföljd, om den eftersökte är minderårig eller psykiskt sjuk och om den eftersökte inte har rätt till offentlig försvarare enligt landets lag eller om denna rätt finns, men det rättsskydd som erbjuds är sådant att det inte kan godtas (a. prop. s. 53). Rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619) i en rättslig angelägen- het kan omfatta t.ex. kostnader för ett rättshjälpsbiträde i , dvs. normalt en advokat eller en biträdande jurist vid en advokatbyrå. Skall den rättsliga angelägenheten behandlas utomlands, krävs dessutom att det finns särskilda skäl (11 § 5). Rätten till rättshjälpsbiträde förutsätter dock att behovet inte kan tillgodoses på annat sätt, t.ex. genom att den eftersökta personen får en kompetent försvarare enligt det andra landets regler eller på annat sätt, t.ex. enligt den svenska lagen om konsulärt ekonomiskt bistånd. Något behov av rättshjälp i för en angelägenhet utomlands som avser överlämnande torde därför i de allra flesta fall inte finnas. Sammanfattningsvis konstaterar regeringen följande. Samtliga EU- medlemsstater har tillträtt . Dessa stater är således skyldiga att iaktta konventionens bestämmelser om bl.a. rätt till kostnadsfritt offentligt försvar. Om det, i ett särskilt fall, skulle inträffa att en medlemsstat inte erbjuder det rättsskydd som konventionen föreskriver, kan konsulärt ekonomisk bistånd lämnas. Enligt regeringens bedömning innebär detta att den som har överlämnats från tillförsäkras en försvarare i den andra medlemsstaten, i sista hand genom den svenska lagen om konsulärt ekonomiskt bistånd. Någon ändring av dessa bestämmelser bedöms inte vara nödvändig. Det finns dock, enligt regeringen, anledning att följa upp och utvärdera på vilket sätt personer som har överlämnats från eller som riskerar att bli föremål för en begäran om överlämnande får sitt behov av försvarare tillgodosett samt om det bör vidtas åtgärder för att på annat sätt förstärka den eftersöktes rättigheter eller möjligheten att få rättshjälp.