prop · GR0335 · 2003-11-26 00:00:00 — Varje part skall därutöver vidta lämpliga åtgärder för att erbjuda migranter tillräckligt skydd mot våld som de kan utsättas för, antingen av enskilda personer eller grupper, därför att de är utsatta för sådant handlande som anges i artikel 6. Vidare skall varje part ge lämplig hjälp åt migranter vilkas liv eller säkerhet är i fara därför att de är utsatta för sådant handlande som anges i artikel 6. Parterna skall därvid beakta kvinnors och barns särskilda behov. Varje part förbinder sig att, utan oberättigat och oskäligt dröjsmål, underlätta och tillåta en persons återvändande som har utsatts för sådant handlande som anges i artikel 6 och som är dess medborgare eller har rätt att permanent vistas inom dess territorium vid tiden för återvändandet. Liksom när det gäller annan organiserad brottslighet är möjligheten att använda olika former av straffprocessuella tvångsmedel av väsentlig betydelse för att kunna upptäcka och utreda människosmuggling. I det följande ges en översiktlig beskrivning av de olika tvångsmedel som, beroende på straffskala, kan användas för att utreda misstanke om olika typer av allvarlig brottslighet. Hemlig teleavlyssning får enligt 27 kap. 18 § användas endast vid förundersökning angående brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden, som befordras till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet. Hemlig teleövervakning får användas om förundersökningen avser ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , 27 kap. 19 § . Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram. Hemlig kameraövervakning får, enligt lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning, användas vid förundersökning angående brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Hemlig kameraövervakning innebär att fjärrstyrda TV-kameror, andra optisk- elektroniska instrument eller därmed jämförbara utrustningar används för optisk personövervakning vid förundersökning i brottmål, utan att upplysning om övervakningen lämnas. Frågor om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning prövas av rätten på ansökan av åklagaren. För att domstolen skall bevilja tillstånd måste någon vara skäligen misstänkt för brottet och åtgärden skall vara av synnerlig vikt för utredningen. När det gäller tvångsmedel måste skälen för åtgärden uppväga det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Vidare föreskrivs i 47 § telelagen (1993:597) att den som bedriver televerksamhet och därvid har fått del av eller tillgång till uppgift som angår ett särskilt telemeddelande på begäran skall lämna uppgifter som angår misstanke om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan myndighet som skall ingripa mot brott, om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . I dessa fall krävs inte att någon är skäligen misstänkt för brott. Enligt 24 kap. 1 § får den som är på sannolika skäl misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver, häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållanden eller någon annan omständighet finns risk för att han avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning eller fortsätter sin brottsliga verksamhet. Om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse skall häktning ske, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Häktning får dock endast ske om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. I syfte att öka rättssäkerheten i ärenden om hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning har regeringen i proposition till 2002/03:74 Hemliga tvångsmedel offentliga ombud och en mer Prop. 2003/04:35 ändamålsenlig reglering) bl.a. föreslagit att det införs ett system med offentliga ombud som skall ha till uppgift att bevaka enskildas integritetsintressen. Vidare har i propositionen föreslagits att hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning skall få användas även i fall då minimistraffet inte uppgår till fängelse , om det enskilda brottets straffvärde kan antas överstiga fängelse. Hemlig teleövervakning skall få användas vid misstanke om försök, förberedelse och stämpling till brott för vilka det är föreskrivet fängelse . 5.8Internationell rättslig hjälp i brottmål Svenska bestämmelser om ömsesidig rättslig hjälp fanns tidigare i en mängd olika författningar. trädde emellertid en ny lag i kraft, lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Lagen omfattar rättslig hjälp när det gäller bl.a. förhör i samband med förundersökning i brottmål, bevisupptagning vid domstol, telefonförhör, förhör genom videokonferens, husrannsakan, beslag och kvarstad, hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning. Syftet med den nya lagen, som är utformad med beaktande av flera internationella instrument, bl.a. , är att det internationella straffrättsliga samarbetet skall effektiviseras. En svensk åklagare kan under pågående förundersökning i angående t.ex. människosmuggling eller människohandel för sexuella ändamål genom en framställning till myndigheterna i en annan stat begära att få hålla förhör med målsägande och vittnen utomlands för att på så sätt inhämta bevismaterial inför en kommande rättegång i . Detta kan t.ex. vara aktuellt när personer som utsatts för brott i har avvisats från landet på den grunden att de inte hade tillräckliga medel för sin vistelse och hemresa. 5.9 Utlämning för brott Bestämmelser om utlämning finns i lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen). Denna lag gäller dock inte i förhållande till de övriga nordiska länderna. Gentemot dessa gäller i stället lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (den nordiska utlämningslagen). Utlämning till en utomnordisk stat får endast beviljas om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse Utlämning till medlemsstat i EU får dock beviljas om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse eller mer. har ratificerat om utlämning, som bl.a. innebär att även svenska medborgare under vissa förutsättningar skall kunna utlämnas till en annan medlemsstat. kan sålunda utlämnas för lagföring om han eller hon vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande EU-staten, eller om den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket Prop. 2003/04:35 det enligt svensk lag är föreskrivet fängelse . gärningen i sin helhet begåtts i , får utlämning beviljas endast om gärningen innefattar medverkan till ett brott som begåtts utom riket eller om utlämning beviljas även för gärning som begåtts utom riket. För utlämning enligt den nordiska utlämningslagen krävs som huvudregel endast att gärningen är belagd med straff i den ansökande staten. Förutsättningarna för att kunna utlämna en svensk medborgare till en annan nordisk stat motsvarar de som gäller för att kunna utlämna svenska medborgare till andra EU-stater. Enligt rådets rambeslut om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, , s. 1) skall i princip all utlämning mellan medlemsstaterna ersättas av ett nytt förfarande. har åtagit sig att genomföra rambeslutets bestämmelser (prop. 2001/02:118, bet. 2001/02:JuU29, rskr. 2001/02:256). Det nya förfarandet motsvarar i stora delar vad som gäller vid utlämning, men är snabbare och mindre formellt än dagens utlämningsförfaranden. Regeringen överlämnade en proposition till (prop. 2003/04:7) med förslag till den lagstiftning som krävs för att genomföra rambeslutet. 6 Utlänningslagens straffbestämmelser ändras Det har under det senaste årtiondet blivit allt vanligare att utlänningar för att ta sig till betalar stora summor till människosmugglare för att sedan söka asyl eller uppehållstillstånd på annan grund. I vissa fall ger man sig inte alls till känna för myndigheterna. Människosmuggling och annan hjälp till kringgående av utlänningslagen innebär att den reglerade invandringen inte kan upprätthållas och att enskilda människors liv, hälsa och ekonomi äventyras. Det är av stor vikt att de som i organiserad verksamhet med syfte att på olaglig väg hjälpa utlänningar att ta sig in i riskerar kännbara påföljder. Straffen för dem som organiserar människosmuggling och hjälp till annat kringgående av utlänningslagstiftningen bör därför skärpas. Detta ligger också i linje med innehållet i rådsdirektivet, rambeslutet och FN:s protokoll mot människosmuggling samt den kamp som förs inom EU mot människosmuggling och annan olaglig invandring. Regeringens bedömning: En definition av vad som avses med och Schengenstat bör inte införas i utlänningslagen. Kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att det införs en ny paragraf i utlänningslagen som anger vad som avses med och Schengenstat. Remissinstanserna: Förslaget har inte kommenterats av remiss- Prop. 2003/04:35 instanserna. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen bedömer att det inte i detta lagstiftningsarbete är nödvändigt att införa en definition av begreppen och Schengenstat i utlänningslagen. Däremot kan frågan komma att aktualiseras i en kommande allmän översyn av utlänningslagen. Regeringens förslag: Olovlig vistelse skall vara straffbar även när gärningen begås av oaktsamhet. I ringa fall skall åtal för brott inte väckas annat än om det är motiverat från allmän synpunkt. skall inte ingå i straffskalan. Kommitténs förslag: Överensstämmer till viss del med regeringens Kommittén har dock föreslagit att fängelse skall införas i straffskalan. Remissinstansterna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. anser att det är bra att det i lagtexten klargörs att straffbestämmelsen även omfattar fall av anför vidare att otydligheten i denna del har medfört att åklagarmyndigheter, säkerligen helt korrekt, lagt ner åtal efter anmälan från då något uppsåt från utlänningens sida inte kunnat styrkas. anser att brottet bör förutsätta uppsåt och att det bör erinras om att även åtalsunderlåtelse är en form av anför att det måhända också bör lämnas en redogörelse för 10 kap. 1 § första styckets överensstämmelse med Riksåklagaren påpekar att den föreslagna nya åtalsprövningen innehåller två öppna rekvisit som kan förutsättas bli svåra att tillämpa för åklagarna. Detta gäller dels vad som avses med ringa fall, dels i vilka fall åtal kan anses vara motiverat från allmän föreslår att mot bakgrund av barns särskilt utsatta situation som flyktingar skall minderåriga undantas när det gäller brott för olovlig vistelse. Skälen för regeringens förslag: En utlänning som uppehåller sig i utan föreskrivet tillstånd och utan att inom föreskriven tid ha ansökt om sådant tillstånd kan enligt 10 kap. 1 § första stycket UtlL dömas till böter. En grundläggande princip för svensk migrationspolitik är att den som reser in och vistas i skall ha utverkat ett tillstånd att vistas här Det är normalt inte försvarligt att en utlänning hävdar att han eller hon inte känner till principen och därmed undgår straffansvar. Den som vistas här utan tillstånd och utan att ha sökt tillstånd kan avvisas eller utvisas. Av främst processekonomiska skäl finns det därför sällan behov av att straffa den som ändå skall avvisas eller utvisas. Förhållandet är något annorlunda om utlänningen exempelvis har en principiell rätt till uppehållstillstånd såsom make, maka eller sambo till någon som är bosatt här eller har ett tidsbegränsat uppehållstillstånd vars giltighetstid löpt ut. Det finns ett samhällsintresse av att utlänningar inte vistas i landet utan att söka uppehållstillstånd. Det kan då också finnas behov av att kunna straffa den som inte söker uppehållstillstånd. Kommittén föreslår att, för att straffet för olovlig vistelse skall stå i proportion till vad den som hjälper utlänningen att olovligen vistas här riskerar enligt kommitténs förslag bör, utöver böter, fängelse införas i straffskalan. Givetvis är olovlig vistelse något som bör motverkas. Även om också regeringen ser allvarligt på att utlänningslagens regler kringgås finns inget behov av att döma de som vistas här utan tillstånd eller utan att ha ansökt om tillstånd till fängelse, eftersom de kan avvisas eller utvisas enligt 4 kap. utlänningslagen. Regeringen delar av den anledningen inte kommitténs förslag att, utöver böter, även fängelse skall införas i straffskalan. Däremot anser regeringen att det finns ett behov av att det straffbara området utvidgas till att även omfatta gärningar som begås av oaktsamhet. De straffbestämmelser som återfinns i 10 kap. 1 och 2 §§ UtlL ansågs vid sin tillkomst och även vid tillkomsten av utlänningslag tillämpliga även vid gärningar som begås av oaktsamhet. I proposition om ändringar i m.m. (prop. 1993/94:130 s. 20 f.) behandlas frågan om det subjektiva rekvisitet inom specialstraffrätten, dvs. vilket krav på uppsåt eller oaktsamhet som skall uppställas vid olika brott. I propositionen anges att vad som inom specialstraffrätten krävs på den subjektiva sidan för att brott skall föreligga är oklart. I modernare specialstraffrättsliga författningar klargörs i regel direkt i lagtexten vilket subjektivt rekvisit som gäller men i äldre bestämmelser är frågan ofta oreglerad (s. 22). Genom en ändring av 1 kap. 2 § utvidgades kravet på uppsåt som tidigare endast gällde för brott enligt till att även omfatta straffbestämmelser på specialstraffrättens område. I specialmotiveringen till denna brottsbalks- bestämmelse anges att ändringen innebär att allmänna reglering av det subjektiva rekvisitet blir tillämpligt också på specialstraffrättens område och att det alltså ställs upp en presumtion även när det gäller straffbestämmelser utanför för att uppsåt skall fordras för att straffrättsligt ansvar skall utkrävas. Om även oaktsamhet skall vara straffbart måste detta uttryckligen anges i lagtexten (s. 66). Flera av de straffbestämmelser som återfinns i 10 kap. 1 och 2 §§ UtlL har funnits med sedan 1945 års utlänningslag i huvudsak i oförändrat skick. De har utan någon närmare kommentar förts över först till utlänningslag och därefter till 1980 och lagar. Eftersom straffbestämmelsen i 10 kap. 1 § UtlL därmed i princip i oförändrad lydelse förts över från de tidigare utlänningslagarna till nu gällande utlänningslag föreslår regeringen i detta lagstiftningsarbete att bestämmelsen i 10 kap. 1 § UtlL ändras på så sätt att det av lagtexten framgår att gärningen är straffbar även när den begås av oaktsamhet. Detta förslag om utvidgning av det straffbara området finns även i lagrådsremissen om ny instans- och processordning i utlänningsärenden av . Regeringen delar därmed inte uppfattning att det för straffansvar endast bör förutsättas uppsåt. I slutbetänkandet Ökad rättssäkerhet i asylärenden (SOU 1999:16) föreslog Kommittén om ny instans- och processordning i utlänningsärenden (NIPU) att det i paragrafen skulle införas en möjlighet att i ringa fall inte väcka åtal, om det inte är motiverat från allmän synpunkt. Även detta förslag fanns med i lagrådsremissen om ny instans- och processordning i utlänningsärenden. Riksåklagaren har pekat på att rekvisiten för åtalsprövningen enligt förslaget kan förutsättas bli svåra att tillämpa för åklagarna. För att klargöra detta kan som exempel på ringa fall nämnas fall då en utlänning ger in en ansökan men att detta dröjer någon vecka efter det att tidigare gällande tillstånds giltighetstid har löpt ut eller om utlänningen vistas här utan tillstånd. Det bör också finnas möjlighet att inte väcka åtal såvida det inte är påkallat från allmän synpunkt, t.ex. i vissa situationer då utlänningen ändå skall avvisas eller utvisas. Som rekvisit för att brott mot 10 kap. 1 § första stycket 1 skall ha begåtts anges att utlänningen uppehåller sig här bl.a. utan att inom föreskriven tid ha ansökt om sådant tillstånd. Som skäl för att införa detta rekvisit angavs i proposition 1981/82:146 s. 72 att 95 § i då gällande utlänningslag ansågs oklart formulerad. Enligt 95 § kunde en utlänning dömas till böter om han uppehöll sig i utan föreskrivet tillstånd och underlät att söka ett sådant tillstånd. Det hade gjorts gällande att den som efter det att åtal hade väckts hade gett in en ansökan om uppehållstillstånd inte längre kunde åtalas eller straffas. I propositionen angavs att bestämmelsen i dess ursprungliga utformning utlänningslag gav klart vid handen, att straffbarhet inträdde om tillstånd inte hade sökts inom föreskrivna frister. Vidare angavs i propositionen att de ändringar som hade skett vid senare tillfällen endast hade syftat till språklig förnyelse men inte till någon ändring i sak. Genom propositionen förtydligades därför bestämmelsen och man tillade att uppehållstillstånd skall ha sökts inom föreskriven tid. utlänningslag löd den aktuella bestämmelsen Har utlänning ej inom föreskriven tid som i 7 § sägs sökt uppehållstillstånd, där sådant fordras, eller har utlänning, som förut erhållit uppehållstillstånd, ej inom tiden för tillståndet sökt erforderlig förlängning därav, straffes med dagsböter. Till skillnad mot uppställdes inget generellt krav i tidigare utlänningslagar att utlänningen skulle ha utverkat uppehållstillstånd före inresan i . Kravet att utlänningar skall ha uppehållstillståndet ordnat före inresan i trädde i kraft . Detta innebär att den som vill ha uppehållstillstånd inte först kan resa till och under vistelsen här söka uppehållstillstånd. Har utlänningen rest hit måste han eller hon i princip åter lämna innan uppehållstillstånd söks. Håller utlänningen sig kvar i landet kan han eller hon avvisas enligt 4 kap. 1 § första stycket 2. Från denna huvudregel görs dock undantag, vilka framgår av 2 kap. 5 § UtlL. Någon tid inom vilken utlänningen skall ha sökt uppehållstillstånd, visering eller förlängning av en visering eller ett uppehållstillstånd finns inte föreskriven i utlänningslagen eller utlänningsförordningen. Rekvisitet inom föreskriven tid i 10 kap. 1 § första stycket 1 bör tas bort. Ett förslag med denna innebörd läggs därför fram. föreslår mot bakgrund av barns särskilt utsatta Prop. 2003/04:35 situation som flyktingar, att minderåriga bör undantas när det gäller brott för olovlig vistelse enligt utlänningslagen. När det gäller barn vill regeringen särskilt peka på den s.k. portalparagrafen i 1 kap. 1 § UtlL där det anges att i fall som rör ett barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets hälsa och utveckling samt barnets bästa i övrigt kräver. Vidare föreskrivs i 1 kap. 6 § att ingen får dömas till påföljd innan han eller hon fyllt . Det finns även vissa möjligheter att utfärda åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. . Regeringen finner mot den bakgrunden ingen anledning att införa något generellt undantag från straffansvar för minderåriga i utlänningslagstiftningen. Det kan förutsättas att även en minderårig som vistas här olovligen, eller vårdnadshavaren för barnet, kontaktar behöriga svenska myndigheter för att få ansökan om asyl eller uppehållstillstånd på annan grund prövad. Frågan om möjligheterna att med stöd av utlänningslagen straffa en utlänning och då även en flykting för olovlig vistelse behandlades av i betänkandet Ett särskilt utvisningsförfarande, verkställighet och förvar och straff och ansvar (Ds A 1981:8). Enligt artikel 31 i (flyktingkonventionen) skall ingen stat straffa en flykting för olovlig inresa eller olovlig vistelse, om flyktingen kommer direkt från ett område där han hotades av politisk förföljelse som gällde hans liv eller frihet, under förutsättning flyktingen utan dröjsmål anmäler sig hos myndigheterna och visar godtagbara skäl för sin olovliga inresa eller sitt olovliga uppehåll. anförde att eftersom en flykting enligt flyktingkonventionen är skyldig att utan dröjsmål anmäla sig hos myndigheterna i tillflyktslandet kunde kommittén inte se när tillämpningen av straffbestämmelsen i utlänningslagen kunde komma att strida mot konventionen (Ds A 1981:8 s. 156). Det fanns enligt därför inte skäl att föreslå någon ändring av dåvarande 95 § UtlL, som återfinns i 10 kap. 1 § UtlL. 1981/82:146 om ändring i utlänningslagen lades därför ingen ändring i detta hänseende fram och regeringen gör nu ingen annan bedömning. Anställning utan föreskrivet tillstånd Regeringens förslag: Det straffrättsliga ansvaret när en utlänning som arbetar eller bedriver verksamhet här utan att ha tillstånd till det utvidgas till att omfatta också situationer när gärningen begås av På motsvarande sätt utvidgas det straffrättsliga ansvaret när den som anställer en utlänning som saknar sådant tillstånd till att också omfatta gärningar som begås av oaktsamhet. Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har lämnat förslagen utan erinran. Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig särskilt över kommitténs förslag. () anför att det i kommitténs förslag till lydelse av 10 kap. 2 § UtlL används begreppet och att det i den praktiska tillämpningen har uppstått svårigheter att fastställa vad som skall anses vara en anställning. RPS föreslår att lagtexten utformas så att det inte råder något tvivel om att straffansvar inträder när en utlänning arbetar här utan erforderligt tillstånd, oavsett om ett formellt anställningsförhållande föreligger eller inte. Beträffande den av kommittén föreslagna lydelsen av 10 kap. 3 § ställer sig RPS positiv till att straffansvar även inträder vid oaktsamhet. Vidare anser man att det även i denna bestämmelse bör klargöras vad som avses med ha anställt en utlänning. i anser att straffstadgandet i den föreslagna lydelsen av 10 kap. 3 § för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet anställt en utlänning trots att utlänningen inte har föreskrivet arbetstillstånd bör arbetas om så att det uttryckligen framgår att både de som hyr ut och de som hyr sådan arbetskraft kan straffas. När det gäller bemanningsföretag bör omständigheterna regelmässigt anses vara försvårande och påföljden därför vara fängelse. Skälen för regeringens förslag: Av 1 kap. 5 § första stycket UtlL framgår att utlänningar skall ha arbetstillstånd för att arbeta i , om de inte har permanent uppehållstillstånd eller är nordiska medborgare. I andra stycket anges att regeringen får föreskriva andra undantag från kravet på arbetstillstånd. Vilka som omfattas av dessa undantag anges i 4 kap. utlänningsförordningen. Bland annat är medborgare i ett land som omfattas av (dvs. EU-medborgare och medborgare i , och ) samt undantagna från kravet på arbetstillstånd samt make, barn eller sambo till dessa medborgare. Vidare undantas vissa utlänningar som på grund av anställning utomlands arbetar som representant i för ett företag, eller som medlem av personalen på tåg eller på lastbil i yrkesmässig trafik. Ytterligare undantag görs för vissa särskilda grupper för kortare perioder, t.ex. utländska montörer eller tekniska instruktörer, vetenskapsmän som kallats hit för undervisningsverksamhet m.fl. För övriga gäller som huvudregel att ett arbetstillstånd skall ha utverkats före inresan i och att tillståndet skall finnas infört i utlänningens passhandling. Detta gäller även för de utländska säsongsarbetare som tillfälligt skall arbeta i för att t.ex. plocka frukt, grönsaker och bär åt någon odlare och där länsarbetsnämnderna efter ansökan från arbetsgivarna beslutar om hur många som skall ges arbetstillstånd för säsongsarbete.