prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — Rambeslutet uppställer inte något krav på vilken myndighet som prövar frågor om överlämnande, annat än att det skall vara fråga om en rättslig myndighet. Med rättslig myndighet avses enligt en vedertagen uppfattning i första hand åklagare eller domstol. Det är emellertid upp till varje medlemsstat att avgöra vilka myndigheter som enligt deras rättsordning är att betrakta som rättsliga myndigheter. Den som begärs överlämnad skall som regel frihetsberövas (artikel 12) och, om han eller hon inte samtycker till att överlämnas, ha rätt att höras inför den verkställande rättsliga myndigheten (artikel 14). Ingenting i rambeslutet hindrar att de uppgifter som skall fullgöras av den verkställande rättsliga myndigheten fullgörs av flera olika myndigheter. En sådan ordning kommer, enligt vad regeringen har erfarit, att tillämpas Prop. i flera andra EU-stater. Vid utlämning inom och vid samtycke till utlämning även inom EU fattar lokal åklagare eller Riksåklagaren beslut om utlämning. Det finns många praktiska fördelar med en sådan ordning. till en annan nordisk stat, där Riksåklagaren kan besluta även utan den eftersöktes samtycke, finns en stor rättslikhet mellan staterna. Erfarenheten av och förtroendet för de nordiska staternas rättsliga myndigheter är gott. Trots det beslutar regeringen, och inte åklagaren, i vissa fall om utlämning skall ske. Därtill är det nordiska utlämnings- samarbetet i grunden fakultativt. Åklagarens prövning i dessa fall har ansetts vara tillräcklig för att tillgodose den eftersöktes krav på en Vid överlämnande enligt en arresteringsorder förhåller det sig delvis Rambeslutet lämnar inte utrymme för en diskretionär prövning av om överlämnande i ett enskilt fall skall beviljas eller inte. Överlämnande skall ske om inte annat följer av rambeslutet. kommer överlämnande att begäras av myndigheter i stater vilkas rättsliga system inte är så lika vårt som är fallet inom . Beslut om överlämnande är i likhet med utlämningsbeslut ingripande och förutsätter högt ställda krav på en rättssäker prövning. tvåpartsförfarande med domstolsprövning, där ett utredande organ ställs mot den eftersökte, uppfyller det kravet. Att domstol bör pröva om överlämnande skall ske förutsattes redan i samband med antagandet av rambeslutet (se prop. 2001/02:118 s. 21). Rambeslutet utgör inte något hinder mot en ordning där åklagare, som förordat, beslutar om överlämnande i fall där den eftersökte samtycker till åtgärden. Det kan emellertid ifrågasättas om en sådan möjlighet har samma fördelar vid överlämnande som vid De redan korta tidsfristerna vid överlämnande i förening med att beslut om tvångsmedel i ett ärende om överlämnande under alla förhållanden måste prövas av domstol, talar mot att det skapas en särskild ordning för samtyckesfallen. Därtill kommer att samtyckets konsekvenser endast är att beslutet skall fattas , medan själva prövningen skall ske på samma sätt som i övriga ärenden. också visat sig vara opraktiskt att vid utlämning växla mellan det vanliga och det förenklade förfarandet i de fall där den som begärs utlämnad under utredningen byter inställning i samtyckesfrågan. Det bör därför inte införas något särskilt förfarande där åklagare beslutar om överlämnande när den eftersökte samtycker till åtgärden. anser i stället att promemorians lösning är att föredra, dvs. att det även i samtyckesfallen är tingsrätten som beslutar i fråga om överlämnande. Ett undantag från denna princip och från promemorians lösning med domstolen som enda beslutande instans bör dock göras när det gäller de fall där en arresteringsorder till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande skall beviljas. I sådana fall bör åklagare kunna avslå en begäran om överlämnande, förutsatt att beslutet meddelas innan åklagaren begärt rättens prövning av överlämnandefrågan. prövning i sak av frågan om överlämnande och ärenden av detta slag kan närmast ses som avvisningsfall. Inget hindrar den utfärdande myndigheten från att senare återkomma med en ny, fullständig, Prop. 2003/04:7 arresteringsorder. I ett fall där åklagaren på denna grund avslår en begäran om överlämnande kan rätten ha beslutat om tvångsmedel och förordnat offentlig försvarare. Den situationen kan jämföras med att en åklagare enligt 24 kap. 20 § har rätt att före åtal häva ett av domstol beslutat häktningsbeslut. Ersättning till en offentlig försvarare kan i en sådan situation beslutas med tillämpning av 31 kap. 9 § tredje stycket . Lagrådet har ifrågasatt om det krävs en domstolsprövning bl.a. i de fallen då det kan konstateras att en gärning har ägt rum innan den eftersökte fyllt (2 kap. 4 § 1 i lagförslaget) eller då ett överlämnande skulle strida mot ett villkor som har uppställts vid överlämnande eller utlämning till (2 kap. 3 § 5). Lagrådet har vidare sagt sig se påtagliga fördelar med en ordning där åklagare, i stället för domstol, beslutar i frågor om uppskov med verkställighet av ett beslut om överlämnande och där åklagaren, efter rättens beslut, inhämtar de garantier rätten funnit nödvändiga för att bevilja överlämnande (3 kap. 12 §§). Regeringen delar inte Lagrådets bedömning att åklagaren i de fall som Lagrådet tar upp i yttrandet bör kunna underlåta att gå till domstol för att få ett beslut. En sådan reglering skulle bli komplicerad t.ex. i fall där den eftersökte begärs överlämnad för flera gärningar, varav någon är sådan att den enligt Lagrådet inte kräver domstolsbeslut medan andra kräver det. Det kan också i ett sådant fall finnas bedömningar som bäst lämpar sig för en domstolsprövning. Det bör också noteras att ett beslut av åklagaren skulle kunna överklagas endast genom den allmänna möjligheten att begära överprövning hos överordnad åklagare ett förfarande som i stort sett är oreglerat medan regeringens förslag innebär att beslutet som regel kan överklagas domstolsvägen. Enligt de bestämmelser som föreslås om verkställighet av ett överlämnandebeslut (se avsnitt 8.6) är det den domstol som prövar överlämnandefrågan som också prövar frågor om tillfälliga hinder mot överlämnande, så som t.ex. att det pågår lagföring mot den eftersökte eller att den eftersökte har drabbats av plötslig och svår sjukdom som tillfälligt hindrar verkställigheten. Detta motsvarar den ordning som gäller vid utlämning, där det är regeringen som beslutar om utlämning och i anslutning till det meddelar verkställighetsföreskrifter. Om det i undantagsfall uppkommer en fråga om att tillfälligt skjuta upp verkställigheten kan dock, enligt regeringens förslag, åklagaren besluta att den som skall överlämnas får avhämtas (6 kap. 2 § i lagförslaget). Regeringen har svårt att se fördelarna med att åklagare prövar verkställighetsfrågor när de omständigheter som har betydelse för om verkställighet kan ske redan finns vid tiden för rättens beslut i överlämnandefrågan. Tvärtom innebär regeringens förslag fördelar ur rättssäkerhetssynpunkt för den som skall överlämnas. Enligt regeringens förslag har den som skall överlämnas möjlighet att få verkställig- hetsfrågor prövade vid en förhandling och att överklaga ett beslut av domstol i en verkställighetsfråga. Frågan om handläggningen skall koncentreras till vissa tingsrätter och forumfrågan Några remissinstanser har diskuterat huruvida ärenden om överlämnande bör koncentreras till vissa tingsrätter. En sådan ordning skulle i och för sig kunna motiveras av att det är fråga om ett relativt litet antal ärenden. Domstolarna tillförs med den nya lagen en helt ny ärendetyp och det kan därför finnas behov av att erfarenhet och kunskap samlas vid vissa domstolar. Detta är emellertid inte något unikt för denna typ av ärenden. Ärenden om överlämnande är inte är så särpräglade att de bör förbehållas endast vissa domstolar som är specialiserade på sådana mål. Regeringen anser därför att ärenden om överlämnande bör kunna handläggas vid samtliga tingsrätter och hovrätter. I fråga om forum bör, så som föreslogs i promemorian, de vanliga forumreglerna för brottmål i 19 kap. tillämpas. Som JO har förordat, bör det i lagen tas in en uttrycklig bestämmelse om det. Tingsrättens beslut bör, som det föreslås i promemorian, kunna överklagas till hovrätt, om inte beslutet innebär att den eftersökte skall överlämnas i enlighet med sitt samtycke. Ärendet är inte av sådant slag att överklagande till hovrätt bör kräva prövningstillstånd dit. menar att det kan finnas vissa fördelar med att ett hovrättsbeslut på vanligt sätt kan överklagas vidare till . Mot det kan anföras att tidsfristerna i rambeslutet inte utan svårighet medger prövning i mer än två instanser. Enligt regeringens bedömning bör tyngdpunkten i ett ärendes handläggning ske vid åklagarens utredning och vid tingsrättens prövning, med möjlighet till prövning i hovrätt om tingsrättens beslut överklagas. Det finns dock inte anledning att, som föreslås i promemorian, avskära möjligheten att överklaga ett hovrättsbeslut till . har genom sin befattning med utlämningsärenden erfarenhet av frågor som kan aktualiseras i ett ärende om överlämnande. Trots tidsfristerna bör därför även överklagande till tillåtas. Ett hovrätts- beslut bör således, med vissa angivna undantag, kunna överklagas även till , med tillämpning av allmänna regler om överklagande av beslut i brottmål. Prövningen i hovrätten och måste ske med skyndsamhet. Hovrätten och skall särskilt beakta fristerna i rambeslutet. Enligt dessa skall ett beslut om överlämnande, i sådant fall där det inte finns ett samtycke till överlämnande från den eftersökte, fattas från det att den eftersökte greps (artikel 17.3). Vid samtycke är motsvarande frist räknat från det att samtycket gavs. I undantagsfall får dessa frister överskridas med (artikel 17.4). Rambeslutet ger inte någon möjlighet att ytterligare överskrida fristerna (se dock artiklarna 20 och 21). Det bör påpekas att högre rätt kan pröva en överklagad fråga om överlämnande även innan överklagandefristen har löpt ut. Det kan vara lämpligt att så sker, då fristerna är knappa och den utfärdande myndigheten i allmänhet är angelägen att få ett besked i överlämnandefrågan. Det bör enligt Lagrådet övervägas att utvidga förbudet mot överklagande till att omfatta åklagaren i den fall den eftersökte har samtyckt till överlämnande. Det bör enligt Lagrådet även övervägas att avskära möjligheten till överklagande i de fall domstolen har avslagit en framställning på grund av att straffverkställigheten skall äga rum i (2 kap. 6 § i lagförslaget). Regeringen instämmer i att ett överklagandeförbud i samtyckesfallet är ändamålsenligt, eftersom beslutet om överlämnande i sådant fall vinner laga kraft . Även i straffverkställighetsfallet har ett överklagandeförbud bl.a. den fördelen att straffverkställigheten i kan inledas . I båda dessa fall torde det i undantagsfall kunna uppkomma situationer där en åklagare är förhindrad att överklaga ett beslut som han eller hon är missnöjd med. Regeringen bedömer dock att fördelarna med Lagrådets förslag överväger den olägenhet överklagandeförbudet kan innebära i dessa, troligen mycket sällsynta, fall. Regeringens förslag: Behörig åklagare tar emot en arresteringsorder och svarar för utredningen i ärendet. Riksåklagaren bestämmer vilka åklagare som är behöriga att handlägga ärenden enligt den nya lagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Riksåklagaren har förordat att det i lagen inte tas in en bestämmelse om att Riksåklagaren bestämmer vilka åklagare som är behöriga att handlägga ärenden enligt den nya lagen. Skälen för regeringens förslag Enligt artiklarna 9 och 10 i rambeslutet mottar den verkställande rättsliga myndigheten en arresteringsorder. Enligt rambeslutets bestämmelser om förfarandet efter det att den eftersökte har gripits faller en rad olika uppgifter på den verkställande rättsliga myndigheten. Rambeslutet innehåller dock inte någon uttömmande reglering av dessa uppgifter. Utöver att besluta om överlämnande (se föregående avsnitt) finns bestämmelser om bl.a. inhämtande av samtycke till överlämnande (artikel 13), inhämtande av kompletterande uppgifter (artikel 15.2), biträde åt den utfärdande rättsliga myndigheten med tillfälligt överförande och hörande av den som begärs överlämnad (artiklarna 18 och 19) och hävande av immunitet, privilegier och villkor som har uppställts vid utlämning (artiklarna 20 och 21). Enligt rambeslutet beslutar den verkställande rättsliga myndigheten också i frågor om verkställighet av ett beslut om överlämnande (artikel 23). En framställning om utlämning ges in till (14 § utlämningslagen). Innan regeringen fattar sitt beslut skall Riksåklagaren verkställa utredning i fråga om utlämning kan ske (15 §). 2003/04:7 skall bedrivas enligt vad som gäller vid förundersökning i brottmål (16 §). Under utredningen får den utredande åklagaren begära komplet- terande information från den begärande statens myndigheter (16 §). Detsamma gäller i princip enligt det s.k. förenklade utlämnings- förfarandet även om det där är Riksåklagaren som beslutar om utlämning och det förfarandet skall ske inom vissa frister som anges i lagen (2939 §§) och vid utlämning inom , där det som regel är lokal åklagare eller Riksåklagaren som beslutar i utlämningsfrågan. Regeringen anser, i enlighet med det som sägs i promemorian, att det med det tvåpartsförfarande som föreslås i föregående avsnitt är naturligt att domstolens roll begränsas till beslutsfattande i ärenden om överlämnande. Övriga åtgärder som enligt rambeslutet ankommer på den verkställande myndigheten, dvs. i huvudsak utredningsåtgärder och kontakter med myndigheter i den utfärdande medlemsstaten, motsvarar i stort sett de åtgärder som vid utlämning fullgörs av åklagare. Det finns enligt regeringen inget skäl till att i ärenden om överlämnande i detta avseende tillämpa en annan ordning. Rambeslutet förutsätter i princip att en arresteringsorder skickas direkt mellan de rättsliga myndigheterna i medlemsstaterna. Endast undantags- vis skall en arresteringsorder skickas genom medlemssstaternas centralmyndigheter. Det bör därför inte så som är fallet vid utlämning vara centralmyndigheten vid som i normalfallet tar emot en arresteringsorder. Mottagare bör i stället vara åklagare. Den utfärdande myndigheten får kunskap om vilka åklagar- myndigheter som Riksåklagaren utser genom att detta kommer att framgå av underrättelse enligt artikel 6.2 i rambeslutet. I och för sig skulle det även utan en lagbestämmelse ankomma på Riksåklagaren som högste allmänne åklagare att med stöd av förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren bestämma vilka åklagare som skall vara behöriga att ta emot och handlägga ärenden om överlämnande enligt en arresteringsorder. Med tanke på att det i den nya lagen bör finnas dels en bestämmelse om att den utfärdande myndigheten får göra en ansökan direkt hos behörig åklagare (se avsnitt 8.2), dels en därtill anknytande bestämmelse om att den åklagaren skall inleda en undersökning (se avsnitt 8.4.1), bör det i lagen också tas in en bestämmelse om att det ankommer på Riksåklagaren att meddela behörighetsbestämmelser. 8.2Översändande av en arresteringsorder Regeringens förslag: En arresteringsorder får skickas genom Schengens informationssystem (SIS) eller något annat system för eftersökning av brottsmisstänkta personer. En arresteringsorder får även skickas direkt till behörig åklagare, om det är känt var den som eftersöks befinner sig. När en arresteringsorder skickas direkt får detta ske skriftligen genom post, bud eller telefax. Den får även, efter överenskommelse i det enskilda fallet, översändas på annat sätt. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. I promemorieförslaget fanns dock ingen regel om hur en direktöversänd framställan skall befordras. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har förslagit att bestämmelsen utformas så att det framgår att översändande genom SIS är normalfallet. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 9.1 i rambeslutet får en arresteringsorder översändas direkt till den verkställande rättsliga myndigheten, om det är känt var den eftersökte befinner sig. Medlemsstaterna skall enligt artikel 6.3 tillkännage vilka rättsliga myndigheter som är behöriga att utfärda respektive verkställa en arresteringsorder. Om den utfärdande rättsliga myndigheten inte känner till vilken verkställande rättslig myndighet som är behörig skall den göra de efterforskningar som krävs, t.ex. genom den information som kan inhämtas genom de nationella kontaktpunkterna i det europeiska rättsliga nätverket. Den utfärdande rättsliga myndigheten kan också rådgöra med centralmyndigheten i den verkställande medlemsstaten (artikel 10.5). Om den myndighet som tar emot en arresteringsorder inte är behörig, skall den översända arresteringsordern till den behöriga myndigheten och underrätta den utfärdande rättsliga myndigheten om detta (artikel 10.6). Om den utfärdande rättsliga myndigheten inte känner till var den eftersökte befinner sig, kan den låta registrera en efterlysning i Schengens informationssystem, SIS (artikel 9.2). SIS kan även användas för översändande av en arresteringsorder om det är känt var den eftersökte befinner sig. Enligt nuvarande ordning kan en efterlysning av den som eftersöks för utlämning registreras enligt artikel 95 i . Registreringen innehåller bl.a. uppgifter om den eftersökte, om den myndighet som begär utlämning, om förekomsten av häktningsbeslut eller dom samt om de gärningar som ligger till grund för utlämningsframställningen. Enligt artikel 9.3 i rambeslutet skall en registrering i SIS anses vara likvärdig med en arresteringsorder, åtföljd av den information som en sådan enligt artikel 8.1 skall innehålla. Avsikten är att registreringen skall innehålla all den information som en arresteringsorder skall innehålla. Detta kräver dock en teknisk anpassning av SIS. Under en övergångstid skall därför, enligt artikel 9.3 andra stycket, en registrering i SIS anses vara likvärdig med en arresteringsorder, i avvaktan på att originalet i vederbörlig ordning mottas av den verkställande rättsliga myndigheten. Innebörden av övergångsregeln är att en registrering i SIS skall godtas som en arresteringsorder även om den inte innehåller all den information som en arresteringsorder enligt artikel 8.1 skall innehålla, se vidare avsnitt 16. När den eftersökte har gripits skall den utfärdande rättsliga myndigheten, så snart den har underrättats om gripandet, översända en fullständig arresteringsorder, avfattad på ett språk som den verkställande medlemsstaten har förklarat sig godta. Rambeslutet öppnar även en möjlighet att översända en arresteringsorder genom det europeiska rättsliga nätverkets säkrade telekommunikationssystem (artikel 10.2) eller om SIS inte går att Prop. 2003/04:7 använda via (artikel 10.3). Oavsett genom vilken kanal en arresteringsorder skickas, krävs att det skall gå att göra en skriftlig uppteckning, så att den verkställande medlemsstaten kan fastställa att den översända handlingen är äkta (artikel 10.4). Om det uppkommer problem vid översändande av en arresteringsorder eller om fråga uppkommer om äktheten hos en arresteringsorder kan, om frågan inte kan lösas genom direkta kontakter mellan myndigheterna, de inblandade medlemsstaternas centralmyndigheter bistå med detta (artikel 10.5). En begäran om utlämning skall enligt 14 § utlämningslagen göras skriftligen till . En begäran om utlämning till en annan nordisk stat görs direkt hos lokal åklagare eller hos Riksåklagaren (9 § nordiska utlämningslagen). Förutsättningen är i allmänhet att den som begärs utlämnad har påträffats och gripits med anledning av en internationell efterlysning som i flertalet fall översänts genom SIS. En registrering i SIS skall bl.a. innehålla framställningar om utlämning (3 § 1 lagen (2000:344) om Schengens informationssystem). Vid utlämning enligt det s.k. förenklade utlämningsförfarandet krävs inte någon formell framställning. Det kan där vara tillräckligt att information om bl.a. den eftersökte och om den påstådda brottsligheten har registrerats i SIS (29 § utlämningslagen). Någon ytterligare information behöver då normalt inte skickas över när den som eftersöks har påträffats. I föregående avsnitt föreslår regeringen att åklagare tar emot och handlägger framställningar om överlämnande. Av rambeslutet följer att en arresteringsorder får skickas genom SIS, eller genom något annat system för eftersökning av brottsmisstänkta personer (artikel 9.23). Detta bör, som påpekar i sitt remissyttrande, i lagen anges som det primära sättet för översändande av en arresteringsorder. Om den utfärdande myndigheten känner till var den eftersökte befinner sig, står det dock myndigheten fritt att skicka arresteringsordern genom SIS eller att översända den direkt till den verkställande myndigheten. I rambeslutet anges att en arresteringsorder i vissa fall får skickas direkt till den verkställande rättsliga myndigheten (artikel 9.1). I lagen bör det därför införas en bestämmelse om att en arresteringsorder får skickas direkt till behörig åklagare, om det är känt att den eftersökte befinner sig på en viss plats i . Enligt artikel 10.4 i rambeslutet får en arresteringsorder översändas på vilket sätt som helst som gör det möjligt att få en skiftlig uppteckning, så att det skall kunna fastställas att en översänd handling är äkta. I promemorian lämnas inte förslag till bestämmelser om på vilket sätt en arresteringsorder får skickas direkt. Regeringen anser det lämpligt att man i det hänseendet väljer samma lösning som finns i 2 kap. 4 § fjärde stycket lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Detta innebär att arresteringsordern får översändas skriftligen genom post, bud eller telefax. Den får även, efter överenskommelse i det enskilda fallet mellan den utfärdande och den verkställande myndigheten, översändas på annat sätt, t.ex. genom elektronisk post. Innehållet i en arresteringsorder Regeringens förslag: En arresteringsorder skall vara upprättad i enlighet med formuläret i bilagan till rambeslutet och innehålla uppgifter om bl.a. den eftersökte, den rättsliga myndighet som begär överlämnande, förekomsten av häktningsbeslut eller dom samt de gärningar som ligger till grund för begäran om överlämnande. En arresteringsorder skall vara skriven på svenska, danska, norska eller engelska eller åtföljas av en översättning till något av dessa språk. När en arresteringsorder till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande, skall åklagaren ge den utfärdande rättsliga myndigheten möjlighet att inom inkomma med komplettering. Kvarstår sådana brister trots att komplettering har begärts skall begäran om överlämnande avslås. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat dem utan erinran. Riksåklagaren har efterlyst ett klargörande i fråga om huruvida det bör vara möjligt att använda tvångsmedel även i ett fall där en arresteringsorder har inkommit på ett annat språk än ett språk som godtar. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 8.1 i rambeslutet skall en arresteringsorder innehålla uppgifter som gör det möjligt för den verkställande rättsliga myndigheten att pröva begäran om överlämnande. Uppgifterna skall presenteras i viss form och på ett språk som mottagaren har förklarat sig godta (artikel 8.2). I anslutning till rambeslutet har det utarbetats ett formulär i vilket förtryckta fält anger var en viss uppgift skall lämnas, se bilaga 2. På så sätt underlättas kommunikationen mellan de rättsliga myndigheterna och den verkställande rättsliga myndigheten kan lättare hitta och kontrollera de uppgifter som en arresteringsorder skall innehålla.