prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — 3 § Om det i ett fall som avses i 1 eller 2 § krävs för att verkställigheten av en påföljd skall kunna ske i får den ansvariga myndigheten, när den beslutar om överförande av verkställigheten av påföljden till , 1.själv meddela de närmare föreskrifter som behövs, eller 2.överlämna åt åklagare att göra en framställning hos tingsrätten om att ny påföljd skall bestämmas. I fall som avses i första stycket 2 skall rätten i ny dom bestämma en frihetsberövande påföljd som motsvarar den utländska påföljden, särskilt ifråga om dess art och längd. Vid bestämmandet av påföljdens längd skall även frihetsberövanden som föregått domen beaktas. Den nya påföljden får inte vara strängare än den utländska påföljden. Rättens prövning skall inte omfatta frågan om den som döms har begått gärningen och hur denna skall bedömas. För rättens handläggning skall itillämpliga delar gälla bestämmelser om rättegången Dock skall i fråga om frihetsberövanden i stället tillämpas bestämmelserna om förvar i 1 och 2 §§. Enligt paragrafen får den myndighet som har ansvaret för verkställigheten i , om det krävs för att verkställighet skall kunna ske, antingen själv meddela de närmare föreskrifter som behövs för att påföljden skall kunna verkställas i eller överlämna åt åklagaren att göra framställning hos rätten om att ny påföljd skall bestämmas (s.k. påföljdsomvandling). Bestämmelsen har sin förebild i § i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brott- målsdom, men skiljer sig i stora delar från den bestämmelsen i fråga om påföljdsomvandling. I flertalet fall torde verkställighet kunna överföras till utan att det meddelas närmare föreskrifter eller att det sker påföljdsomvandling. Närmare föreskrifter, som åsyftas i första stycket första punkten, torde behöva meddelas om det till den utländska påföljden finns en mot- svarighet i svensk lag, men där den utländska påföljden inte direkt låter sig verkställas i någon av de verkställighetsformer som förekommer enligt svensk lag. Det kan t.ex. krävas föreskrifter om att ett straff på ungdomsfängelse som har meddelats i en annan medlemsstat skall verkställas som sluten ungdomsvård i . meddelas då av den myndighet som enligt 8 § är ansvarig myndighet för verkställighet i av sluten ungdomsvård. Om den utländska påföljden saknar motsvarighet i svensk lag kan enligt andra punkten påföljdsomvandling bli nödvändig. Det torde t.ex. i andra medlemsstater kunna förekomma påföljdsformer för psykiskt störda lagöverträdare, som inte utan omvandling kan verkställas i Påföljdsomvandling torde också kunna komma ifråga om rätten enligt 2 kap. 6 § har avslagit en begäran om överlämnande och funnit att det finns hinder mot överlämnande i fråga om någon eller några av de gärningar som ligger till grund för framställningen. I det andra stycket anges det närmare förfarandet vid s.k. påföljds- Av särskild betydelse för prövningen är påföljdens art och I det förra begreppet ligger bl.a. hur ingripande den utländska Med påföljdens längd avses främst frågan om hur lång verkställighetstid det utländska straffet innebär med beaktande av när villkorlig frigivning kan antas ske. Den nya påföljden får inte får vara strängare än den utländska påföljden. domen skall tillgodoräknas vid bestämmande av längden på den nya Härmed avses frihetsberövanden som enligt den utländska domen skall tillgodoräknas den dömde (se artikel 26.1 i rambeslutet) samt de frihetsberövanden som har ägt rum därefter i den andra staten och i , t.ex. förvar som har beslutats enligt 1 och 2 §§ samt förvar i ärendet om påföljdsomvandling (se även den nya lydelsen av 33 kap. 7 § , avsnitt 17.2). Vid bedömningen kan, som framgår av bestämmelsen, även andra Prövningen skall dock inte omfatta frågan om personen har begått gärningen och hur gärningen skall bedömas (jfr 29 kap. 2 § andra stycket 1 ). Det saknar vid bedöm- ningen betydelse om gärningen inte är straffbar i eller att gärningen inte framstår som straffvärd eller särskilt allvarlig. För rättens handläggning gäller i tillämpliga delar regler, t.ex. i fråga om möjligheten att överklaga domen (se prop. 1972:98 s. 115). Däremot skall inte bestämmelser om anhållande och häktning tillämpas. den berörda personen i allmänhet vara förvarstagen enligt 1 eller 2 §§. 4 § När verkställighet enligt 1 eller 2 § skall ske i utan att ny påföljd bestäms skall den ansvariga myndigheten, om det inte finns särskilda skäl mot det, besluta att verkställigheten skall påbörjas genast. Har en ny påföljd bestämts enligt 3 § första stycket 2 skall verkställig- heten av den nya påföljden påbörjas så snart domen vunnit laga kraft, om inte rätten beslutar något annat. Enligt bestämmelsen skall en påföljd som överförs till befordras Bestämmelsen är ett undantag från vad som föreskrivs i bl.a. lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Enligt den lagen skall en dom befordras till omedelbar verkställighet i vissa där angivna fall (9 §). Förvar som har meddelats enligt 1 eller 2 § omfattas dock inte av de fallen. Enligt första stycket skall verkställigheten som regel påbörjas genast, när beslut om överförande av verkställighet har meddelats enligt 1 eller 2 §§ utan att det har föreskrivits att påföljdsomvandling skall ske. 2003/04:7 ansvariga myndigheten i skall i samband med beslutet om överförande besluta om påföljden skall börja verkställas eller inte. Endast om det finns särskilda skäl skall någon omedelbar verk- ställighet inte ske. I ett sådant fall kommer allmänna regler om befordran av en dom till verkställighet att gälla. Med särskilda skäl kan t.ex. avses omständigheter som med tillämpning av 12 § lagen om beräkning av strafftid m.m. hade kunnat leda till ett uppskov med verkställigheten. Det bör dock i allmänhet finnas skäl att tillämpa möjligheten att inte påbörja verkställigheten med stor restriktivitet. Har en ny påföljd bestämts enligt 3 § första stycket 2 skall enligt andra stycket verkställigheten av den nya påföljden påbörjas så snart domen vunnit laga kraft, om inte rätten beslutar något annat. I allmänhet bör en ny påföljd som har meddelats genom påföljdsomvandling gå i verkställighet så snart domen vunnit laga kraft. undantagsvis kunna förordna att omedelbar verkställighet inte skall ske, se kommentaren till första stycket. 5 § När verkställighet enligt 1 eller 2 § skall ske i utan att ny påföljd bestäms tillämpas 24 § andra stycket, 25 och 38 §§ lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av Förvar som meddelats enligt 1 och 2 §§ i detta kapitel skall anses som tid under vilken den utdömda påföljden verkställts i Vid verkställighet av påföljd som har bestämts enligt 3 § första stycket 2 tillämpas 24 § första och andra styckena och 38 § lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. I paragrafen hänvisas till vissa bestämmelser i internationella verk- ställighetslagen som gäller i fråga om verkställighet i av en påföljd som har överförts hit enligt 1 eller 2 §. Enligt första stycket kan beslut om bl.a. nåd eller amnesti som fattas i domslandet innebära att verkställigheten i skall upphöra (24 § andra stycket). Vidare gäller att domen i huvudsak skall verkställas som om den var en svensk brottmålsdom (25 § första stycket). meddelats enligt 1 och 2 §§ i detta kapitel skall anses som tid under vilken den utdömda påföljden verkställts i anstalt och skall således avräknas från den påföljden. Enligt 38 § internationella verkställig- hetslagen får den dömde inte åtalas på nytt för en gärning som omfattas av den överförda påföljden. Vid verkställighet av påföljd som har bestämts enligt 3 § första stycket 2 gäller enligt andra stycket, med en mindre avvikelse, i huvud- sak motsvarande bestämmelser i internationella verkställighetslagen som enligt det föregående stycket gäller när påföljdsomvandling inte sker. 6 § Beslut enligt 3 § första stycket 1 och 4 § första stycket samt beslut om förvar i fall som avses i 13 §§ får överklagas hos allmän för- Sådana beslut och beslut av en förvaltningsdomstol gäller om inte annat förordnas. överklagande till kammarrätt. Enligt paragrafen får vissa beslut som de ansvariga myndigheterna fattar enligt detta kapitel överklagas. Ett sådant beslut och beslut av en förvaltningsdomstol, gäller om inte annat förordnas. Prövningstillstånd gäller vid överklagande till kammarrätt. ansetts att själva beslutet om överförande av verkställigheten inte bör Prop. 2003/04:7 kunna överklagas. 7 § Offentligt biträde skall förordnas för den som i fall som avses i 1-3 §§ tas i förvar, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Enligt paragrafen bör offentligt biträde förordnas för den som tas i förvar i ett ärende om överförande eller påföljdsomvandling pågår. Om det kan antas att behov av biträde saknas bör ett sådant dock inte förordnas. Ett sådant fall kan vara att förvaret förväntas bli kortvarigt, t.ex. över en helg, eller om den förvarstagne avstår från ett biträde och förvaret inte kan antas komma att dra ut . 8 § Regeringen bestämmer vilka myndigheter som är ansvariga myndigheter i enligt detta kapitel. I paragrafen bemyndigas regeringen att i förordning ange vilka myndigheter som är ansvariga för verkställigheten i av de påföljder som överförs med stöd av bestämmelserna i kapitlet. 8 kap. Övriga bestämmelser Återförande av personer som har överlämnats till 1 § Har överlämnande till skett för lagföring här i landet, på villkor att den som överlämnas senare återförs till den andra staten, skall polismyndigheten se till att den som har överlämnats återförs. Om den som skall återföras är på fri fot, får han eller hon, om det bedöms vara nödvändigt för att återförandet skall kunna genomföras, omhändertas och tas i förvar av polismyndigheten, dock längst . Paragrafen behandlar det fallet att någon har överlämnats till med ett villkor om återförande enligt artikel 24.2 i rambeslutet (jfr 6 kap. 1 § tredje stycket när det gäller det motsatta fallet). Frågan behandlas i avsnitt 11. Överlämnande av detta slag tillämpas för att en person skall kunna delta i lagföring i som avser personens egen brottslighet. Har ett sådant villkor ställts upp skall den som har överlämnats till återföras i enlighet med villkoret. skall enligt första stycket ombesörja återförandet. Det är naturligt att det i första hand är den åklagare som har begärt personen överlämnad till som underrättar polismyndigheten om de villkor som gäller. Är den som skall återföras på fri fot får han eller hon enligt andra stycket omhändertas och tas i förvar i den utsträckning det behövs för att återförandet skall kunna genomföras. I frågor om proportionalitet m.m. hänvisas till vad som sägs i kommentaren till 6 kap. 5 §. Det bör dock vid förvar enligt denna bestämmelse erinras om att åtagandet att återsända den som har överlämnats hit måste beaktas särskilt vid bedömningen. Tillstånd till transport genom 2 § Begärs tillstånd till transport genom av någon som överlämnas på grund av en arresteringsorder eller som utlämnas till en annan medlemsstat i Europeiska unionen skall bevilja sådant tillstånd och ange under vilka villkor transporten får ske. Har tillstånd meddelats enligt första stycket får polismyndigheten, om det bedöms vara nödvändigt för att transporten skall kunna genomföras, omhänderta och ta i förvar den som överlämnas eller utlämnas, dock längst . Paragrafen behandlar frågan om transitering av den som överlämnas mellan två medlemsstater eller som utlämnas till en medlemsstat från en stat utanför EU. Transitering regleras i artikel 25 i rambeslutet. Frågan behandlas närmare i avsnitt 12.2. Enligt första stycket lämnar tillstånd till transitering. Transitering får inte vägras, men får i beslutet ange de förutsättningar som skall gälla för transiteringen, t.ex. tid och plats. Av 19 § nordiska utlämningslagen framgår att tillstånd inte krävs vid transitering inom . Det krävs därför inte, som Lagrådet har föreslagit, något undantag för transitering till eller enligt den nordiska lagen. Enligt andra stycket får den polismyndighet som ombesörjer transiteringen ta den som transiteras i förvar om det är nödvändigt för att transporten skall kunna genomföras. I frågor om proportionalitet m.m. hänvisas till vad som sägs i kommentaren till 6 kap. 5 §. Beslut om att lagen inte skall tillämpa i förhållande till en viss medlemsstat 3 § Regeringen får besluta att lagen inte skall tillämpas i förhållande till en viss medlemsstat inom Europeiska unionen. Enligt bestämmelsen kan regeringen bestämma att lagen inte skall tillämpas i förhållande till en viss stat i EU. Frågan behandlas i avsnitt 6.1. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Lagen tillämpas inte vid handläggningen av ett ärende om utlämning av den eftersökte till en medlemsstat i Europeiska unionen enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott eller till eller enligt lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och , om ärendet har inletts vid ikraftträdandet. 3.Har någon utlämnats från till en medlemsstat i Europeiska unionen och begärs tillstånd till en åtgärd som avses i 6 kap. 8 §, skall den bestämmelsen tillämpas. En sådan begäran prövas av . 4.Under tiden fram till dess att Schengens informationssystem (SIS) kan överföra all den information som anges i 1 kap. 4 §, skall en registrering av den eftersökte i SIS anses vara likvärdig med en arresteringsorder i avvaktan på att en fullständig arresteringsorder översänds. Detsamma gäller registreringar i SIS som gjorts före , om inte äldre föreskrifter skall tillämpas enligt 2. Övergångsfrågor behandlas i avsnitt 16. I punkten 1 anges tidpunkten för ikraftträdande. Den nya lagen träder i enlighet med åtagande enligt rambeslutet i kraft . Hur äldre registreringar i SIS och pågående ärenden skall hanteras Prop. 2003/04:7 behandlas i punkten 2. Enligt artikel 32 skall äldre bestämmelser, dvs. svenskt vidkommande utlämningslagen eller nordiska utlämningslagen, tillämpas på utlämningsframställningar som kommer in före . Som närmare utvecklas i avsnitt 16, bör det som är avgörande för om nya och äldre bestämmelser skall tillämpas vara om handläggningen av ett utlämningsärende har inletts före . Handläggningen har påbörjats när personen har gripits och anhållits i eller när det mot honom eller henne vidtagits någon annan åtgärd som anges i 23 § utlämningslagen. Detsamma gäller om en begäran om utlämning har mottagits utan att personen har frihets- berövats. Även om registreringen i SIS är av äldre datum bör den nya lagen tillämpas om något ärende om utlämning i denna mening inte har inletts före ikraftträdandet av lagen. Om det efter den nya lagens ikraftträdande inkommer en begäran om utvidgad utlämning eller vidareutlämning till en medlemsstat i EU, kan bestämmelserna i 24 § utlämningslagen inte längre tillämpas. Inte heller bestämmelsen i 6 kap. 8 § i den nya lagen är enligt sin ordalydelse tillämplig. I punkten 3 tas dessa, sannolikt sällsynta, fall omhand genom att 6 kap. 8 § görs tillämplig även i dessa fall. Om en person har utlämnats till en medlemsstat i EU och denna stat efter påkallar beslut rörande personen om tillstånd till utvidgad utlämning eller vidareutlämning till en annan EU-stat, skall alltså frågan prövas som en begäran om tillstånd till utvidgat överlämnande eller vidareöverlämnande. Genom en särskild forumregel görs behörig att pröva frågorna. I punkten 4 finns övergångsregler rörande registrering i Schengens informationssystem (SIS). Som har angetts i kommentaren till 1 kap. 4 §, skall en registrering i SIS anses vara likvärdig med en arresteringsorder. Det finns anledning för regeringen att på lämpligt sätt tillkännage när övergångslösningen inte längre skall tillämpas. Bestämmelsen motsvarar artikel 9.3 i rambeslutet. På samma sätt skall äldre registreringar i SIS behandlas i de fall punkten 2 i övergångsbestämmelserna inte är tillämplig och ärendet därför handläggs som ett ärende om överlämnande från . Sådana registreringar torde i normalfallet behöva kompletteras enligt 4 kap. 2 § den nya lagen. 17.2Förslaget till lag om ändring i 2 kap. 5 a § Paragrafen anger i vilka fall en utländsk brottmålsdom hindrar lagföring i för samma gärning som har prövats i den utländska domen. Huvudregeln om sådan res judicata-verkan anges i första stycket, där någon ändring inte görs. I andra stycket finns vissa undantag från detta hinder, bl.a. om gärningen har begåtts i . Enligt det senare ledet av stycket gäller undantagen inte om lagföringen i den andra staten har skett på begäran av en svensk myndighet eller sedan personen har utlämnats från för lagföring. Den föreslagna ändringen innebär att undantagen inte heller skall gälla om personen har överlämnats från till den andra staten för lagföring. I sådana fall skall alltså huvudregeln i första stycket om hinder mot ny lagföring gälla. 2 kap. 8 § Paragrafen, som behandlas i avsnitt 7.3.2, innehåller i sin nuvarande lydelse en bestämmelse om att det till följd av villkor som har ställts upp vid utlämning till kan vara nödvändigt att göra avsteg från andra bestämmelser i t.ex. 2 kap. . Bestämmelsen ändras så att det framgår att ett föregående överlämnande till har motsvarande verkan som en föregående utlämning. I första stycket finns enligt nuvarande lydelse en upplysning om att det finns särskilda bestämmelser om utlämning. Ändringen i detta stycke innebär endast att upplysningen också omfattar bestämmelser om över- lämnande. Regeln i andra stycket föreskriver att ett villkor som har ställts upp vid en utlämning till skall gälla här. Innebörden av ändringen är att också ett villkor som har ställts upp vid överlämnande till skall respekteras t.ex. i fråga om möjligheten att lagföra den som har överlämnats för andra gärningar än de som omfattades av beslutet om överlämnande (specialitetsprincipen) eller att vidareutlämna eller vidare- överlämna en person som har överlämnats till . Omfattningen av dessa begränsningar framgår av artiklarna 27 respektive 28 i rambeslutet. Det kan också vara fråga om villkor att den överlämnade personen skall återföras till den andra staten för att där verkställa ett eventuellt frihetsberövande straff som dömts ut i (artikel 5.3) eller att vissa frihetsberövanden skall avräknas (artikel 26). Uttrycket att villkor uppställts avser situationer såväl där villkoret ställts upp i det enskilda fallet som där villkoret gäller enligt det internationella avtalet, t.ex. de nämnda artiklarna i rambeslutet, utan att det nämnts i det enskilda fallet. Övriga ändringar i bestämmelsen är redaktionella. 33 kap. 7 § Frågor om tillgodoräknande av frihetsberövanden utom riket behandlas i avsnitt 13.4. Bestämmelsen är utformad enligt Lagrådets förslag. Bestämmelsen reglerar fakultativ möjlighet att avräkna tid för frihets- berövanden som ägt rum utom riket. Beslut om sådan avräkning fattas av domstol. Ändringen innebär att domstolen som huvudregel skall tillgodoräkna frihetsberövanden som har ägt rum utomlands i ett ärende om utlämning eller överlämnande till för lagföring, om den tilltalade här döms till fängelse eller sluten ungdomsvård eller om domstolen förordnar att sådan påföljd enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 skall avse ytterligare brott. Avsikten är att frihetsberövanden som föregår ett överlämnande till för lagföring alltid skall avräknas. Också frihetsberövanden utomlands som inte beror på en arresteringsorder omfattas av ändringen. Även om huvudregeln enligt den föreslagna lydelsen är att tillgodo- räknande skall ske, ges domstolen utrymme att vägra att tillgodoräkna ett utländskt frihetsberövande helt eller delvis om det finns särskilda skäl. Särskilda skäl kan vara att den frihetsinskränkning som personen har utsatts för inte kan jämställas med ett svenskt straffprocessuellt Prop. 2003/04:7 tvångsmedel. I fråga om personer som överlämnats med anledning av en arresteringsorder följer av rambeslutet att den anmodade staten skall informera om eventuellt frihetsberövande som föregått överlämnandet. Någon utredning av frihetsberövandets karaktär skall normalt inte behöva göras, utan domstolen skall kunna lita på en uppgift från den anmodade staten om frihetsberövanden som har ägt rum där. 34 kap. 18 § Paragrafen behandlar utlämning till för verkställighet av fängelsestraff (första stycket) och överförande av straffverkställighet från (andra stycket), i fall då domen avser flera brott och det i den andra staten finns hinder mot utlämning eller överförande för något av brotten. En domstol kan då undanröja den gemensamt bestämda påföljden och döma till påföljd för den del av brottsligheten för vilken utlämning eller överförande kan ske. Enligt den föreslagna ändringen skall första stycket tillämpas också i fråga om överlämnande hit för verkställighet av fängelsestraff. Situationen som regleras är således att en fråga har uppkommit om att en person skall överlämnas till för verkställighet här av en frihetsberövande påföljd, men där beslutet om överlämnande inte omfattar samtliga brott som ligger till grund för påföljden. Domstolen skall då, efter anmälan av åklagaren, undanröja den gemensamt ådömda påföljden och döma till ny påföljd för den brottslighet för vilken överlämnande kan ske. 17.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott Ändringarna i utlämningslagen behandlas i avsnitt 13.1. Flertalet ändringar föranleds av att bl.a. utlämningskonventionerna , 1995 och 1996 från ersätts av rambeslutet om en europeisk arresteringsorder mellan EU:s medlemsstater. föreslås den nya lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder träda i kraft. Det får till följd att utlämningslagen inte längre skall tillämpas i förhållande till andra EU-medlemsstater. I paragrafen ändras det andra stycket. Av den nya lydelsen framgår att utlämningslagen inte skall tillämpas i förhållande till och eller medlemsstater i EU. Det nuvarande andra stycket, som innehåller en hänvisning till bestämmelserna i 28-39 §§ om ett förenklat utlämnings- förfarande, utgår som en följd av att dessa bestämmelser tas bort. utgår också den nuvarande 27 §, som behandlar förhållandet till den nordiska utlämningslagen. Med de undantag som följer av 4 kap. 4 § i förslaget till lag om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder skall fortsättningsvis lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och tillämpas i förhållande till de nordiska länderna. I förhållande till EU-länder kommer, med motsvarande undantag, lagen om överlämnande från enligt en Prop. 2003/04:7 europeisk arresteringsorder att vara den tillämpliga lagen. Av paragrafens nya lydelse framgår att en svensk medborgare inte får utlämnas enligt utlämningslagen. Ändringen är en följd av att de särskilda bestämmelserna om utlämning av svenska medborgare till en EU-medlemsstat (33 c §§) utgår. Med uttrycket enligt denna lag markeras att utlämning av en svensk medborgare kan ske enligt andra lagar, nämligen den nordiska utlämningslagen och lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt. I paragrafens första stycke utmönstras den särskilda strafftröskeln för utlämning till medlemsstater i EU. Efter ändringen blir strafftröskeln vid utlämning enligt utlämningslagen fängelse (jfr dock andra och tredje styckena). Övriga ändringar i paragrafen är redaktionella. Genom ändringen tas den särskilda bestämmelsen i tredje stycket, om att utlämning för politiska brott inte får vägras i förhållande till en annan EU-medlemsstat, bort. Enligt den kvarvarande bestämmelsen i samma stycke får utlämning inte vägras på den grunden att det är fråga om ett politiskt brott, om ett avslag skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den andra staten (se prop. 2000/01:83 s. 37 ff.). Det nuvarande fjärde stycket utgår som en följd av att svenska medborgare kan utlämnas enligt utlämningslagen.