prop · GR0338 · 2003-11-19 00:00:00 — Det är utöver detta lämpligt att ge regeringen möjlighet att, i den mån detta inte ryms redan inom dess grundlagsenliga behörighet att meddela verkställighetsföreskrifter, utfärda bestämmelser om beräkningen av pris och jämförpris. I detta innefattas bl.a. föreskrifter om vilka beräkningsgrunder som skall tillämpas vid angivande av jämförpris Prop. 2003/04:38 eller vad som skall ingå i en produkts pris. Syftet med lagen är att främja god prisinformation till konsumenter. Vid utformningen av föreskrifter om prisinformation är det enligt regeringens mening viktigt att beakta olika konsumentgruppers förutsättningar att tillgodogöra sig prisinformationen. Hänsyn bör därför så långt som möjligt tas till konsumenter med olika funktionshinder och konsumenter som av någon annan anledning har särskilda behov på prisinformationsområdet. Vilken myndighet skall ha föreskriftsrätten? När det sedan gäller frågan om vem som skall ha föreskriftsrätt har de flesta remissinstanser tillstyrkt vad utredningen anfört om att bör ges föreskriftsrätten på det finansiella området. anser att det är naturligt att inspektionen i egenskap av tillsynsmyndighet över finansiella institutioner också bevakar prisinformationsfrågor eftersom inspektionen har erfarenhet av marknaden och insyn i institutens rutiner och agerande. delar i och för sig utredningens uppfattning om att det i vissa fall kan vara lämpligt att någon annan myndighet meddelar föreskrifter, men erinrar om att en avvägning bör göras om produktkännedom på området väger över den kännedom om konsumenternas behov av information på prisinformationsområdet som har. anser dock att endast bör ha föreskriftsrätten och att den inte bör flyttas ut till andra tillsynsmyndigheter. anser att man bör vara återhållsam med att dela upp föreskriftsansvaret mellan olika myndigheter. Enligt verket kan en uppdelning generellt vara en nackdel eftersom det kan bli olika nivåer på föreskrifter i olika branscher beroende på intresset och expertisen hos myndigheterna. har bemyndigats att meddela föreskrifter i vissa närmare angivna hänseenden. har också tillsynen över prisinformationslagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av denna. Vidare har tillsyn över marknadsföringslagen på exempelvis det finansiella området och områdena för energi och elektronisk kommunikation. I och med att den nya prisinformationslagens tillämpningsområde enligt regeringens förslag vidgas till att omfatta produkter på nu nämnda områden kan å ena sidan hävdas att det framstår som lämpligt att även fortsättningsvis är den myndighet som ansvarar för prisinformationsfrågor. Å andra sidan medför ett vidgat tillämpningsområde att sfären för prisinformation blir mer komplex, vilket talar för att andra myndigheter skulle kunna bli aktuella. Utredningen har därför bedömt att särskilda skäl talar för att det kan vara lämpligare att låta någon annan myndighet än meddela föreskrifter och utöva tillsynen över vissa speciella områden. Utredningen har i sammanhanget pekat på området för finansiella tjänster, där varit den myndighet som meddelat närmare föreskrifter om bl.a. informationsskyldighet för de olika finansiella företagen. Det kan i sammanhanget också nämnas att enligt den nya lagen om elektronisk kommunikation har Post- och föreskriftsrätt och tillsynsansvar över efterlevnaden av den Prop. 2003/04:38 särskilda informationsskyldighet som gäller för telekommunikationstjän- ster enligt den lagen. Regeringen anser att mycket talar för att utgångspunkten bör vara att, liksom enligt nuvarande ordning, det är som meddelar föreskrifter om prisinformation till konsumenter. Som nämnts i det föregående kommer emellertid prisinformationslagen att bli tillämplig på vitt skilda produkter. På vissa områden finns det andra myndigheter än som har särskild sakkunskap om den produkt som prisinformationen avser och som meddelar föreskrifter om vilken information konsumenten skall få. Som exempel på en sådan myndighet kan nämnas . Till detta kommer att den dynamiska och svårförutsägbara utvecklingen på marknaderna gör det lämpligt att på det föreslagna, flexibla sättet ge regeringen möjlighet att exempelvis fördela föreskriftsrätt mellan olika myndigheter. Flera remissinstanser har anfört principiella invändningar mot () och () funktion som part i domstol, sett i förhållande till myndighetens normgivande uppgift. Det har härvid gjorts gällande att det är olämpligt att domstolen blir bunden av föreskrifter som meddelats av den som uppträder som part i domstolen. Det kan inledningsvis konstateras att KOV och KO redan genom den nuvarande prisinformationslagen har denna flerfaldiga roll. Även på andra förvaltningsområden förekommer det att en myndighets normgivningsfunktion förenats med uppgiften att företräda det allmänna i domstol eller jämförbara förfaranden. , och är exempel på myndigheter med sådana dubbla roller. Det är enligt regeringens mening svårt att se att förhållandena på prisinformationsområdet skiljer sig påtagligt från förhållandena på övriga förvaltningsområden när det gäller en myndighets uppgift som både normgivare och partsföreträdare. Regeringen delar alltså inte remissinstansernas uppfattning att myndighetens dubbla funktioner på det nu aktuella området skulle utgöra ett särskilt problem. Domstolen har att självständigt avgöra målet och är därvid inte bunden av KO:s inställning i frågan. När KOV utövar sin partsfunktion är KO vidare skyldig att iaktta den objektivitetsprincip som kommer till uttryck i 1 kap. 9 § regeringsformen. KOV:s processfunktion has om hand av KO genom , en särskild enhet inom myndigheten, vilket speglar en medvetenhet om behovet av att hålla processföringen skild från andra uppgifter inom myndigheten. Det har vare sig av remisskritiken eller på annat sätt framkommit något som ger vid handen att nuvarande ordning skulle vara otillfredsställande i praktiken. Regeringen kan därför inte se att det finns några skäl för att genomföra någon ändring av nuvarande ordning såvitt avser KOV:s och KO:s funktion som part i domstol och uppgiften att svara för normgivning. Prisinformation vid marknadsföring på Internet och i radio och TV Regeringens bedömning: Något behov av att införa särskilda bestämmelser om prisinformation vid marknadsföring på Internet eller i radio och TV finns inte. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning (se betänkandet s. 115 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har lämnat utredningens bedömning utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: Prisinformationslagen gör inte någon åtskillnad beträffande i vilken form en näringsidkare marknadsför sina produkter gentemot konsumenten. Inte heller finns i annan lag särskilda bestämmelser om marknadsföring på Internet. Det sagda innebär att marknadsföring på Internet följer samma regler som vid annan marknadsföring av bestämda varor och tjänster. Det har under utredningens bedrivande inte från vare sig experter eller andra framkommit att det finns några beaktansvärda problem med de bestämmelser som gäller beträffande marknadsföring av varor och tjänster på Internet. Mot bakgrund härav finns det inte någon anledning att föreslå att det införs några särskilda bestämmelser om prisinformation vid marknadsföring på Internet. Det föreslagna utvidgade tillämpningsområdet för den nya prisinformationslagen föranleder inte någon annan bedömning. Vad gäller marknadsföring i radio och TV finns speciella regler i radio- och TV-lagen (1996:844). Bestämmelserna i lagen tar sikte på i vilken omfattning reklaminslag får förekomma och under vilka förutsättningar reklam får visas. Utredningen bedömer att eventuella problem i fråga om marknadsföring i radio och TV kan lösas inom ramen för gällande rättsordning. Regeringen delar utredningens bedömning. Således anser regeringen att det inte föreligger något behov av en särreglering av marknadsföring i radio eller TV. Utvidgningen av lagens tillämpningsområde till produkter medför att även marknadsföring av andra nyttigheter än varor och tjänster omfattas av kravet på prisinformation, t.ex. elektrisk kraft, fjärrvärme, olika former av elektronisk kommunikation och olika former av finansiella tjänster. För de nyttigheter som inte omfattats av prisinformationslagen har dock 4 § andra stycket marknadsföringslagen varit tillämplig vid marknadsföringen. Den föreslagna ändringen av prisinformationslagens tillämpningsområde medför således inte någon genomgripande ändring i sak, utan endast ett förtydligande och en precisering av informationsplikten. Några ökade kostnader för företagen torde därför inte uppkomma såvitt gäller kravet på angivande av pris vid Prop. 2003/04:38 marknadsföringen. Krav på att jämförpris skall anges för produkter som inte omfattats av ett sådant krav kan däremot förutsättas medföra visst extra arbete i form av uträkning och angivande av jämförpris samt ökade administrativa kostnader för företagen. I vilken omfattning och på vilket sätt jämförpriser kommer att införas kan inte bedömas , varför det inte är möjligt att närmare uppskatta kostnaderna i den delen. Kostnadsaspekten för framtagande av jämförpris är dock något som skall beaktas vid avgörandet om det är lämpligt att för respektive bransch införa krav på jämförpris utöver vad som redan gäller. De närmare konsekvenserna i detta hänseende skall belysas och övervägas i varje enskilt fall i samband med att det tas fram föreskrifter om jämförpris för andra produkter än varor. I samband härmed skall även analyseras konsekvenserna för små företag utifrån förordningen (1998:1820) om särskild konsekvensanalys av reglers effekter för små företags villkor. Den föreslagna nya prisinformationslagen med ett utvidgat tillämpningsområde innebär i vissa delar närmast ett förtydligande av vad som redan gäller . Regeringen föreslår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall få meddela föreskrifter om skyldighet att ange jämförpris vid marknadsföring av produkter. finns sådana myndighetsföreskrifter endast beträffande varor. Regeringens förslag medför således en betydande utökning av föreskriftsrätten, vilket innebär en ökad administrativ belastning på den myndighet som får denna rätt med ökade kostnader som följd. Då det emellertid inte är möjligt att ange för vilka branscher och i vilken omfattning jämförpris kommer att aktualiseras är det inte möjligt att närmare ange vilka kostnader som tillkommer för staten i den delen. Den eventuella kostnadsökning som kan komma att uppstå bekostas inom ramen för omprioriteringar inom utgiftsområdet. Införandet av den föreslagna nya prisinformationslagen kräver vissa förberedelser. Lagen förutsätter att den myndighet som regeringen bestämmer genom föreskrifter utfärdar närmare bestämmelser om prisinformation. I vissa fall skall samråd ha skett med övriga berörda myndigheter och andra intressenter. För näringsidkarnas del krävs förberedelser, bl.a. när det gäller uträkning och angivande av jämförpriser. Den nya lagen bör träda i kraft . Rättssäkerhetsskäl talar för att den nya lagen inte bör ha retroaktiv verkan på marknadsföringsåtgärder som vidtagits före lagens ikraftträdande. Detta bör framgå av lagens övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Det saknas tillräckliga skäl för att reglera begreppet en stor stark vid marknadsföring av öl. Skälen för regeringens bedömning: aktualiserades i frågan om standardregler för användande av begreppet en stor stark behövs vid marknadsföring av öl. I en motion (1999/2000:L710) begärdes ett tillkännagivande om att bör föranstalta om att eller någon annan myndighet skall utarbeta standardregler som fastställer dels hur mycket en stor stark skall innehålla, dels en minimialkoholhalt. I motionen anfördes att en stor stark hade blivit ett begrepp i . Med begreppet en stor stark förknippas, enligt motionärerna, ett glas starköl innehållande . Motionärerna menade att det förekommer att mindre nogräknade utskänkningsställen i stället för starköl serverar folk- eller mellanöl i alltför liten mängd. I betänkandet 1999/2000:LU5 Konsumentpolitiska frågor uttalade lagutskottet att det inte kunde uteslutas att det från konsumentsynpunkt skulle kunna vara av ett visst värde med sådana regler som förespråkades i motionen. Utskottet ansåg att frågan borde bli föremål för mer ingående överväganden. Det fick enligt utskottet ankomma på regeringen att ta initiativ till sådana överväganden i lämpligt sammanhang. Utskottet utgick från att regeringen, om det därvid skulle visa sig att de av motionärerna föreslagna reglerna skulle vara ändamålsenliga och möjliga att införa, återkommer i saken. biföll utskottets hemställan (rskr. 1999/2000:126). Med anledning av tillkännagivandet har det påtalade problemets art och omfattning från konsumentsynpunkt undersökts. Det har därvid framkommit bl.a. att det enligt inte finns något som tyder på att användningen av begreppet en stor stark vid marknadsföring av öl i sig skulle utgöra något problem för konsumenterna vad gäller möjligheterna att jämföra priser och kvalitet. Regeringen avser därför inte att vidta några ytterligare åtgärder. En ny prisinformationslag ersätter den nuvarande prisinformationslagen. Många av den nuvarande lagens bestämmelser förs över oförändrade, eller i huvudsak oförändrade, till den nya lagen. För en mer utförlig kommentar till dessa bestämmelser hänvisas till propositionen 1990/91:171 En ny prisinformationslag och propositionen 1999/2000:40 Obeställd reklam. Till den sistnämnda propositionen hänvisas även i fråga om de grundläggande ställningstaganden som regeringen gjort om hur och rådets direktiv /6/EG om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor som erbjuds konsumenter (prismärkningsdirektivet) bör genomföras i svensk rätt. Lagens ändamål och tillämpningsområde 1 § Denna lag har till ändamål att främja god prisinformation till konsumenter. Paragrafen, som anger lagens ändamål, motsvarar helt 1 § i den nuvarande prisinformationslagen. För att lagen skall kunna främja god prisinformation är det, både vid direkt tillämpning av lagen och vid meddelandet av närmare föreskrifter, viktigt att så långt möjligt ta hänsyn till olika konsumentgruppers behov av prisinformation. 2 § I denna lag avses med konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet, näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten, produkt: vara, tjänst eller annan nyttighet, dock inte fast egendom och arbetstillfälle, pris: det slutliga priset för en bestämd produkt eller en bestämd enhet av en produkt, uttryckt i kronor, inbegripet mervärdesskatt och andra skatter, jämförpris: det slutliga priset för en produkt per kilogram, liter, meter eller annat vanligen använt mått för produkten, uttryckt i kronor, inbegripet mervärdesskatt och andra skatter. Paragrafen, som återfanns i 5 § i det remitterade lagförslaget, har i enlighet med Lagrådets förslag flyttats och numreringen av paragraferna 24 i det remitterade förslaget har härefter justerats. Paragrafen är ny och innehåller definitioner av konsument, näringsidkare, produkt, pris och jämförpris. Definitionerna av konsument och näringsidkare är desamma som i den konsumenträttsliga lagstiftning som bygger på eller har anpassats till EG- direktiv, t.ex. lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal samt konsumentköplagen (1990:932). Motsvarande definitioner finns även i konsumenttjänstlagen (1985:716). Definitionerna avses ha samma betydelse här. Med konsument avses en fysisk person. Juridiska personer, t.ex. bolag eller föreningar, kan alltså aldrig vara konsumenter i lagens mening. För att lagen skall vara tillämplig skall konsumenten handla för ändamål som huvudsakligen faller utanför näringsverksamhet. Därmed gäller lagen även om konsumenten till viss del handlar inom ramen för näringsverksamhet, dock endast under förutsättning att denna del är jämförelsevis mindre väsentlig. Med näringsverksamhet avses verksamhet av ekonomisk natur och av sådan karaktär att den är att anse som yrkesmässig. Produkt definieras som vara, tjänst och annan nyttighet, dock inte fast egendom och arbetstillfällen. Med produkter avses således samtliga konsumentnyttigheter, utom fast egendom och arbetstillfällen. Som exempel på konsumentnyttigheter som omfattas av lagen kan nämnas telekommunikationstjänster och andra former av elektroniska kommunikationstjänster, elektrisk kraft, fjärrvärme, finansiella tjänster och nyttigheter av alla slag såsom inlåningstjänster, försäkringar och värdepappersfonder. Uppräkningen är inte uttömmande. Fast egendom och arbetstillfällen skall inte omfattas av Prop. 2003/04:38 prisinformationslagen. Däremot skall lagen, liksom den nuvarande lagen, gälla beträffande förmedling av dessa nyttigheter. Det sagda innebär att en fastighetsmäklartjänst, dvs. en tjänst som utförs enligt avtal mellan en uppdragsgivare och en fastighetsmäklare, omfattas av prisinformationslagen medan själva avtalet rörande försäljning av fastigheten inte berörs. Samma förhållande gäller beträffande arbetstillfällen. I fjärde punkten definieras begreppet pris. Uttrycket ersätter begreppet försäljningspris som används i den nuvarande prisinformationslagen. Med hänsyn till att den nya lagens tillämpningsområde föreslås omfatta produkter, vari inkluderas bl.a. finansiella tjänster och diverse olika nyttigheter, ter sig begreppet försäljningspris mindre lämpligt då det leder tankarna huvudsakligen till varor och tjänster. Någon saklig skillnad beträffande innebörden är dock inte åsyftad. I begreppet pris ingår mervärdesskatt och andra skatter. Detta motsvarar vad som gäller enligt 5 § i den nuvarande prisinformationslagen. Priset skall vidare enligt definitionen anges i kronor. Detta sägs inte uttryckligen i den nuvarande prisinformationslagen men följer av praxis. Med mervärdesskatt och andra skatter avses endast skatter som är hänförliga till produkten som sådan. Huruvida bidrag kan lämnas för förvärv av produkten eller vilka skattekonsekvenser en viss finansiell tjänst kan medföra behöver inte anges vid marknadsföringen av produkten i fråga. Definitionen av begreppet jämförpris överensstämmer i huvudsak med vad som gäller enligt 6 § första stycket i den nuvarande prisinformationslagen. Även jämförpriset skall uttryckas i kronor och anges inklusive mervärdesskatt och andra skatter (se 10 §). 3 § Lagen gäller för sådana näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller produkter till konsumenter. I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Prisinformationslagen skall gälla för sådana näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller produkter till konsumenter. Det saknar betydelse om verksamheten är offentlig eller privat. Paragrafen motsvarar 2 § i den nuvarande prisinformationslagen, med den skillnaden att begreppet produkter ersätter begreppen varor och tjänster. Härigenom utvidgas tillämpningsområdet från enbart varor och tjänster till att avse också konsumentnyttigheter såsom elektrisk kraft, fjärrvärme och andra energiformer, alla typer av finansiella tjänster, telekommunikationstjänster och andra typer av elektroniska kommunikationstjänster. Begreppen näringsidkare, produkt och konsument definieras i 2 §. 4 § Lagen gäller inte produkter som försäljs på auktion. Inte heller gäller lagen andra produkter än varor som försäljs vid auktionsliknande förfaranden. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I första meningen anges att lagen inte gäller produkter som försäljs på auktion. Undantaget motsvarar 4 § andra stycket i den nuvarande prisinformationslagen med den skillnaden att undantaget nu omfattar alla Prop. 2003/04:38 produkter och inte endast varor. Undantaget för varor i den nuvarande lagen har sin grund i artikel 3.2 i prismärkningsdirektivet. I andra meningen anges att lagen inte heller gäller andra produkter än varor som försäljs vid auktionsliknande förfaranden. Härigenom undantas exempelvis försäljning av värdepapper och andra finansiella nyttigheter som säljs via börser eller andra marknadsplatser från kravet på prisinformation. Undantagen i paragrafen motiveras av att priset på produkten inte kan anges i förväg. Såsom Lagrådet framhållit gäller undantagen endast den produkt som säljs och inte den tjänst som auktionsförrättaren eller annan förmedlar i anslutning till själva försäljningen och som ersätts särskilt, t.ex. genom courtage eller andra avgifter. 5 § Om det i lag eller annan författning finns särskilda bestämmelser om prisinformation till konsumenter, skall de bestämmelserna gälla i stället för bestämmelserna i denna lag. Av paragrafen framgår att särskilda bestämmelser om prisinformation till konsumenter i andra författningar har företräde framför den nya lagens bestämmelser. Bestämmelsen motsvarar delvis 3 § i den nuvarande prisinformationslagen och har kommenterats i avsnitt 5.2. 6 § Prisinformation skall lämnas när en näringsidkare marknadsför bestämda produkter. Paragrafen innehåller en bestämmelse om när prisinformation skall lämnas. Bestämmelsen motsvarar 4 § första stycket i den nuvarande prisinformationslagen, med den skillnaden att uttrycket varor och tjänster ersatts av produkter. Begreppet marknadsföring har här samma innebörd som i marknadsföringslagen (1995:450), dvs. det avser reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till produkter. Att prisinformation endast behöver lämnas när näringsidkaren marknadsför bestämda produkter överensstämmer med vad som gäller enligt den nuvarande prisinformationslagen. 1990/91:171 s. 25 anges att prisinformationslagen endast skall tillämpas när det är fråga om varor och tjänster som till sin art eller sitt slag är tillräckligt specificerade. Tillräckligt specificerad anses varan eller tjänsten vara om konsumenten genom uppgifterna i marknadsföringen kan bilda sig en uppfattning om varans eller tjänstens beskaffenhet. eller tjänsten skall alltså kunna identifieras och särskiljas från andra varor eller tjänster. När det gäller hantverkstjänster anförs att många sådana tjänster inte anses bli bestämda förrän näringsidkaren och konsumenten är överens om vad som skall utföras. Endast om produkten som marknadsföringen avser låter sig specificeras så till vida att produkten kan identifieras och särskiljas uppkommer skyldighet att lämna prisinformation enligt lagen. 7 § Prisinformation för varor skall lämnas genom uppgift om varans pris och Prop. 2003/04:38 jämförpris. För andra produkter än varor skall prisinformation lämnas genom uppgift om produktens pris. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att även jämförpris skall anges för sådana produkter. Om priset för en produkt inte kan anges, skall näringsidkaren i stället lämna prisinformation genom att ange grunderna för hur priset bestäms. Av paragrafen, som är ny, framgår vilka uppgifter prisinformationen skall innehålla. Uppgiftsskyldigheten omfattar uppgift om priset för en bestämd produkt eller, för det fall priset inte kan anges, om grunderna för hur priset bestäms. I den utsträckning det framgår av den föreslagna lagen eller följer av föreskrifter som regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer föreskriver, skall uppgiftsskyldigheten även omfatta uppgift om produktens jämförpris. Att undantag i vissa fall gäller från skyldigheten att ange jämförpris framgår av 8 §. I första stycket stadgas att prisinformation för varor skall lämnas genom uppgift om varans pris och jämförpris. Begreppen pris och jämförpris definieras i 2 §, där det också anges att pris och jämförpris skall inkludera mervärdesskatt och andra skatter. I andra stycket föreskrivs att för andra produkter än varor skall prisinformation lämnas genom uppgift om priset.