prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — kunskap och slutsatser som är värdefulla både för hur skall fortsätta tillämpa rambeslutet och hur skall ställa sig till det framtida straffrättsliga samarbetet inom EU. Regeringen kommer att återkomma till med en redogörelse för hur de berörda myndigheterna i har tillämpat och berörts av den nya lagstiftningen. Redogörelsen torde komma att innehålla uppgifter om bl.a. ärendemängd, kostnadsutveckling och de Prop. 2003/04:7 problem myndigheterna har stött på vid tillämpningen samt en analys av de förändringar som kan vara påkallade. Berörda myndigheter har därför anledning att redan från den tidpunkt när den nya lagstiftningen träder i kraft följa utvecklingen på det egna området med avseende på dessa frågor. Enligt artikel 34 i rambeslutet skall rådet utvärdera tillämpningen i medlemsstaterna av rambeslutet. Regeringen kommer i den utsträckning uppgifterna görs tillgängliga för regeringen att till redovisa de uppgifter som kan ha framkommit vid utvärderingen och som närmare tar upp de frågor som framkom i utskottets betänkande, dvs. att rambeslutets intentioner också efterlevs av medlemsstaterna. 16 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Den nya lagen skall träda i kraft . Lagen skall inte tillämpas vid handläggningen av ett ärende om utlämning av den eftersökte till en medlemsstat i EU enligt utlämningslagen eller till eller enligt den nordiska utlämningslagen, om ärendet har inletts vid ikraftträdandet. Har någon utlämnats till en medlemsstat i EU och begärs efter tillstånd till åtgärder som motsvarar utvidgat överlämnande eller vidareöverlämnande, skall den nya lagen tillämpas. fram till dess att Schengens informationssystem (SIS) kan överföra all den information som en arresteringsorder skall innehålla, skall en registrering av den eftersökte i SIS anses vara likvärdig med en arresteringsorder, i avvaktan på att en fullständig arresteringsorder översänds. Detsamma gäller registreringar i SIS som gjorts före , om inte ärendet handläggs enligt utlämningslagen eller den nordiska utlämningslagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. I promemorian behandlades emellertid inte registreringar som gjorts i SIS före lagens ikraftträdande. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan erinran. Riksåklagaren har anfört att det krävs särskilda övergångs- bestämmelser om hanteringen av registreringar i SIS som gjorts före . Även har efterlyst övergångs- bestämmelser i detta avseende. Styrelsen har för sin del förordat att ärenden som avser registreringar i SIS som har gjorts före skall handläggas enligt utlämningslagen. Skälen för regeringens förslag Rambeslutet ersätter de avtal och konventioner om utlämning som tillämpas mellan EU:s medlemsstater (artikel 31.1). har medlemsstaterna åtagit sig att 2003 vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa bestämmelserna i rambeslutet (artikel 34.1). Enligt artikel 32 skall utlämningsframställningar som tas emot före den behandlas enligt de avtal och konventioner som då är i Framställningar som tas emot därefter skall behandlas enligt rambeslutets bestämmelser, om inte medlemsstaterna i ett särskilt uttalande i samband med att rambeslutet antas förklarar att äldre bestämmelser skall tillämpas på gärningar som har begåtts före I enlighet med vad som anfördes i prop. (s. 26) har valt att inte lämna någon sådan förklaring. En arresteringsorder skall enligt artikel 9.12 som regel skickas direkt mellan de rättsliga myndigheterna i medlemsstaterna eller översänds genom Schengens informationssystem (SIS). I artikel 9.3 anges att en registrering enligt artikel 95 i under en övergångsperiod skall jämställas med en arresteringsorder även om den inte innehåller all den information som förutsätts för en arresterings- order i avvaktan på att originalet i vederbörlig ordning mottas av den verkställande rättsliga myndigheten. Brytpunkten för tillämpning av den nya lagen Den nya lagen bör i enlighet med åtagande enligt rambeslutet träda i kraft . Som föreskrivs i artikel 32 skall fram- ställningar om utlämning som har kommit in före det datumet behandlas enligt äldre bestämmelser. Det finns uppskattningsvis 14 000 efterlysningar enligt artikel 95 registrerade i SIS. Som både Riksåklagaren och har påpekat, krävs det övergångsbestämmelser för hur ärenden som initieras genom sådana, redan befintliga, registreringar skall handläggas. Situationen som avses är att en person som har registrerats i SIS senast som efterlyst för utlämning anträffas i efter detta datum. har förordat att dessa ärenden skall handläggas Eftersom det kan förutsättas att det kommer att finnas äldre registreringar kvar i SIS , skulle en sådan lösning leda till när gentemot andra medlemsstater tillämpar två system: ett för utlämning och ett för Andra medlemsstater har dessutom ett berättigat intresse av att rambeslutet tillämpas om de ger in en framställning till efter , även om det finns en registrering i SIS av äldre Också ordalydelsen i rambeslutet talar för att tidpunkten för framställningen skall vara den centrala. Registreringen i SIS kan visserligen i någon mening sägas vara en framställning om utlämning Det är emellertid normalt oklart om personen alls befinner sig i , varför registreringen då inte är riktad särskilt mot . Avgörande bör enligt regeringen i stället vara om handläggningen av ärendet om utlämning har inletts i den 1 Ett ärende om utlämning från kan inledas på i princip två olika Ärendet inleds antingen genom att den begärande staten överlämnar en framställning om utlämning eller genom att personen frihetsberövas med anledning av en efterlysning som har utfärdats av den begärande staten (se beträffande det sistnämnda 23 § utlämningslagen och 17 § nordiska utlämningslagen). Äldre regler, dvs. utlämningslagen eller den nordiska utlämningslagen, bör tillämpas även oavsett på vilket av dessa båda sätt utlämningsärendet har inletts, om detta har skett före . I ärenden som inleds efter bör däremot den nya lagen tillämpas. Detta gäller alltså även om registreringen i SIS har skett före och personen anträffas först sedan lagen har trätt i kraft. I ett sådant fall behandlas registreringen i SIS initialt som en arresteringsorder. Det gäller även registreringar i SIS som har utfärdats av en rättslig myndighet i eller . Det kan förutsättas att registreringarna kommer att vara ofullständiga i förhållande till kraven på en arresteringsorder. Den utfärdande medlemsstaten skall då beredas tillfälle att komplettera ärendet genom att ge in en fullständig arresteringsorder, se avsnitt 8.3. Den fortsatta hand- läggningen följer sedan den lagen. I vissa fall innebär emellertid detta att den nordiska utlämningslagen skall tillämpas, se avsnitt 6.2. Utvidgat överlämnande och vidareöverlämnande Övergångsvis kommer det att kunna finnas situationer där ett ärende har avgjorts enligt reglerna om utlämning men där den begärande staten påkallar nya beslut av . Det kan röra sig om beslut i frågor om utvidgning av ett tidigare beslut om utlämning eller om överlämnande av en person som har utlämnats från . I båda fallen bör enligt regeringen den nya lagen tillämpas för de nya ärendena, även om det ursprungliga ärendet inte var ett ärende om överlämnande. Har sålunda utlämning till en medlemsstat ägt rum med tillämpning av äldre bestämmelser och begärs tillstånd till utvidgat överlämnande (eller, om man så vill, utvidgad utlämning) tillämpas 6 kap. 8 § i den nya lagen. Som föreslås i avsnitt 12.1 är det den domstol som har beslutat i det ursprungliga ärendet som prövar frågor om utvidgat överlämnande. Eftersom det i de nu aktuella fallen inte är en domstol som har beslutat i det ursprungliga ärendet utan i allmänhet regeringen skall utses att besluta i frågor om utvidgat överlämnande och vidareöverlämnande. Om, i en motsvarande situation, den stat till vilken personen utlämnats begär tillstånd att överlämna personen till en annan medlemsstat i EU, tillämpas samma bestämmelser. Som närmare utvecklats i avsnitt 8.2 finns det tekniska begränsningar i SIS som gör att registreringar där inte kan innehålla samtliga uppgifter som skall tas upp i en arresteringsorder. Detta får, enligt artikel 9.3, inte hindra att en registrering betraktas som en arresteringsorder. fram till dess att SIS kan överföra all den information som anges i 1 kap. 4 §, bör därför enligt regeringen en registrering av den eftersökte i SIS anses vara likvärdig med en arresteringsorder i avvaktan på att en Prop. 2003/04:7 fullständig arresteringsorder översänds. Vad nu sagts bör, som nämnts tidigare i detta avsnitt, tillämpas även på registreringar i SIS som gjorts före , i de fall den nya lagen skall tillämpas. 17.1Förslaget till lag om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder 1 kap. Allmänna bestämmelser 1 § Denna lag innehåller bestämmelser för genomförande av rådets rambeslut /584/RIF av om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna. I detta kapitel finns allmänna bestämmelser om en arresteringsorder. I 2 kap. finns bestämmelser om förutsättningar för överlämnande. I 3 kap. finns bestämmelser om särskilda villkor för överlämnande. I 4 kap. finns bestämmelser om utredning och tvångsmedel vid det inledande förfarandet samt bestämmelser om att lagen i vissa fall inte skall tillämpas i förhållande till och . I 5 kap. finns bestämmelser om beslutsförfarandet vid överlämnande. I 6 kap. finns bestämmelser om verkställighet av ett beslut om överlämnande och om beslut om bl.a. utvidgat överlämnande. I 7 kap. finns bestämmelser om överförande av en frihetsberövande påföljd till . I 8 kap. finns bestämmelser om återförande av personer som har över- lämnats till , om tillstånd till transport genom och om att regeringen i vissa fall kan besluta att lagen inte skall tillämpas i förhållande till en viss medlemsstat. I paragrafens första stycke anges att lagen innehåller bestämmelser för genomförande av EU:s rambeslut om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna. Härigenom tydliggörs att lagens bestämmelser skall tolkas mot bakgrund av rambeslutets beaktandesatser och artiklar (se avsnitt 6.1). I andranionde styckena redogörs för lagens indelning och innehåll. Vid utformningen har Lagrådets synpunkter beaktats. I syfte att göra lagen överskådlig är den indelad i kapitel. Lagen reglerar inte förut- sättningar och förfarande vid överlämnande till . 2 § Regeringen meddelar närmare föreskrifter om tillämpningen av denna lag. I fråga om utfärdande av en arresteringsorder och om överlämnande till finns särskilda bestämmelser. I paragrafen lämnas upplysning om att regeringen kommer att meddela tillämpningsföreskrifter till lagen. Vidare lämnas en upplysning om att det finns särskilda bestämmelser om överlämnande till . Sådana bestämmelser finns inte i den nya lagen utan kommer, tillsammans med tillämpningsföreskrifter, att meddelas i förordning. 3 § Med en arresteringsorder avses i denna lag ett rättsligt avgörande, utfärdat av en rättslig myndighet i en medlemsstat i Europeiska unionen, som innebär en begäran om att en rättslig myndighet i en annan sådan stat skall gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller för verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Paragrafen innehåller definitionen av en arresteringsorder. motsvarar i huvudsak artikel 1.1 i rambeslutet. Begreppet rättsligt avgörande definieras inte i rambeslutet. lagen och enligt rambeslutet är det avgörande för frågan om rätt myndighet har utfärdat arresteringsordern, att den utfärdande medlemsstaten enligt artikel 6.1 har angett den myndigheten som har utfärdat arresteringsordern som utfärdande myndighet. internationella straffrättsliga samarbetet avses normalt med rättslig myndighet åklagare eller domstol. I flertalet fall kommer så att vara fallet även vid tillämpningen av rambeslutet. Det kan emellertid inte uteslutas att en medlemsstat väljer att utse en annan myndighet än åklagare eller domstol till att utfärda arresteringsorder. Ett beslut av en sådan myndighet skall även i ett sådant fall gälla som ett rättsligt avgörande i rambeslutets och i den nya lagens mening. Rambeslutet använder begreppen utfärdande rättslig myndighet och verkställande rättslig myndighet. I lagen motsvaras det förra begreppet av utfärdande myndighet. Det senare begreppet har inte använts i I stället har myndigheterna utsetts direkt, t.ex. domstolen, åklagaren och polismyndigheten. Den utfärdande medlemsstaten är den stat i vilken den utfärdande myndigheten är verksam. till den utfärdande medlemsstaten på begäran av en utfärdande myndighet i den staten. Uppgifter om vilka myndigheter i medlems- staterna som är utfärdande och verkställande rättsliga myndigheter kommer att tillkännages på lämpligt sätt, troligen genom Europeiska (EUT) och genom rådets webbplats. 4 § En arresteringsorder skall vara upprättad i enlighet med formuläret i bilagan till rambeslutet och innehålla uppgifter om 1.den eftersöktes identitet och nationalitet, 2.namn, adress, telefonnummer, telefaxnummer och e-postadress till den utfärdande myndigheten, 3.en verkställbar dom, ett häktningsbeslut eller ett motsvarande verk- ställbart beslut, 4.den brottsliga gärningen, med angivande av tid och plats för gärningen, en beskrivning av omständigheterna kring gärningen samt den eftersöktes delaktighet i gärningen, 5.brottsrubricering och om gärningen är sådan som anges i bilagan till denna lag, 6.straffskalan för gärningen eller, om arresteringsordern avser verkställighet av en frihetsberövande påföljd, den påföljd som har dömts ut, och 7.om möjligt andra rättsliga konsekvenser av gärningen. Paragrafen anger vilket innehåll en arresteringsorder skall ha och att en arresteringsorder skall vara upprättad i enlighet med formuläret i bilagan till rambeslutet. Bestämmelsen motsvarar artikel 8.1 i rambeslutet. Frågan om vilket innehåll en arresteringsorder skall ha behandlas i avsnitt 8.3. De uppgifter som en arresteringsorder enligt punkterna 17 i paragrafen skall innehålla motsvarar i huvudsak de uppgifter som enligt artikel 95 i skall finnas i en begäran om utlämning som registreras i Schengens informationssystem (SIS). Av övergångsbestämmelsen till den nya lagen, som motsvarar artikel 9.3 andra stycket i rambeslutet, framgår att en registrering i SIS skall anses vara likvärdig med en arresteringsorder i avvaktan på att en fullständig arresteringsorder översänds. Övergångsbestämmelsen gäller till dess att SIS tekniskt har anpassats så att det kan överföra all den information som en arresteringsorder skall innehålla enligt artikel 8.1. Avsikten är alltså att en registrering enligt artikel 95 i SIS, med de uppgifter en sådan registrering innehåller, initialt skall godtas som en arresteringsorder (se avsnitt 15). Så snart en eftersökt person påträffas skall den utfärdande myndigheten uppmanas att komplettera arresteringsordern (se 4 kap. 2 §). När en fullständig arresteringsorder har inkommit skall den, såsom anges i paragrafens inledande mening, vara upprättad i enlighet med bilagan till rambeslutet. I punkterna 17 anges de grundläggande krav som skall ställas på en arresteringsorder. Därutöver kan det i vissa fall krävas t.ex. att den utfärdande myndigheten lämnar uppgifter om garantier (3 kap. 12 §§). Sådana uppgifter kan dock lämnas senare, när den eftersökte personen har gripits. De uppgifter som kan lämnas i formuläret är betydligt fler och delvis andra än de som enligt artikel 8.1 i rambeslutet måste lämnas i en arresteringsorder. Enligt 2 kap. 3 § 1 skall överlämnande inte beviljas om en begäran till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för prövning av frågan om överlämnande skall beviljas. Vid bedömningen av vilken information en arresteringsorder skall innehålla i ett enskilt fall är således det avgörande att lagens krav och förutsättningar kan bedömas utifrån arresteringsordern. I kapitlet finns bestämmelser om förutsättningarna för överlämnande från . Omfattningen av skyldigheten att överlämna den som eftersöks enligt en arresteringsorder anges i 1 §. I 2 § finns bestämmelser om strafftrösklar och kravet på dubbel straffbarhet i vissa fall. Av systematiska skäl är lagens avslagsgrunder uppdelade på sådana som huvudsakligen men inte nödvändigtvis enbart rör den eftersöktes person (4 §) och på avslagsgrunder som främst har avseende på gärningen (5 §). Därutöver finns i 3 § avslagsgrunder av huvudsakligen formellt slag och i 6 § en särskild bestämmelse om att avslag under vissa förhållanden skall ske om en svensk medborgare som begärs överlämnad för verkställighet av en frihetsberövande påföljd begär att få verkställa påföljden i . I det senare fallet torde i allmänhet hela arresterings- ordern avslås. Av lagens övriga avslagsgrunder är emellertid flertalet sådana att de inte hindrar att överlämnande sker för andra gärningar som tagits upp i arresteringsordern än den eller de gärningar som omfattas av det aktuella hindret. Varken i rambeslutet eller i den nya lagen görs någon skillnad på formella och materiella avslagsgrunder. En arresteringsorder skall avslås i den utsträckning ett överlämnande strider mot förutsättningarna i lagen. 1 § Den som eftersöks enligt en arresteringsorder och som anträffas i skall, om inte annat sägs i denna lag eller följer av någon annan lag, överlämnas till den utfärdande medlemsstaten. Överlämnande får ske för lagföring eller verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Paragrafen återspeglar den skyldighet som kommer till uttryck i artikel 1.2 i rambeslutet och som innebär ett åtagande för medlemsstaterna att, utom i de fall som särskilt anges i rambeslutet, överlämna den som eftersöks enligt en arresteringsorder. Enligt paragrafen får överlämnande vägras endast om det följer av lagen eller av någon annan lag. Frågan om omfattningen av skyldigheten att överlämna behandlas i avsnitt 7.1. En förutsättning för att frågan om överlämnande skall aktualiseras är att någon som eftersöks enligt en arresteringsorder anträffas i . Det är självklart att överlämnande får beviljas endast om det står klart att den person som anges som eftersökt i en arresteringsorder är identisk med den som överlämnas. Om det råder någon tveksamhet om det får överlämnande inte beviljas. Flera av rambeslutets avslagsgrunder finns uttryckligen angivna i den nya lagen. Därutöver följer det i vissa fall av andra lagar att överlämnande inte får beviljas. I den allmänna motiveringen redogörs bl.a. för grundlagarnas bestämmelser om immunitet samt om tryck- och yttrandefrihet. Överlämnande får således inte beviljas i fråga om den som enligt sådana bestämmelser inte kan åtalas eller straffas eller för vilken åtal eller ingripande endast får ske i viss ordning. Så snart det kan antas att det finns ett sådant hinder får inte heller tvångsmedel användas. Det har ansetts inte krävas någon uttrycklig hänvisning i den nya lagen till grundlagarna då dessa inte påverkas av rambeslutet eller av den nya lagen. I paragrafens andra mening sägs att överlämnande får ske för lagföring eller verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Det framgår redan av artikel 1.1. i rambeslutet att en arresteringsorder inte får utfärdas i annat syfte än att eftersöka någon för lagföring eller för verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Strafftrösklar och krav på dubbel straffbarhet 2 § Överlämnande får beviljas endast för en gärning som motsvarar brott enligt svensk lag och 1.för vilken, när överlämnandet avser lagföring, enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning en frihetsberövande påföljd är föreskrivet, eller 2.för vilken, när överlämnandet avser verkställighet av en frihets- berövande påföljd, en frihetsberövande påföljd har dömts ut. Om det i arresteringsordern har angetts att en gärning är sådan som finns angiven i bilagan till denna lag och det för gärningen enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning är föreskrivet en frihetsberövande påföljd , skall dock överlämnande beviljas även om gärningen inte motsvarar brott enligt svensk lag. Vid överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd som avser en sådan gärning skall påföljden vara sådan som anges i första stycket 2. Om överlämnande beviljas för en gärning som avses i första eller andra stycket får överlämnande beviljas även för annan gärning som, utan att vara sådan som anges i första stycket 1 eller 2, motsvarar brott enligt svensk lag. I paragrafen finns bestämmelser om strafftrösklar för överlämnande och om i vilka fall det krävs dubbel straffbarhet. Dessa frågor behandlas i Bestämmelser om strafftrösklar och krav på dubbel straffbarhet finns i artiklarna 2 och 4.1 i rambeslutet. Enligt första styckets första led får överlämnande beviljas endast för en gärning som motsvarar brott enligt svensk lag. Detta krav på s.k. dubbel straffbarhet innebär att det är gärningen dvs. som skall jämföras med bestämmelser i svensk lag. skiljer sig inte kravet och innebörden av begreppet från vad som gäller vid utlämning enligt utlämningslagen. Enligt 4 § första stycket i den lagen gäller som huvudregel att den gärning för vilken utlämning begärs skall motsvara brott för vilket enligt svensk lag är föreskrivet fängelse i I förarbetena till den bestämmelsen sägs att det inte krävs att gärningen direkt faller under någon brottsbeskrivning i svensk lag, utan att det är tillräckligt att själva gärningstypen är kriminaliserad i 1957:156 s. 44; se även NJA 2002 s. 237). När en begäran om överlämnande avser lagföring krävs enligt punkten 1 dessutom att det för gärningen enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning är föreskrivet en frihetsberövande påföljd . Det skall alltså i den tillämpliga straffskalan för gärningen i den andra statens lagstiftning ingå en frihetsberövande påföljd . Vad straffet kan tänkas bli i ett enskilt fall, med hänsyn till t.ex. rättspraxis, förmildrande omständigheter eller bristande tillräknelighet, saknar betydelse vid bedömningen. Det saknar också helt betydelse vilken straffskala gärningen har enligt svensk lag. tillämpliga straffskalan i den utfärdande medlemsstaten skall enligt artikel 8.1 (f) i rambeslutet som motsvaras av 1 kap. 4 § 6 den nya lagen framgå av arresteringsordern. Med uttrycket när överlämnande avser lagföring avses att det framgår av arresteringsordern eller kompletterande information att begäran om överlämnande avser I praktiken torde det i detta fall räcka att den utfärdande myndigheten i arresteringsordern (se formuläret, bilaga 2) har fyllt i uppgifter i avsnitt c) punkten 1 men däremot inte under punkten 2 i Överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd får enligt punkten 2 ske endast om en lång frihetsberövande påföljd har dömts ut. Till skillnad från vad som gäller vid överlämnande för lagföring krävs inte att de gärningar som ligger till grund för påföljden är av viss svårhet enligt den utfärdande Det saknar också betydelse hur stor del av påföljden som återstår att verkställa. Uppgift om längden på den påföljd som har dömts ut i den utfärdande medlemsstaten skall enligt artikel 8.1 (f) i rambeslutet som motsvaras av 1 kap. 4 § 6 den nya lagen framgå Som har anförts under punkt 1 torde det framgå av formuläret i bilaga 2 under avsnitt c) punkten 2 att överlämnandet avser verkställighet av en frihetsberövande påföljd. I andra stycket finns undantaget till huvudregeln i första stycket om Om den utfärdande myndigheten i arresteringsordern har angett att en gärning är sådan som avses i den s.k. listan (artikel 2.2 i rambeslutet; se även bilaga till den nya lagen), får den verkställande myndigheten inte ställa upp något krav på dubbel straffbarhet. En ytterligare förutsättning för detta är att det för gärningen, enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning, är föreskrivet en frihets- berövande påföljd . Enligt artikel 8.1 (d) i rambeslutet skall det framgå av en arresteringsorder om den avser gärningar i listan.