prop · GQ03119 · 2003-05-28 00:00:00 — Normalt sett utses behöriga personer i den egna kommunens räddningstjänstorganisation. att räddningschefen utser behörig person som tjänstgör i annan kommuns räddningstjänstorganisation att vara räddningsledare i kommunen. kan vara lämpligt om det där finns någon med en särskild kompetens som saknas i den egna kommunen. Räddningsledare kan utses såväl i förväg som i en akut situation. Vanligtvis är det givetvis lämpligast att frågan om vem som skall vara räddningsledare är avklarad före en rädd- Se även avsnitt 8. Att räddningsledaren är den som leder en Prop. 2002/03:119 räddningsinsats framgår av 3 kap. 9 §. Paragrafens tredje stycke motsvarar delvis 32 § andra stycket RäL. Be- stämmelsen reglerar situationen då en räddningsinsats berör mer än en kommuns område. Tvekan kan då uppstå vem som skall vara räddnings- ledare för insatsen. Det förutsätts att räddningsledarna själva kommer överens om detta. Kan de inte det skall berörd länsstyrelse avgöra frågan, om kommunerna tillhör samma län. Berör motsvarande situation kom- muner i flera län skall de inblandade länsstyrelserna bestämma. I sista stycket hänvisas till bestämmelserna i 4 kap. 10 § som reglerar ledning av omfattande räddningsinsatser. Se även avsnitt 8. 4 kap. Statens skyldigheter Paragrafen motsvarar i princip 25 § RäL (prop. 1985/86:170 s. 75 f. samt prop. 1991/92:70). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Regeringen be- stämmer vilken eller vilka myndigheter som skall ha ansvaret för fjäll- räddningstjänsten. Paragrafen motsvarar i princip 26 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 76 samt prop. 1992/93:54). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ha ansvaret för flygräddnings- tjänsten. Paragrafen motsvarar i princip 27 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 76 ff. samt prop. 1992/93:54). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Sjörädd- ningstjänsten omfattar enligt paragrafen även sjuktransporter från fartyg (jfr kommentaren till 1 kap. 4 §). Regeringen bestämmer vilken myndig- het som skall ha ansvaret för sjöräddningstjänsten. Efterforskning av försvunna personer i andra fall Paragrafen motsvarar i princip 27 a § RäL (se prop. 1991/92:70). Reger- ingen bestämmer vilken eller vilka myndighet som skall ha ansvaret för efterforskning av försvunna personer enligt bestämmelsen. Paragrafen motsvarar delvis 27 b § RäL (prop. 1985/86:170 s. 76 ff., 1991/92:70 samt prop. 1992/93:54). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Bestämmelsen har vidare kompletterats på ett sådant sätt att det klart framgår att miljöräddningstjänst till sjöss även föreligger då det finns en överhängande fara för att olja eller andra skadliga ämnen kommer ut i vattnet. Frågan har behandlats i avsnitt 11. När det gäller rekvisitet överhängande fara bör här framhållas att det inte kan anses tillräckligt för att inleda en miljöräddningsoperation till sjöss att fartygets last i sig är av farlig art. Som påpekats i avsnitt 11 mås- te det röra sig om en reell risk som bygger på en sammanvägd bedöm- ning av olika faktiska omständigheter kring händelsen. Som exempel kan nämnas fartygets eller fartygens skick, deras mer eller mindre utsatta läge, trafikbilden, strandformationen, bottenförhållandena på eventuell grundstötningsplats, strömmar samt väder- och vindförhållanden. De åtgärder som kan komma ifråga vid en miljöräddningsoperation som inleds då det föreligger överhängande fara för att olja eller andra skadliga ämnen kommer ut i vattnet kan bestå i att förbereda och lägga ut länsor kring ett havererat fartyg, förbereda läktring av olja eller andra skadliga ämnen till ett annat fartyg eller andra insatser till skydd för den miljön i början av ett räddningsförlopp. När olja eller skadliga ämnen har flutit i land upphör miljöräddnings- tjänsten till sjöss. Akuta åtgärder som då kan behöva vidtas faller inom ramen för den kommunala räddningstjänsten (se prop. 1985/86:170 s. 78). I övrigt kan det bli fråga om sanering som inte är räddningstjänst men som i allmänhet utförs av kommunen. Har en kommun haft kostna- der för sanering kan den under vissa förutsättningar ha rätt till ersättning av staten. Se avsnitt 12.1 samt 7 kap. 2 §. Enligt 10 kap. sjölagen (1994:1009) gäller vidare särskilda regler om skadeståndsskyldighet för ett fartygs ägare vid s.k. oljeskador. Regeringen bestämmer vilken myn- dighet som skall ha ansvaret för miljöräddningstjänst till sjöss. vid utsläpp av radioaktiva ämnen Första stycket motsvarar 28 § första stycket RäL (se prop. 1985/86:170 s. 78 f.). Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ha ansvar för räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen. Det andra stycket motsvarar 28 a § RäL. Om kriterierna för räddningstjänst enligt 1 kap. 2 § är upp- fyllda skall en insats bedömas som avslutad. Se ytterligare härom i kommentaren till 3 kap. 9 §. I det första stycket slås inledningsvis fast att en räddningsinsats är avslutad när den som leder insatsen (räddningsleda- ren) fattar beslut om detta. Beslutet skall redovisas i skriftlig form. Syftet är att gränsdragningen mellan den statliga räddningstjänstmyndighetens ansvar för räddningstjänst och den enskildes eller andra samhällsorgans ansvar för att vidta de åtgärder som kan vara nödvändiga efter en rädd- ningsinsats skall bli klar och tydlig. Beslutet har också betydelse för att klargöra att de fortsatta åtgärder som eventuellt vidtas av räddnings- tjänstpersonalen inte längre faller under begreppet räddningstjänst. När det gäller skyldighet för räddningsledaren att redovisa vissa beslut i skriftlig form, se även 6 kap. 6 §. I första stycket föreskrivs vidare att ägaren eller nyttjanderättshavaren av egendom som berörts av räddningsinsatsen om det är möjligt skall underrättas om behovet av bevakning, restvärdeskydd, sanering och åter- ställning. Denna bestämmelse motsvarar i princip 53 § första stycket RäL. Behov av sådan underrättelse torde vanligtvis inte föreligga vid statlig räddningstjänst. Det kan dock även här bli aktuellt, t.ex. kan efter det att en miljöräddningsinsats till sjöss avslutats ett skadat fartyg behöva bevakas så ytterligare utsläpp inte sker. Paragrafens andra och tredje stycke motsvarar 53 § andra och tredje styckena RäL. Begreppet innehavare har dock bytts ut mot nyttjande- rättshavare, se kommentaren till 2 kap. 2 § ovan. Paragrafens första och andra stycke motsvarar 28 § andra och tredje stycket RäL (se prop. 1991/92:41 s. 30). Regeringen bestämmer vilken myndighet som skall ansvara för sanering då utsläpp skett från en kärn- teknisk anläggning. För sanering efter utsläpp som inte skett från en kärnteknisk anläggning ansvarar den myndighet som regeringen före- skriver eller i särskilda fall beslutar. Det tredje stycket, som justerats med anledning av Lagrådets yttrande, motsvarar innehållet i 2 a § RäL. Det innehåller dels en definition av vad som avses med sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen enligt lagen, dels de kriterier som skall vara uppfyllda för att det skall föreligga skyl- dighet för den av regeringen bestämda myndigheten att ingripa. Var och en av de angivna förutsättningarna måste föreligga för att staten skall vara skyldig att göra en saneringsinsats. 1991/92:41 s. 29 f. Paragrafen motsvarar i princip 32 § första stycket 23 RäL. Att rädd- ningsledaren är den som leder en räddningsinsats framgår av 4 kap. 7 §. I paragrafens första stycke regleras möjligheten att låta en statlig myn- dighet ta ansvaret för omfattande kommunala räddningsinsatser. Det motsvarar i huvudsak 33 § första stycket RäL. Bestämmelsen innebär att regeringen om det fordras omfattande räddningsinsatser får föreskri- va eller i ett särskilt fall besluta att en länsstyrelse eller annan statlig myndighet får ta över ansvaret för räddningstjänsten inom en eller flera kommuner. kan bistå berörda kommuner med t.ex. led- ningsstöd och informationsinsatser utan att ett formellt övertagande be- höver ske. Möjligheten att ta över ansvaret för räddningstjänsten måste dock finnas kvar. Den direkta ledningen av pågående insatser bör liksom Prop. 2002/03:119 alltid utövas av någon som har erforderlig kompetens för att vara Om har tagit över ansvaret för räddningstjänsten ankommer det på att utse räddningsledare. kan i sin övergripande ledningsroll därutöver ansvara för prioriteringar och fördelning av förstärkningsresur- ser, stöd till räddningsledaren med ytterligare ledningsresurser i form av personal och materiel samt ansvara för att information till allmänheten och till andra myndigheter ges. Om ett formellt övertagande sker skall ansvara för all räddningstjänst i den eller de berörda kom- munerna, inte bara den eller de insatser som föranlett att ansvaret har övertagits. Den skall även se till att räddningsinsatserna samordnas med statliga räddningstjänstinsatser när så behövs enligt 1 kap. 6 §. Bestämmelsens andra stycke motsvarar 33 § andra stycket RäL (se prop. 1991/92:41 s. 31). Paragrafen motsvarar 54 § RäL. I bestämmelsen regleras den kommuna- la, regionala och centrala tillsynen. Den kommunala tillsynen riktar sig mot enskilda (fysiska och juridiska personer) och tar sikte på att kontrol- lera deras efterlevnad av lagen och av de föreskrifter som meddelats med stöd av denna. Tillsynen berör i första hand ägare och nyttjanderättshava- re till byggnader eller andra anläggningar samt den som vid en anlägg- ning utövar sådan verksamhet, som innebär fara för att en olycka skall orsaka allvarliga skador på människor eller miljön (jfr 2 kap. 24 §§). Tillsynen utgör vidare en del av det system som ersätter brandsynen (se avsnitt 6.1.2). Den regionala tillsynen skall utövas av länsstyrelserna. I länsstyrelsernas tillsyn över kommunernas verksamhet ingår att bedöma om kommunerna lever upp till de nationella målen i 1 kap. 1 och 3 §§ samt de verksamhetsmål som framgår av lagen och som satts upp i hand- lingsprogrammen enligt 3 kap. 3 och 8 §§. Se vidare avsnitt 6.4. När det gäller den centrala tillsynen skall denna utövas av . Då det gäller statlig räddningstjänst skall emellertid tillsynen utövas av den myndighet som regeringen bestämmer. Paragrafens första stycke motsvarar 55 § RäL. Det innehåller bestämmel- ser om rätt till tillträde, rätt till upplysningar och rätt till att få del av handlingar i tillsynsverksamheten. Tillträdesrätten gäller för alla typer av byggnader eller andra anläggningar. Den som vägrar sådant tillträde som en förrättningsman har rätt att kräva kan dömas till böter för hindrande av förrättning enligt 17 kap. 13 § andra stycket . Och den som låter bli att efter begäran fullgöra sin skyldighet att lämna upplys- ningar eller handlingar eller lämnar oriktiga uppgifter vid fullgörandet av uppgiftsskyldigheten kan dömas till böter enligt ansvarsbestämmelserna i 10 kap. denna lag. I andra stycket, som motsvarar 56 § första stycket RäL, ges tillsyns- myndigheterna befogenhet att meddela de föreläggande och förbud som behövs i enskilda fall för att lagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Liksom påpekas i förarbetena till 56 § RäL (prop. 1985/86:170 s. 92) bör givetvis myndigheten försöka uppnå det eftersträvade resultatet genom råd och uppmaningar innan den använder sig av tvångsmedel. Innan myndigheten beslutar om föreläggande eller förbud måste den göra en avvägning av olika intressen så att de före- skrivna åtgärderna inte medför oskäliga kostnader eller svåra förluster för den som beslutet riktar sig till. Intresset att bereda skydd mot olika ska- dor skall dock komma i första hand. Beslut om föreläggande och förbud får enligt tredje stycket förenas med vite. Om någon låter bli att vidta en åtgärd som åligger denne enligt tillsynsmyndighetens föreläggande, får tillsynsmyndigheten vidta åtgär- den på dennes bekostnad. Bestämmelsen motsvarar 56 § andra och tredje styckena RäL. Vissa språkliga ändringar har skett. Allmänna bestämmel- ser om vite finns i lagen (1985:206) om viten. Såsom framhållits i prop. 1985/86:170 s. 92 bör ett beslut om tvångsåtgärd på den försumliges be- kostnad givetvis bara komma i fråga vid allvarliga missförhållanden eller om ett föreläggande visat sig vara verkningslöst. När det gäller en statlig tillsynsmyndighets verksamhet kan åtgärder enligt andra och tredje stycket endast bli aktuella i fall då en myndighe- ten vid sin tillsyn över en kommun upptäcker att kommunen underlåtit att vidta åtgärder mot en enskild som inte fullgjort sina skyldigheter. En så- dan fråga måste naturligtvis som huvudregel kunna lösas genom en dia- log mellan den statliga tillsynsmyndigheten och den berörda kommunen. Så sker också . Skulle någon lösning inte kunna komma till stånd har dock den statliga tillsynsmyndigheten möjlighet att ingripa mot den enskilde. Paragrafen motsvarar 57 § RäL. Viss språklig ändring har gjorts. Enligt paragrafen får kommunen föreskriva att avgift skall tas ut för vissa tillsynsbesök. Avgiften skall tas ut av den som är föremål för tillsynen och utgöra vederlag för kommunens kostnader i samband med tillsynsbe- söket. Särskilda skyldigheter för enskilda, kommuner och statliga myndigheter Paragrafen motsvarar 44 § RäL. Bestämmelser om ersättning med anled- ning av beslut om tjänsteplikt enligt paragrafen finns i 7 kap. 4 och 8 §§. Ingrepp i annans rätt Paragrafen motsvarar 45 § första till tredje styckena RäL (se prop. 1985/86:170 s. 87 f. och prop. 1991/92:41 s. 32. Jfr även prop. 1993/94:117 s. 13 ff. och s 48 ff.). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Bestämmelser om ersättning för ingrepp enligt paragrafen finns i 7 kap. 6 och 8 §§. Paragrafen motsvarar 45 § fjärde stycket RäL. Viss språklig ändring har gjorts. Paragrafen motsvarar i princip 46 § RäL. Viss språklig ändring har skett. Bestämmelsen innebär en anmaning att hjälpa till, inte att staten eller kommunen inom ramen för räddningstjänsten har ett eget ansvar för att ordna uppehälle. Paragrafen motsvarar 47 § RäL (se prop. 1985/86:170 s. 88). Frågan om ersättning i anledning av att egendom tas i anspråk enligt bestämmelsen finns i 7 kap. 7 och 8 §§. Redovisning av beslut om tjänsteplikt och om ingrepp i annans rätt Beslut om tjänsteplikt enligt 1 § och ingrepp i annans rätt enligt 2 § grundar rätt till ersättning enligt 7 kap. 4 och 6 §§ och kan överklagas enligt 10 kap. För att undvika oklarheter skall ett sådant beslut redovisas i skriftlig form. Kravet på redovisning i skriftlig form är vidare ägnat att bidra till att en noggrann bedömning görs av att de enligt lagen nödvän- diga förutsättningarna för beslutet är uppfyllda. Skyldighet att medverka i räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen Paragrafen motsvarar 34 § RäL. I förarbetena till 34 § RäL (prop. 1985/86:170 s. 81 f. och prop. 1991/92:41 s. 31) påpekades bl.a. följan- de, som också bör framhållas här. Genom att ansvaret för de olika delar- na av räddningstjänsten är uppdelat på olika myndigheter kan räddnings- åtgärderna i vissa fall brista i effektivitet. Avsikten med paragrafen är att göra det möjligt att använda räddningsresurserna på ett effektivare sätt. Många statliga och kommunala myndigheter som inte ansvarar för rädd- ningstjänst eller sanering efter radioaktiva ämnen har betydelsefulla re- surser som de använder i sin verksamhet och som kan vara av betydelse- fulla vid en räddningsinsats eller vid sanering. Paragrafen gör det möjligt att ta dessa resurser i anspråk. Skyldigheten att delta i ett ingripande med personal och egendom gäller dock inte om ett deltagande allvarligt hind- rar myndighetens vanliga verksamhet. Det är inte möjligt att i en allmän regel närmare precisera detta. Det får bli en avvägning i det enskilda fal- let mellan en statlig myndighets eller kommuns behov av resurser för den egna verksamheten och möjligheten att bidra med resurser vid räddnings- insatsen eller vid saneringen. En kommun som medverkat i annan kommuns räddningstjänst, i statlig räddningstjänst eller vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen har rätt till skälig ersättning av den andra kommunen eller av staten enligt 7 kap. 1 §. När statlig myndighet deltar i kan emellertid staten inte ställa några krav på ersättning. Paragrafen motsvarar 40 § RäL. Den knyter an till bestämmelserna i 7 § om skyldighet för statliga myndigheter och kommuner att på anmodan av räddningsledaren delta i en räddningsinsats samt till bestämmelserna om tjänsteplikt i 1 § och ingrepp i annans rätt i 2 §. 1985/86:170 s. 83 f. framgår följande. Uppgiftsskyldigheten för det allmänna avser att göra det möjligt för räddningsledaren att få kännedom om vilka resurser som finns tillgängliga. Det är givetvis viktigt att räddningsorganen på förhand införskaffar uppgifterna. Uppgiftsskyldigheten för enskilda är avsedd att underlätta räddningsorganens verksamhet att genom avtal kny- ta till sig lämpliga resurser hos enskilda. De uppgifter som kommer fram på detta sätt kan också ligga till grund för räddningsledarens beslut att vid en räddningsinsats förfoga över egendom och besluta om fullgörande av tjänstplikt. Paragrafen motsvarar 29 § RäL. Paragrafen motsvarar 30 § RäL. Den gäller såväl som statlig räddningstjänst och innehåller föreskrifter om alarmeringsanordningar och om underrättelseskyldighet (se prop. 1985/86:170 s. 79 och prop. 1998/99:64 s. 53 f. och 67). Med alarmering av räddningsorgan avses möjligheten för allmänheten att larma räddningsorganen (ingående alarmering) och möjligheten att kalla räddningsorganen till utryckning (utgående alarmering). Med an- ordningar för alarmering avses inte bara alarmeringscentraler utan också t.ex. hjälptelefoner för omgående alarmering som kan behöva sättas upp på speciella platser där möjligheter till alarmering bedöms vara otill- fredsställande. En förutsättning för effektiva räddningsinsatser är att räddningsorga- nen kan larmas . För den som är i behov av hjälp är den normala larmvägen vid ett nödläge att nå samhällets räddningsorgan genom nödnumret 112 (SOS Alarm AB:s larmcentraler). En myndighet som ansvarar för räddningstjänst måste också kunna ta emot larm från allmänheten. Vidare är det angeläget att det finns tillgång till anordningar för alarmering även vid avbrott i ordinarie larmförbindelser. Av kommu- nernas handlingsprogram rörande förebyggande åtgärder (3 kap. 3 §) bör det framgå hur allmänheten kan larma räddningsorganen vid avbrott eller Prop. 2002/03:119 störningar t.ex. på telenätet. Paragrafen motsvarar 35 § RäL. Paragrafens första stycke motsvarar 36 § RäL. Endast språkliga ändringar har gjorts. Det andra stycket reglerar kommunernas rätt till ersättning av staten för saneringsarbete efter ett sådant utflöde som avses i första stycket. Dessa åtgärder faller utanför begreppet räddningstjänst. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 65 § RäF. Paragrafen motsvarar i princip 37 § RäL. Ett förtydligande har dock skett av vilka kostnader som kan ersättas enligt paragrafen. Enligt bestämmelsen har en kommun rätt till ersättning av staten då en räddningsinsats i medfört betydande kostna- der för kommunen. Rätten till ersättning knyter an till begreppet rädd- ningstjänst. När det gäller innebörden av detta begrepp, se kommentaren till 1 kap. 2 § ovan samt avsnitt 6.2. Av avsnitt 6.2 framgår att ett antal förutsättningar måste vara uppfyllda innan en räddningsinsats skall före- tas. Bland annat måste vart och ett av de fyra kriterierna i 1 kap. 2 § tred- je stycket vara uppfyllda; staten eller en kommun skall ansvara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. En första förutsättning är således att en räddningstjänstsituation är för handen. Kommunernas rätt till ersättning föreligger vidare endast för kostnader som är direkt hänförliga till åtgärder som är att anse som rädd- ningsinsatser vid den rådande situationen. En räddningsinsats pågår en- dast så länge som förutsättningarna för räddningstjänst enligt 1 kap. 2 § föreligger och omfattar bara de åtgärder som behövs för att hindra och begränsa skador under dessa förhållanden. Parallellt med eller efter en räddningsinsats kan kommunen behöva vidta andra åtgärder, t.ex. inom ramen för miljö- och hälsoskyddet eller (det kan exempel- vis gälla att ordna uppehälle för evakuerade personer). Kostnader för sådana åtgärder skall därmed inte ersättas enligt paragrafen. Vidare kan fasta kostnader inte betraktas som ersättningsgilla, utan får i stället ses som kostnader för att upprätthålla en räddningsberedskap. Paragrafen, som justerats med anledning av Lagrådets yttrande, motsva- rar 48 § första och andra stycket RäL (jfr prop. 1985/86:170 s. 89). Vissa språkliga ändringar har gjorts. I 8 § regleras vem som beslutar om och betalar ut ersättning enligt bestämmelsen. Paragrafen motsvarar 49 § RäL. Paragrafen motsvarar 50 § RäL. Vissa språkliga ändringar har gjorts. Den gäller såväl statlig som och innehåller bestämmelser om ersättning då utrustning tagits i anspråk genom ingrepp i annans rätt enligt 6 kap. 2 § för att användas vid en räddningsinsats eller vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen. Bestämmelserna gäller också när utrustningen tillhandahållits frivilligt. Frågan om ersättning vid ingrepp i annans rätt har behandlats i förarbetena till RäL, se prop. 1985/86:170 s. 54 f. och s. 89 f. I 8 § nedan regleras vem som beslutar om och betalar ut ersättning enligt bestämmelsen. Bestämmelsen motsvarar 51 § RäL. Begreppet innehavare har dock bytts ut mot nyttjanderättshavare(se kommentaren till 2 kap. 2 §). I 8 § nedan regleras vem som beslutar om och betalar ut ersättning enligt be- stämmelsen. Paragrafen motsvarar 48 § tredje stycket och 52 § RäL samt 85 § RäF. 8 kap. under höjd beredskap Paragrafen motsvarar 64 § RäL. Vissa språkliga ändringar har gjorts i anledning av att begreppet räddningskår har utmönstrats ur lagstift- ningen. I paragrafen klargörs att även den totalförsvarspliktiga personal som inskrivits för civilplikt och som inkallats till krigstjänstgöring ingår i den kommunala organisationen för räddningstjänst. Paragrafen motsvarar 65 § RäL (prop. 1994/95:7 s. 121). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Paragrafen motsvarar delvis 66 § RäL. I bestämmelsen ges med stöd av 13 kap. 6 § regeringsformen regeringen möjlighet att utfärda föreskrifter med avvikelser från lagen under krig och liknande förhållanden som i nödvändig utsträckning tar över de bestämmelser på området som gäller i fredstid. Det kan t.ex. bli aktuellt att omfördela ansvaret enligt lagen mel- lan stat och kommun och mellan kommunerna. Vidare kan behovet av de uppgifter som det allmänna ålagts enligt lagen förändras i krig eller lik- nande förhållanden. Paragrafen motsvarar i princip 67 § RäL (prop. 1994/95:7 s. 121). Vissa språkliga ändringar har gjorts. Paragrafen motsvarar 69 § RäL. Första stycket reglerar hur bistånd be- gärs och lämnas enligt den överenskommelse som träffats mellan Sveri- ge, , , och genom det nordiska ramavtalet om räddningstjänst, se prop. 1990/91:180 s. 17 ff. och s. 32 f. Andra stycket klarlägger kompetensen att begära och lämna bistånd då det är fråga om internationella överenskommelser i andra fall. Behörig- heten gäller endast åtgärder för att hindra eller begränsa skador på män- niskor eller egendom eller i miljön av sådan art som faller inom ramen för lagen om skydd mot olyckor. 1990/91:180 s. 33. Paragrafen motsvarar 70 § RäL. 1990/91:180 s. 33 f. Paragrafen motsvarar 71 § RäL. 1990/91:180 s. 34 f. Paragrafen motsvarar 72 § RäL. 1990/91:180 s. 35. 10 kap. Bemyndiganden, ansvar och överklagande Paragrafen motsvarar i huvudsak 61 § RäL och del av 20 § RäL. Det första stycket innehåller ett bemyndigande enligt 8 kap. 7 § första stycket p 1, 4 och 6 regeringsformen för regeringen att meddela ytterliga- re föreskrifter när det gäller skydd för liv och hälsa, miljö samt utbild- ning. Paragrafens andra stycke motsvarar del av 20 § RäL. Den innehåller en särskild bestämmelse rörande eldningsförbud utomhus.