prop · GR0330 · 2003-11-13 00:00:00 — Skillnader i påföljdshänseende kan bl.a. bero på om smitta verk- ligen överförts eller om så inte skett samt om målsäganden hunnit avlida vid tiden för domstolsprövningen (omständigheter som i nu diskuterade fall vanligtvis ligger utanför gärningsmannens kontroll). Kommitténs förslag, som utgick ifrån att en ny bestämmelse i brotts- balken skulle införas, kan i och för sig ses som en god ansats till att lösa en del av de tillämpningsproblem som beskrivits ovan. En viktig fråga är dock hur en särskild bestämmelse som tar sikte på situationer i vilka en person utsätter andra för fara att smittas av en allvarlig sjukdom skall av- gränsas. Även om flertalet rättsfall rörande smittspridning har rört hiv- infektion vore det mycket olämpligt att införa en bestämmelse som enbart avser denna sjukdom. Det finns inga principiella skäl att se annor- lunda på fall där någon utsätter någon för risken att smittas av en annan allvarlig sjukdom än hivinfektion. En generell bestämmelse om orsakan- de av smittfara riskerar dock att få ett mycket vitt tillämpningsområde där en mängd olika handlingar skulle kunna omfattas av straffbestäm- melsens rekvisit. Därigenom uppnås inte heller en större förutsägbarhet och ökad rättssäkerhet för den enskilde. Med den av kommittén föreslagna bestämmelsen vare sig den place- ras i eller i den föreslagna smittskyddslagen - uppkommer också frågan om i vilka fall den skall tillämpas med företräde före brotten i . Så kallad brottskonkurrens föreligger således. Lagrådsremissens förslag till straffbestämmelse som var placerad i smittskyddslagen liksom i princip kommitténs förslag, byggde på att bestämmelsen var subsidiär i förhållande till bestämmelserna i brotts- balken, nämligen såtillvida att om gärningen var belagd med strängare straff i brottbalken skulle de bestämmelserna vinna företräde. Tillämp- ningsområdet för bestämmelsen är således, med den valda utformningen, mycket begränsat. Det kan inte heller uteslutas att utformningen av straffbestämmelsen skulle kunna medföra att handlingar, som innebär risk för överförande av smittsamma sjukdomar eller där överförande av sådan sjukdom skett, bedöms som mindre allvarliga än enligt nuvarande regelsystem. Lagrådet har i sitt yttrande ifrågasatt bestämmelsens utformning i olika delar. Man har bl.a. pekat på att förhållandet mellan den föreslagna straffbestämmelsen och brottet framkallande av fara för annan enligt 3 kap. 9 § måste klargöras då båda bestämmelserna före- skriver straff för den som utsätter annan för fara för sjukdom, i det ena fallet livshotande sjukdom och i det andra fallet allvarlig sjukdom. Lag- rådet anförde att ett klargörande skulle kunna uppnås om man i en för- teckning slog fast vilka sjukdomar som skulle omfattas av bestämmelsen. På uppdrag av regeringen har utarbetat förslag till sådana förteckningar. I regeringens remiss till Lagrådet har, i anslutning till det då aktuella förslaget om en särskild straffbestämmelse för orsakande av smittfara, som ett exempel på när samtycket bör befria från straffansvar angivits att samtycket är givet i en långvarig kärleksrelation mellan den smittade och den osmittade, där parterna är noga med att begränsa smittrisken. I remissen görs bedömningen att bestämmelser sammantaget ger tillräckliga möjligheter att beakta de straffbefriande eller förmild- rande omständigheter som kan föreligga. Mot bakgrund av Lagrådets synpunkter och med hänsyn till vad som i övrigt har anförts gör regeringen den bedömningen att det på nu förelig- gande underlag inte finns skäl att föreslå en ny straffbestämmelse för gärningar som innebär att en person utsätter annan för fara att smittas av livshotande sjukdom. Sekretessfrågor vid utredning av brott som rör överföring av smitta Enligt nuvarande bestämmelser i sekretesslagen (1980:100) saknas möj- lighet att bryta hälso- och sjukvårdssekretessen i övervägande antalet fall som rör brott som innebär överföring eller risk för överföring av smitt- sam sjukdom. Sekretessen för den enskildes personliga förhållanden gör sig starkt gällande inom hälso- och sjukvården och inom . Detta är av stor betydelse för att den enskilde med förtroende skall våga vända sig till sin läkare eller socialhandläggare. I mål som rör överföring av smitt- sam sjukdom är det emellertid för utredningens skull av stor betydelse att polis och åklagare kan få del av uppgifter beträffande när den misstänkte konstaterats vara smittad, vilken information om sjukdomen han eller hon fått av sin läkare, vilka råd som givits honom eller henne m.m. Regeringen föreslår därför en ändring i sekretesslagen så att sekretess inte skall hindra vårdpersonal eller personal vid att lämna de uppgifter som behövs till åklagare eller polis då det föreligger miss- tanke om brott eller försök därtill, för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse och som avser överföring eller försök till över- föring av sådan allmänfarlig sjukdom som omfattas av bestämmelserna i smittskyddslagen (se 1 kap. 3 § och bilagan). Lagen (1988:1473) om undersökning beträffande HIV-smitta i brottmål Vid vissa typer av brottsliga gärningar som innebär att smitta kan över- föras från gärningsmannen till målsäganden kan det vara av intresse för målsäganden att få kännedom om gärningsmannens eventuella sjuk- domstillstånd. En sådan kännedom kan oftast fås genom att blodprov tas från gärningsmannen. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) är emeller- tid medborgarna gentemot det allmänna skyddade mot varje påtvingat kroppsligt ingrepp. Blodprov anses vara ett sådant ingrepp. Begräns- ningar i detta skydd får enbart göras i lag och då bara för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. får vidare aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett den, 2 kap. 12 § RF. Begränsningar i ovan nämnda skydd återfinns , såvitt här är av intresse, dels i , dels i lagen (1988:1473) om undersök- ning beträffande HIV-smitta i brottmål med därtill hörande förordning. Enligt 28 kap. 12 § får i vissa fall kroppsbesiktning (t.ex. blodprov) företas på den som är skäligen misstänkt för ett brott som kan medföra fängelse, om syftet med kroppsbesiktningen är att få fram omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen av brottet. Däremot får kroppsbesiktning inte vidtas i syfte att upptäcka eventuellt brott. Eftersom frågan om den misstänkte är smittad eller inte måste ha konkret betydelse för bedömningen av gärningen är möjligheterna att enligt bestämmelserna i få till stånd provtagning i syfte att få vetskap om en eventuell smitta tämligen begränsade. Ytterligare möjlighet att besluta om provtagning ges, som ovan nämnts, i lagen om undersökning beträffande HIV-smitta i brottmål. Lagen reglerar, till skillnad från bestämmelserna i som avser alla typer av smittsamma sjukdomar, endast provtagning beträf- fande hivinfektion. Syftet med lagen är att tillgodose målsägandens intresse av att kunna få reda på om han utsatts för smittrisk och under- sökning kan endast äga rum på målsägandens begäran. Risken för smitta måste ha uppstått genom en brottslig gärning. Beslut om undersökning fattas av åklagare eller domstol. Undersökning kan ske i fråga om den som skäligen kan misstänkas för sexualbrott varigenom hivinfektion kunnat överföras. Vidare kan undersökning ske i fråga om den som är skäligen misstänkt för något annat brott, men då endast om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att hivinfektion kunnat överföras genom brottet. Att särskilda omständigheter skall ha förelegat innebär enligt förarbetena att konkreta omständigheter skall peka på att hivinfek- tion verkligen kan ha överförts. Dels måste händelseförloppet ha varit sådant att det, med hänsyn till sjukdomens smittvägar, verkligen finns risk för smittoöverföring. Dels krävs att det finns särskild anledning att tro att den misstänkte är smittad. Det räcker inte med att han tillhör en särskild riskgrupp, utan misstanken om smitta måste vara mer konkret. Som typfall anges i förarbetena att den misstänkte själv i samband med brottet uttalat att han är smittad. Målsäganden och åklagaren skall under- rättas om resultatet av en undersökning enligt lagen. En hänvisning i sek- retesslagen 1 kap. 2 § och 7 kap. 1 § medför att undantag i sekretessen gäller i dessa fall. Regeringen anser att det saknas skäl att endast låta hivinfektion om- fattas av lagen (1988:1473) om undersökning beträffande HIV-smitta i brottmål. Även vad gäller vissa andra svåra smittsamma sjukdomar kan det vara av vikt för den som utsatts för smittrisk vid brottslig gärning att få reda på om gärningsmannen är smittad. Att utvidga lagen till att om- fatta alla allmänfarliga sjukdomar skulle emellertid föra alltför långt. Regeringen anser dock att vissa allvarliga sjukdomar som kan överföras genom att målsäganden kommer i kontakt med gärningsman- nens blod bör omfattas av lagen. Härmed avses förutom hivinfektion även hepatit B och C. Även i fråga om dessa sjukdomar kan det ta avse- värd tid för målsäganden att få veta om han eller hon själv är smittad. Som en konsekvens av den föreslagna ändringen måste även lagens Regeringen är inte beredd att föreslå några ytterligare utvidgningar av lagens tillämpningsområde. offerperspektiv kommer regeringen dock att överväga detta. 18Bastuklubbar och andra liknande verksamheter Regeringens förslag: Lagen (1987:375) om förbud mot s.k. bastu- klubbar och andra liknande verksamheter upphävs. förslag: Kommittén föreslår att lagen om bastuklubbar upphävs. De s.k. bastuklubbarna skall i stället regleras i ordningslagen (1993:1617) och där jämställas med offentliga tillställ- ningar. Något generellt förbud kommer därmed inte att gälla, men en bastuklubb kan upplösas om det där förekommer något som strider mot lag eller om verksamheten medför oordning eller fara för de närvarande. Remissinstanserna: Av de relativt få remissinstanser som har syn- punkter på förslaget i denna del anser några att lagen bör avskaffas utan att någon ny reglering införs (, Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning, positiva, och ) medan ett fåtal vill ha kvar ett förbud mot bastuklubbar och liknande verksamheter (, Åklagar- myndigheten i ). bedömer att det kan vara svårt att motivera bastuklubbslagen av smittskyddsskäl, men anser att de föreslagna kompletteringarna i ordningslagen bör vara tillräckligt för att förhindra en eventuell smittspridning. Riksåklagaren ser svårigheter för polis att upptäcka och informera sig om hur ordningsförhållandena ser ut på klubbarna och när ett ingripande är nödvändigt enligt den föreslagna ordningen. Syftet med lagen (1987:375) om förbud mot s.k. bastuklubbar och andra liknande verksamheter är att skydda människor från smitta (i första hand hivinfektion). I lagen föreskrivs att tillställning eller sammankomst till vilken allmänheten har tillträde inte får anordnas, om den med hänsyn till utformning, inredning eller beskaffenhet i övrigt av den lokal eller plats där den skall äga rum och den verksamhet som förekommer eller är av- sedd att förekomma eller annan omständighet är särskilt ägnad att underlätta för besökare att ha sexuellt umgänge i lokalen eller på platsen med annan besökare. Förbudet omfattar även verksamhet som är att jäm- ställa med tillställning eller sammankomst dit allmänheten har tillträde. Den som bryter mot förbudet skall dömas till fängelse i högst eller, om omständigheterna är mildrande, till böter. Bastu- och videoklubbar för homo- och bisexuella män (fortsättnings- vis benämnda bastuklubbar) blev allmänt kända i under 1970- för införandet av lagen (1987:375) om förbud mot s.k. bastuklubbar och andra liknande verksamheter (bastuklubbslagen) fanns det i landet cirka tio sådana klubbar, främst i stor- städerna. Verksamheten utmärkte sig genom att den möjliggjorde till- fälliga sexuella kontakter i klubblokalen. Eftersom verksamheten vid dessa klubbar ansågs innebära en risk för spridning av smitta, framför allt av hivinfektion, valde regeringen att föreslå ett förbud mot verksamheter som var ägnade att främja tillfälliga sexuella kontakter. I propositionen (prop. 1986/87:149) till bastuklubbs- lagen uttalade departementschefen att hivsmittan fått en allt vidare sprid- ning och inte längre var begränsad till vissa riskutsatta grupper. Hon menade att det därför var nödvändigt att vidta åtgärder mot miljöer som var särskilt farliga från smittskyddssynpunkt. Enligt departementschefen sade det sig självt att en miljö där människor träffas och har anonyma, sexuella kontakter som en naturlig och ofta avsedd umgängesform utgjorde en utomordentlig grogrund för spridning av hivinfektion och andra sexuellt överförbara sjukdomar. Vidare framhölls att eftersom hivinfektion utgjorde ett utomordentligt hot mot befolkningens hälso- tillstånd kunde verksamheter som underminerar arbetet med att begränsa smittspridningen inte godtas. Till sådana verksamheter ansågs bastu- klubbarna för homo- och bisexuella män höra, och man fann hetero- sexuella klubbar med samma inriktning lika farliga. Man menade att särskilda lagstiftningsåtgärder var nödvändiga för att möjliggöra ingri- panden mot klubbarna; någon befintlig lagstiftning ansågs i princip inte tillämplig. Då det gällde formen för de rättsliga åtgärderna diskuterades i propositionen två varianter. Den ena lösningen innebar att det genom förelägganden i det enskilda fallet skulle ges möjlighet att framtvinga en förändring av verksamheten på klubbarna så att dessa kunde godtas från smittskyddssynpunkt. Fördelen med denna lösning ansågs bl.a. vara att den epidemiologiska grunden för ett ingripande klart skulle komma till uttryck. Departementschefen menade dock att en sådan ordning skulle medföra mycket stora praktiska svårigheter, inte minst beträffande tillsynen över verksamheten. Det alternativ som i stället förordades och genomfördes var en generell kriminalisering av verksamheten genom ett straffsank- tionerat förbud. I bastuklubbslagen förbjuds således anordnande av till- ställning och sammankomst till vilken allmänheten har tillträde om den, med hänsyn till utformning, inredning eller beskaffenhet i övrigt av den lokal eller plats där den skall äga rum och den verksamhet som före- kommer eller är avsedd att förekomma eller annan omständighet, är sär- skilt ägnad att underlätta för besökare att ha sexuellt umgänge i lokalen eller på platsen med annan besökare. Ett problem som uppmärksammades vid konstruktionen av bastu- klubbslagen var klubbarnas relation till den grundlagsskyddade mötes- friheten. Enligt 2 kap. 1 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna bl.a. tillförsäkrad mötesfrihet. Mötesfriheten definieras i RF som en frihet att ordna och bevista sammankomst för upplysning, meningsyttring eller annat liknande syfte eller för fram- förande av konstnärligt verk. Undervisningssituationer, föredrag, debatter och diskussioner omfattas av mötesfriheten liksom gudstjänster och sam- mankomster för religionsutövning. Vidare omfattas teater- och biograf- föreställningar, konserter, poesiaftnar m.m. Att något är konstnärligt i lagens mening har inte en kvalitativ innebörd utan tar närmast hänsyn till formen för yttrandet. Även framförande av film vars konstnärliga värde kan diskuteras är grundlagsskyddat. Grundlagsskydd föreligger däremot inte då det enligt vanligt språkbruk framstår som helt främmande att överhuvudtaget tala om konstnärligt verk. Vid sin granskning av förslaget till bastuklubbslag uttalade Lagrådet att det inte kunde uteslutas att den föreslagna lagstiftningen under vissa förhållanden kunde innebära en begränsning i mötesfriheten. Det var där- för viktigt att den förbjudna verksamheten avgränsades så klart som möjligt. Även departementschefen utgick från att den aktuella klubbverk- samheten i vissa fall kunde omfattas av mötesfriheten. Det kan nämnas att varken , eller har något förbud mot bastuklubbar. Det är främst polismyndigheten i som har haft erfarenhet av bastuklubbslagens tillämpning. I har ett antal årliga kontroller genomförts av lokaler på grund av misstanke om brott mot bastu- klubbslagen. Bara ett litet antal kontroller har utmynnat i åtal. I det fåtal mål om brott mot bastuklubbslagen som har prövats av domstol har den centrala frågan varit om tillställningen i fråga varit särskilt ägnad att underlätta för besökare att ha sexuellt umgänge med annan besökare. Särskild vikt har därvid fästs vid lokalernas utformning och inredning. Några statistiska uppgifter om antalet personer som i smittats av hivinfektion genom sexuella kontakter på bastuklubbar har inte kunnat erhållas. De undersökningar som kommittén har tagit del av och de upp- gifter som man har fått från vissa sjukhuskliniker i tyder på att det i viss utsträckning förekommer att anonyma sexuella kontakter vid sådana sammankomster och tillställningar som avses i bastuklubbslagen uppges som motiv för hivtestning och som möjlig smittkälla. Skälen för regeringens förslag: Lagen (1987:375) om förbud mot s.k. bastuklubbar och andra liknande verksamheter (bastuklubbslagen) bör bedömas ur ett smittskyddsperspektiv. En central fråga är då om bastu- klubbslagen haft någon inverkan på hivepidemin. Verksamheten på bastuklubbarna, att utöva anonymt sexuellt umgänge med tillfälliga kon- takter, underlättar ett högriskbeteende, dvs. oskyddat sexuellt umgänge med tillfälliga kontakter. Motsvarande beteende förekommer dock även på andra ställen där möjlighet att ingripa enligt bastuklubbslagen saknas. Det har inte kunnat beläggas att förbudet i bastuklubbslagen haft den åsyftande effekten på epidemins förlopp. Med hänsyn härtill anser rege- ringen att ett totalförbud mot bastuklubbar kan anses moti- verat av smittskyddsskäl. Detta innebär dock inte att den på klubbarna utövade verksamheten är riskfri från smittskyddssynpunkt. Det kan över- vägas om det behövs en möjlighet till ingripande om förhållandena i ett enskilt fall är sådana att det kan antas föreligga konkret risk för smitt- spridning. I princip finns inte stöd för ingripanden mot bastuklubbarna (om fråga inte är om ingripande på grund av brott enligt eller liknande) enligt annan befintlig lagstiftning än bastuklubbslagen. Ordningslagen (1993:1617) innehåller visserligen bestämmelser om vad som gäller vid allmänna sammankomster och offentliga tillställningar, men i normalfallet kan den verksamhet som sker vid bastuklubbarna var- ken betraktas som allmän sammankomst eller offentlig tillställning enligt lagens nuvarande lydelse. Någon typ av lagändring skulle således krävas för att möjliggöra ingripanden vid missförhållanden på bastuklubbar i det Införandet av en reglering i exempelvis ordningslagen som ger möjlig- het till ingripande i det konkreta fallet kan dock antas medföra relativt För att ett ingripande skall kunna ske blir det då nödvändigt att konstatera dels att det är fråga om en sådan verk- samhet som omfattas av bestämmelserna, dels att det föreligger en kon- kret risk för smittspridning i det enskilda fallet. skyddssynpunkt med en sådan ordning torde bli små. möjligheterna att informera den som besöker bastuklubbar och liknande inrättningar om smittrisker och säkrare sexualbeteende om förbudet mot Mot bakgrund av vad som anförts anser regeringen att lagen om förbud mot s.k. bastuklubbar och andra liknande verksamheter bör upp- hävas samt att det saknas skäl att reglera verksamheter av detta slag i 19 Uppgiftsskyldighet och sekretess Regeringens förslag: Smittskyddsläkaren skall beträffande personer som är smittade av allmänfarliga sjukdomar ha rätt att inhämta upp- gifter från myndigheter samt personal inom enskild hälso- och sjuk- vård som i sin yrkesutövning står under tillsyn av . Smittskyddsläkaren har rätt att i ett enskilt fall på begäran få upp- lysningar från och del av uppgifter i handlingar hos kommunala nämnder som fullgör uppgifter på miljö- och hälsoskyddsområdet samt från sjukvårdspersonal om detta behövs för att han eller hon skall kunna fullgöra sina smittskyddsuppgifter. Beslut om frihetsberövande åtgärder enligt smittskyddslagen skall inte omfattas av sekretess. Om smittskyddsläkaren vid en utredning efter anmälan om smitt- farligt beteende hos den enskilde har anledning att anta att vissa myn- digheter kan lämna upplysningar som behövs för utredningen skall smittskyddsläkaren underrätta berörd myndighet, som efter en sådan underrättelse i sin tur skall anmäla till smittskyddsläkaren om man i sin verksamhet uppmärksammar förhållanden som tyder på att en smittad inte följer meddelade förhållningsregler. Vid allmänfarliga sjukdomar skall smittskyddsläkaren i vissa fall underrätta närstående till en smittad om smittrisken och hur den kan förebyggas. Om en person som bär på smitta av en allmänfarlig sjuk- dom tas in på en kriminalvårdsanstalt eller med tvång på en annan vårdinrättning skall den läkare som där ansvarar för hälso- och sjuk- vården underrättas av den behandlande läkaren om smittan och de för- hållningsregler som getts till den intagne. Regeringens bedömning: En generell rätt för smittskyddsläkaren att lämna uppgifter om en enskild till eller till vårdansvariga enligt hälso- och sjukvårdslagen för att han eller hon skall kunna få erforderlig vård, stöd eller behandling bör inte införas. förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Kommittén förslår dock att smittskyddsläkaren skall få lämna uppgifter till eller vårdansvariga enligt hälso- och sjukvårdslagen om en enskild för att han eller hon skall kunna få erfor- derlig vård, stöd eller behandling. Remissinstanserna: Många remissinstanser är tveksamma till för- slagen och anser att ytterligare analys av de föreslagna bestämmelserna behövs. Några remissinstanser menar att förslaget innebär en alltför långtgående uppluckring av sjukvårdssekretessen. , och stödjer för- slaget. I smittskyddslagen finns en rad bestämmelser om uppgiftslämnande som medför att den sekretess som annars skulle gälla enligt sekretesslagen (1980:100) bryts. Bestämmelserna om anmälningsskyldighet har tidigare nämnts. Smittskyddsläkaren har för att kunna fullgöra sina uppgifter rätt att på begäran i ett enskilt fall få upplysningar från och ta del av upp- gifter från den kommunala nämnden samt hos läkare och andra som är verksamma inom hälso- och sjukvården (8 §). När det gäller hivinfektion finns dessutom vissa särregler. Vidare finns regler om skyldighet för myndigheter som genom sin verksamhet får kännedom om uppgifter som är av betydelse för smittskyddet och för personal inom enskild hälso- och sjukvård som står under tillsyn av , att på smittskydds- läkarens begäran lämna för honom behövliga uppgifter om smittbärare vid vissa samhällsfarliga sjukdomar (29 §). Enligt gällande reglering finns vissa sekretessbrytande bestämmelser som syftar till att minska risken för smittspridning då en smittad person befinner sig på kriminalvårdsanstalt eller inrättning för tvångsvård. Behandlande läkare skall enligt 32 § smittskyddslagen underrätta läkare som ansvarar för hälso- och sjukvård vid kriminalvårdsanstalt eller in- rättning för tvångsvård då en patient med hivinfektion intagits på anstal- ten eller vårdinrättningen. Vidare har hälso- och sjukvårdspersonal som är verksam vid bl.a. kriminalvårdsanstalt, LVM-hem och s.k. särskilda ungdomshem skyldighet att i vissa fall underrätta styresmannen vid anstalten respektive den som förestår hemmet om att en intagen har en samhällsfarlig sjukdom (37 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL), 4 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl., 26 a § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), 12 § 3 st lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och 19 § lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård). Beslut enligt smittskyddslagen omfattas som huvudregel av sekretess enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen.