prop · GQ03110 · 2003-03-27 00:00:00 — Artiklarna 81.1 och 82 i EG-fördraget som innehåller generella förbud mot konkurrensbegränsande samarbete mellan företag respektive missbruk av dominerande ställning har sin motsvarighet i 6 och 19 §§ KL. Förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete i 6 § KL innebär att samarbete mellan företag inte är tillåtet om syftet eller resultatet är att konkurrensen hindras, begränsas eller snedvrids på ett märkbart sätt. Exempel på typiskt sett olagliga samarbeten är prissamarbete och marknadsuppdelning. Ett konkurrensbegränsande samarbete mellan fö- retag kan emellertid också ha positiva effekter som överväger nack- delarna för konkurrensen. För sådana avtal får besluta om individuella undantag. Vissa förutsättningar måste emellertid vara uppfyllda för att undantag skall kunna lämnas och undantag gäller bara Prop. 2002/03:110 . tillsatte regeringen en utredning med uppdrag att analysera frågor som uppkommer med anledning av rådets beslut om en ny tillämpningsförordning för konkurrensreglerna i arti- kel 81 och 82 i EG-fördraget (Effektivisering av det konkurrensrättsliga regelverket för företagen m.m., dir. 2003:2). I uppgifterna ingår att pröva förutsättningarna för att ersätta institutet med individuella undantag med ett ständigt gällande generellt undantag för sådana konkurrens- begränsande avtal som uppfyller de förutsättningar som gäller för att få individuella undantag. Förbudet mot missbruk av dominerande ställning i 19 § KL förbjuder inte företag att ha en dominerande ställning, men väl att missbruka denna ställning på olika sätt. Exempel på sådant missbruk kan vara diskrimine- ring eller underprissättning. Det går inte att få individuella undantag från förbudet mot missbruk av dominerande ställning. Om ett företag är osäkert på om vissa metoder eller avtal strider mot något av förbuden i KL kan det ansöka om ett icke-ingripandebesked. Ett sådant innebär en förklaring att ett visst avtal eller förfarande inte om- fattas av förbuden i 6 eller 19 § KL enligt de uppgifter som lämnats av företaget eller som annars är tillgängliga för och att det därför inte finns anledning för verket att ingripa med stöd av konkurrenslagen. Den ovannämnda utredning skall dock även utreda om rätten för företag att ansöka om att få beslut om icke-ingripandebesked bör avskaffas. Enligt 23 § KL får ålägga ett företag att upphöra med överträdelser av förbuden i 6 eller 19 §. Åläggandet kan förenas med vite. Om företaget inte rättar sig efter ett vitesföreläggande kan domstol, på talan av verket, döma ut vitet. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbuden riskerar att betala en konkurrens- skadeavgift och skadestånd till de företag som drabbas. Själva utformningen av ett åläggande beror på vilket slags överträdelse det är fråga om i det enskilda fallet. Hur åläggandena skall utformas har inte angetts i lagen. Detta ger enligt förarbetena en möjlighet att välja den i det särskilda fallet lämpligaste åtgärden (prop. 1992/93:56, s. 90 f.). Som en allmän princip bör gälla att åläggandet inte skall vara mer vitt- gående än som erfordras. Förarbetena talar om fyra kategorier av åläg- ganden: åläggande att upphöra att tillämpa visst avtal eller förbjudet för- farande, säljåläggande, rättelseåläggande eller prisåläggande. Åläggandet får bara fylla sådana konkurrensfrämjande syften som direkt följer av förbudsreglerna och får inte användas för allmänt näringspolitiska syften. Eftersom ett åläggande ofta förenas med vite gäller att beslutet skall vara tillräckligt preciserat. 6.5Telelagen (1993:597) Telelagen (1993:597) syftar till att enskilda och myndigheter skall få till- gång till effektiva telekommunikationer till lägsta möjliga samhälls- ekonomiska kostnad (se vidare i avsnitt 7.2). Telekommunikationer definieras inte, men lagen är enligt dess första paragraf tillämplig på bl.a. televerksamhet, som anges vara förmedling av telemeddelanden dvs. ljud, text, bild, data eller information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller elektromagnetiska svängningar som ut- nyttjar särskilt anordnad ledare via telenät eller tillhandahållande av nätkapacitet. Vid tillämpningen av lagen skall en strävan vara att skapa utrymme för att upprätthålla en effektiv konkurrens inom alla delar av telekommunikationsområdet, såsom ett medel för att uppnå det angivna syftet. För att få bedriva televerksamhet inom ett allmänt tillgängligt telenät krävs i vissa fall att en anmälan först görs till tillsynsmyndigheten, (). Detta gäller tillhandahållande av telefonitjänst (dvs. tjänst bestående i överföring av tal och som medger överföring av telefaxmeddelanden samt datakommunikation med låghastighetsmodem) till fast nätanslutningspunkt, mobil teletjänst, annan teletjänst som kräver tilldelning av kapacitet ur en fastställd nummerplan för telefoni (t.ex. betalteletjänster) och nätkapacitet. Den som inom ett allmänt tillgängligt telenät tillhandahåller tele- tjänster eller nätkapacitet skall se till att verksamheten uppfyller rimliga krav på god funktion och teknisk säkerhet. De företag som bedriver tele- verksamhet och som har ett betydande inflytande på marknaden skall anmälas till . För sådana företag gäller särskilda be- stämmelser (se nedan). Förutom en anmälan enligt ovan krävs det i särskilda fall även tillstånd för att ha rätt att i allmänt tillgängligt telenät tillhandahålla telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt, mobil teletjänst och nätkapacitet. Så är fallet om verksamheten har en omfattning som med avseende på utbrednings- område, antalet användare eller annat jämförbart förhållande är bety- dande. Det omfattningskriterium som avses här är ett annat än det ovan nämnda angående anmälan av företag som har ett betydande inflytande på den svenska marknaden till kommissionen. Tillståndsfrågor prövas av PTS. Vissa tillstånd beviljas först efter ett allmänt inbjudningsförfarande att inkomma med ansökan, nämligen tillstånd att i allmänt tillgängligt tele- nät tillhandahålla nya eller väsentligt ändrade mobila teletjänster eller nätkapacitet för sådan verksamhet, om det kan antas att det frekvens- utrymme som kan avsättas för verksamheten inte är tillräckligt för att ge tillstånd åt alla som vill driva sådan verksamhet. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten får meddela föreskrift om de sakliga grunder som skall tillämpas vid prövningen. Ett tillstånd får förenas med villkor, bl.a. att på vissa villkor tillhanda- hålla telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt åt var och en som efter- frågar denna tjänst, att med beaktande av tillgänglig kapacitet tillhan- dahålla annan nätkapacitet än för mobila teletjänster åt den som efter- frågar sådan samt att på ett visst sätt fullgöra vad som föreskrivs i tele- lagen om operatörers skyldigheter vid utövande av verksamheten, om samtrafik och om abonnentupplysning. Utövaren av anmälningspliktig verksamhet är skyldig att bl.a. beakta handikappades behov av särskilda teletjänster och totalförsvarets behov av telekommunikationer under höjd beredskap samt att kostnadsfritt medverka till att telemeddelanden kan förmedlas till samhällets alarme- rings- och räddningstjänst. Alla som tillhandahåller anmälningspliktig teletjänst är skyldiga att bedriva samtrafik med andra som tillhandahåller teletjänst som är an- mälda. Därutöver gäller skyldigheten även för den som inom ett allmänt tillgängligt telenät tillhandahåller annan teletjänst i en omfattning som med avseende på utbredningsområde, antalet användare eller annat jäm- förbart förhållande är betydande. Telelagen ålägger dessutom den som tillhandahåller nätkapacitet inom ett allmänt tillgängligt telenät att på begäran av någon annan som tillhandahåller sådan nätkapacitet medverka till sammankoppling av telenätet med dennes telenät för att upprätta sammanhängande förbindelser i näten. Ersättning för samtrafik avseende telefonitjänst till fast nätanslutnings- punkt skall vara rättvis och skälig med hänsyn till kostnaderna för pre- stationen. Detsamma gäller för samtrafik avseende telefonitjänst till mo- bil nätanslutningspunkt, om den bedrivs av någon som har ett betydande inflytande på marknaden för samtrafik. För annan samtrafik får marknadsmässiga villkor bestämmas. En tillståndshavare som innehar ett telenät för mobila teletjänster är skyldig att under vissa förutsättningar på marknadsmässiga, icke- diskriminerande och konkurrensneutrala villkor upplåta nätkapacitet till andra än tillståndshavare som har egna telenät för mobiltjänster. Vidare kan den som innehar ett telenät för mobila teletjänster och som har tillstånd att tillhandahålla mobila teletjänster eller nätkapacitet under vissa förutsättningar vara skyldig att tillgodose en begäran av en annan tillståndshavare om att på marknadsmässiga villkor låta abonnenter hos denne via detta nät sända och ta emot telemeddelanden, s.k. nationell roaming. Företag som har en dominerande ställning på den svenska marknaden kan förpliktas att redovisa viss del av den verksamhet som berörs av till- ståndet avskild från annan verksamhet. I lagen ges vidare regler om taxor för s.k. fast telefonitjänst och för tillhandahållande av en hyrd förbindelse. Taxorna skall grunda sig på kostnaderna om tjänsten tillhandahålls av en teleoperatör som har ett be- tydande inflytande på marknaden för sådana tjänster. Dessutom har re- geringen förbehållits rätten att föreskriva om pristak för taxor för fast telefonitjänst. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer bemyndigas i lagen att fastställa nummerplaner och meddela föreskrifter om planerna. Dessutom ges regler om s.k. nummerportabilitet. Dessa regler gäller för såväl fast som mobil telefoni och innebär att en abonnent ges möjlighet att behålla sitt telefonnummer när denne byter teleoperatör. Bestämmelser i telelagen om s.k. förval innebär en skyldighet för tele- operatörer med tillstånd att se till att en abonnent kan få tillgång till tele- tjänster som tillhandahålls av någon annan som operatören bedriver samtrafik med. Abonnenten skall kunna välja en sådan tjänst genom ett stående val. I lagen anges vidare att en tillsynsmyndighet (PTS) skall ha tillsyn över efterlevnaden av lagen och därvid ha rätt att begära in upplysningar och handlingar, få tillträde till lokaler samt meddela förelägganden och förbud som får förenas med vite. Myndigheten skall enligt lagen ägna särskild uppmärksamhet åt bl.a. avtal om samtrafik. Vid tvister som rör tillämpning av lagen, föreskrifter eller tillståndsvillkor skall myndigheten Vad gäller samtrafikvillkor, nummerportabilitet och förval skall Prop. 2002/03:110 myndigheten dessutom på ansökan av en part besluta vad som skall gälla mellan parterna, i den mån detta är nödvändigt för att lagen, föreskrifter eller tillståndsvillkor skall efterlevas. Om den tillståndsgivna verksam- heten bedrivs i strid med telelagen eller i strid med föreskrifter eller vill- kor som har meddelats med stöd av lagen och avvikelsen inte kan anses vara av mindre betydelse, skall ett tillstånd återkallas om tillstånds- havaren inte vidtar rättelse. Återkallelse får även ske bl.a. om förutsätt- ningarna för att meddela tillstånd inte längre föreligger eller om tillståndshavaren begär det. Dessutom får myndigheten förelägga den som bedriver verksamhet i strid med lagen att helt eller delvis upphöra med verksamheten. Genom ett bemyndigande ges möjlighet att finansiera myndighetens verksamhet enligt lagen genom avgifter från dem som bedriver tele- verksamhet. Därutöver ges i telelagen bestämmelser om tystnadsplikt, abonnent- upplysning, överklagande, straff och televerksamhet i krig. 6.6Lagen (1993:599) om radiokommunikation Lagen (1993:599) om radiokommunikation (LRK) trädde i kraft . Bestämmelserna i lagen syftar till att främja ett effektivt nyttjande av möjligheterna till radiokommunikationer och andra använd- ningar av radiovågor (se vidare i avsnitt 7.2). Vid tillämpningen skall radiokommunikationens betydelse för yttrandefriheten och informations- friheten särskilt beaktas. Lagen innehåller främst regler om tillståndsplikt, tillståndsgivning, tillståndstid, tillsyn och åtgärder mot störningar. Den är tillämplig på an- vändning av radioanläggningar och på användning av radiovågor för kommunikation, m.m. Med sistnämnda tillägg innesluts också sådan an- vändning av radio som inte uppfattas som kommunikation, t.ex. radio- bestämning genom radar. En radioanläggning definieras som en sändare eller en mottagare av radiovågor. Med radiosändare avses en anordning som är avsedd för radiokommunikation eller radiobestämning genom sändning av radiovågor. Med radiomottagare avses en anordning som är avsedd för mottagning av radiovågor. Med den angivna definitionen ut- gör såväl mobiltelefoner som radar en radioanläggning. Som huvudregel föreskriver lagen om radiokommunikation att det krävs tillstånd för att här i landet eller på ett svenskt fartyg eller luftfartyg få använda en radiosändare. Tillstånd att använda radiosändare skall avse en viss radioanvändning. Det skall alltså av tillståndsbeslutet klart kunna läsas ut dels vilket slag av radioanvändning det rör, dels för vilket ända- mål som radioanläggningen skall användas (prop. 1992/93:200, s. 325). Undantag från tillståndsplikten gäller för vissa användare mot bak- grund av det gemensamma och samhälleliga intresset att dessa får till- gång till frekvenser i den utsträckning som behövs. Så är fallet beträf- fande Försvarsmakten, , vid verksamhet som bedrivs på uppdrag av Försvarsmakten eller Försva- rets radioanstalt och Polisen. Dessa behöver inte ha tillstånd för sin radioanvändning, men anses ha sådant tillstånd vid tillämpningen av la- Detta innebär att tillståndsmyndigheten har beslutanderätten vid frekvenstilldelning för Försvarsmaktens och Polisens radioanvändning och vid fastställandet av villkoren för denna användning. Vidare får re- geringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, meddela före- skrifter om undantag från tillståndsplikten i fråga om dels radiosändare som utnyttjar särskilt bestämda gemensamma frekvenser, dels radio- sändare på utländska fartyg, luftfartyg eller motorfordon och dels radio- sändare som används av en person som inte har hemvist i . Tillstånd skall meddelas om det inte föreligger risk för skadlig påver- kan på annan tillåten radioanvändning, radiosändaren uppfyller rimliga tekniska krav på bl.a. en effektiv frekvensanvändning, det kan antas att användningen inte kommer att hindra sådan radiokommunikation som är särskilt viktig med hänsyn till den fria åsiktsbildningen, radio- användningen inte kommer att ta i anspråk frekvensutrymme som behövs för att upprätthålla en rimlig beredskap för utveckling av befintliga och nya radioanvändningar och det kan antas att användningen inte kommer att inkräkta på försvarets och polismyndighetens frekvensbehov. Dessutom krävs det att erforderliga tillstånd att använda radiosändare enligt annan lagstiftning föreligger för att tillstånd skall kunna meddelas. Det krävs således att tillstånd för radiobaserade sändningar av ljudradio och television enligt radio- och TV-lagen (1996:844) eller för mobila teletjänster enligt telelagen måste föreligga, innan tillstånd enligt lagen om radiokommunikation kan beviljas för samma användning. Den dubbla tillståndsplikten för de sändningar som skall förmedlas kräver inte att det nödvändigtvis är samma subjekt som omfattas av det dubbla tillståndskravet. Den som är tillståndspliktig enligt lagen om radio- kommunikation kan vara en annan än den som är tillståndspliktig enligt t.ex. radio- och TV-lagen. Sålunda har exempelvis tillstånd enligt lagen om radiokommunikation för det frekvensutrymme som ut- nyttjas för de sändningar som har tillstånd för enligt radio- och TV-lagen. Liksom telelagen innehåller lagen om radiokommunikation en re- glering om hur fördelning skall ske av ett frekvensutrymme när det finns flera sökande för användning av samma spektrumutrymme. Prövningen skall då ske efter ett förfarande med allmän inbjudan till ansökan. Detta gäller också när det frekvensutrymme som avsatts för en viss radio- användning utökas eller på annat sätt medger att ytterligare tillstånd meddelas. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillstånds- myndigheten får meddela föreskrifter om de sakliga grunder som skall tillämpas vid prövningen. Viss radioanvändning skall dock inte bli föremål för ett inbjudnings- förfarande enligt denna lag. Undantaget från inbjudningsförfarandet är radioanvändning som avser utsändning till allmänheten av program i ljudradio eller annat som anges i 1 kap. 1 § tredje stycket yttrandefrihets- grundlagen. Urvalsförfarandet för sådan användning sker enligt radio- och TV-lagen eller annan särskild medielagstiftning. Inbjudnings- förfarande skall inte heller ske enligt lagen om radiokommunikation om sådant skall ske enligt telelagen, dvs. när det råder frekvensbrist vid meddelande av tillstånd till nya eller väsentligt ändrade mobila tele- tjänster, eller för sådan radioanvändning som är avsedd för privat bruk. Ett tillstånd kan mot bakgrund av syftet att uppnå effektivitet i radio- Prop. 2002/03:110 användningen förenas med villkor angående den frekvens som sökanden tilldelats, radiosändarens beskaffenhet, det geografiska område inom vil- ket en mobil radiosändare får användas, var antennen till en fast radio- sändare skall vara belägen, kompetenskrav, skyldighet att dela frekvens- utrymme med någon annan samt annat som är av betydelse för ett effek- tivt frekvensutnyttjande. Tillstånd skall gälla för en bestämd tid. Återkallelse av tillstånd får ske bl.a. om förutsättningarna för att med- dela ett nytt tillstånd med samma villkor inte längre föreligger eller om tillståndshavaren begär det. Beror de förändrade förhållandena på föränd- ringar inom radiotekniken får återkallelse eller ändring av frekvens- tilldelning eller andra tillståndsvillkor endast ske om det med hänsyn till intresset av en effektiv användning av radiofrekvenser finns synnerliga skäl för en sådan åtgärd. Därvid skall beaktas i vilken utsträckning rim- ligt ekonomiskt utbyte av utrustningen uppnåtts, effekterna på tillstånds- havarens verksamhet av en återkallelse eller förändring av tillstånds- villkoren samt omständigheterna i övrigt. Ändring av frekvenstilldelning för rundradiosändning får beslutas, om det är nödvändigt för att nya an- vändare skall få möjlighet att bedriva sådan verksamhet. Ett av huvudsyftena med regleringen av radiokommunikationsområdet är att förhindra att en radiosändare störs av en annan radioanläggning och att en radiomottagare störs av en annan sådan. Om så sker ålägger lagen tillståndshavaren till den störande sändaren, mottagaren eller anlägg- ningen att se till att störningen upphör. Även beträffande en elektrisk eller elektronisk anläggning som, utan att vara radioanläggning, är av- sedd att alstra radiofrekvent energi för kommunikationsändamål eller för industriellt, vetenskapligt, medicinskt eller något liknande ändamål kan den myndighet som regeringen bestämmer vid vite meddela de före- lägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att föreskrifterna skall följas. kostnader får enligt lagen täckas av avgifter från tillståndshavare. Lagen innehåller dessutom bestämmelser om straff bl.a. för den som använder radiosändare utan tillstånd eller i strid med ett tillståndsvillkor, om användning av radiosändare i krig samt om över- klagande. 6.7Radio- och TV-lagen (1996:844) Radio- och TV-lagen (1996:844) trädde i kraft och reglerar sändningar av ljudradio- och TV-program som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. Såväl marksändningar som trådsändningar (kabelsändningar) och satellit- sändningar omfattas. En sändning anses riktad till allmänheten endast om den och utan särskild begäran är tillgänglig för vem som helst som vill ta emot den. Med den angivna definitionen av sändning till allmänheten kommer vissa former av informationssändning, vilka förutsätter att mottagaren själv efterfrågar och beställer viss sändning, att falla utanför lagens tillämpningsområde. Det är värt att framhålla att en sändning kan omfat- tas av definitionen även om den kräver ett särskilt avtal, t.ex. betal-TV- sändningar och kabelsändningar. Däremot torde TV-tjänsten beställ-TV Prop. 2002/03:110 (s.k. video on demand) inte omfattas av lagen (prop. 1995/95:160, s. 65). Lagen gäller sändningar av TV-program om sändningen kan tas emot i någon stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-stat) och den som bedriver sändningsverksamheten är etablerad i , an- vänder sig av en frekvens som har upplåtits här i landet, använder sig av en satellitkapacitet som tillhör , använder sig av en satellit- upplänk belägen i , eller är etablerad i enligt Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Detta gäller dock inte om någon annan EES-stat skall ansvara för sändningen enligt motsvarande kriterier. Skulle någon som har varit etablerad i etablera sig i en annan EES-stat i syfte att kringgå svensk lagstiftning när verksamheten huvudsakligen riktar sig till skall denne vid tillämpningen av radio- och TV-lagen anses etablerad i (prop. 1997/98:184, Lagen gäller för sändningar genom tråd endast om sändningen når fler än 100 bostäder. Lagen gäller även för sådana sändningar av ljudradioprogram över sa- tellit som kan tas emot i , om den som bedriver sändnings- verksamheten har sitt hemvist i eller sändningen till satellit sker från en sändare här i landet. Utgångspunkten är att det skall råda etableringsfrihet. frekvensutrymmet är begränsat finns det inte tillräckligt utrymme för att alla som vill sända ljudradio eller television skall få göra detta. hushålla med den ändliga naturresursen och för att skapa ordning i etern krävs det enligt lagen tillstånd för att sända ljudradio- och TV-program med hjälp av radiovågor på radiofrekvenser under 3 gigahertz. att sända TV-program meddelas av regeringen och gäller . lagen erinras vidare om att föreskrifter om tillstånd att inneha eller an- vända radiosändare finns i lagen (1993:599) om radiokommunikation. Den som bedriver en sändningsverksamhet för vilken det inte behövs tillstånd och den som för någon annans räkning bedriver sändnings- verksamhet över satellit eller upplåter satellitkapacitet (satellit- entreprenör) skall anmäla sig för registrering hos Radio- och . Verket skall föra ett register avseende dem som har tillstånd eller anmält att de bedriver sändningsverksamhet. Sändningstillståndet kan förenas med olika slag av villkor som innebär att sändningsrätten skall utövas opartiskt och sakligt med beaktande av att en vidsträckt yttrandefrihet och informationsfrihet skall råda i ljud- radion och televisionen. Villkor får vidare avse skyldigheter om t.ex. geografisk täckningsgrad, tillgänglighet för syn- och hörselskadade, programinnehåll samt användandet av viss sändningsteknik och vissa I lagen regleras vidare närradio och lokalradio. I huvudsak ges olika regler för hur och när sändningar skall ske samt för att möjliggöra en kontroll av att innehållet i tillståndsvillkoren uppfyller syftet att ge skydd och utrymme för yttrandefriheten och informationsfriheten. håller också ett antal bestämmelser om sändningarnas innehåll samt om reklam och annonsering. I lagen regleras vidare den s.k. vidaresändningsplikten (must carry). Denna innebär att innehavare av kabelnät åläggs att se till att de boende i kabelnätanslutna fastigheter kostnadsfritt har möjlighet att ta emot vissa Prop. 2002/03:110 program. Vidaresändningsplikten inträder när sändningarna når minst elva bo- städer och gäller endast för sändningar för vilka sändningstillståndet har förenats med krav på opartiskhet och saklighet samt ett villkor om ett mångsidigt programutbud. Ett program som har sänts ut enbart med di- gital teknik behöver sändas vidare endast om det sänds andra program i anläggningen med digital teknik och då endast digitalt.