prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — En verkställande rättslig myndighet får enligt rambeslutet välja antingen att tillfälligt överföra en eftersökt person eller att personen skall höras i den verkställande medlemsstaten. Enligt promemorians förslag bör det inte införas någon möjlighet att tillfälligt överföra den eftersökte till den utfärdande medlemsstaten. Förslaget har inte ifrågasatts av remissinstanserna. Regeringen vill framhålla att bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål möjliggör förhör och bevisupptagning i i den situation som avses. Det kan visserligen antas att förutsättningarna för att genomföra ett förhör typiskt sett är bättre i den stat där lagföringen pågår och där den övriga utredningen också finns. Mot detta skall ställas det ingrepp i den eftersöktes personliga frihet som ett tillfälligt överförande innebär, där den eftersökte utan någon särskild prövning överförs till den utfärdande medlemsstaten innan frågan om överlämnande har prövats. Med hänsyn till detta och till att antalet fall där tillfälligt överförande kan tänkas bli aktuellt sannolikt är begränsat, bör enligt regeringen någon sådan möjlighet inte finnas i den nya lagen. Regeringens förslag: Tingsrätten beslutar efter framställning från åklagaren i frågan om överlämnande. Detta gäller dock inte om åklagaren redan har avslagit en begäran på grund av brister i arresteringsordern. Vid rättens handläggning tillämpas i huvudsak reglerna om domstols handläggning och överklagande av domstols beslut i brott- mål. Handläggningen vid rätten skall ske med skyndsamhet. Tingsrätten skall hålla en förhandling för prövningen av frågan om överlämnande. En sådan förhandling behöver inte hållas om det är uppenbart att begäran om överlämnande skall avslås, om den eftersökte samtycker till överlämnande eller om han eller hon begär att ärendet skall avgöras på handlingarna. Till förhandlingen skall åklagaren och den eftersökte kallas. Den som är frihetsberövad skall inställas. Tingsrättens beslut skall meddelas senast efter det att den eftersökte greps. Samtycker den eftersökte till överlämnande, skall beslutet meddelas senast från samtycket. Om det finns särskilda skäl får dock tingsrätten meddela sitt beslut . Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon särskild bestämmelse om muntlighet i hovrätten efter ett överklagande. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorians förslag innehåller dock inte något förslag om att rätten kan underlåta att hålla förhandling om det är uppenbart att en arresteringsorder skall avslås. Enligt promemorians förslag skall de tidsfrister som gäller för handläggningen beräknas utifrån när den Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. ombudsmän () förordar en uttrycklig bestämmelse om att åklagaren skall lämna över handlingarna i ärendet till rätten. Riksåklagaren förordar att ärendet skall kunna avgöras på handlingarna även när det är uppenbart att någon förhandling inte Enligt Riksåklagaren bör regeln om muntlighet i hovrätten vara snävare än den som finns i 52 kap. 11 § . verket anser att det är önskvärt att det närmare utvecklas vilka bestämmelser i som skall tillämpas av rätten och ställer frågan om det med hänsyn till fristerna kan behöva hållas en Riksåklagaren och menar att utgångspunkten för tidsfristen närmare bör knyta an till rambeslutet, dvs. när den eftersökte greps. JO, och Kriminalvårds- styrelsen efterlyser klargöranden rörande fristberäkningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning Den verkställande rättsliga myndigheten skall enligt artikel 15.1 i rambeslutet, inom de tidsfrister och enligt de villkor som anges där, besluta i frågan om överlämnande. Slutligt beslut om överlämnande skall fattas från det att den eftersökte har lämnat sitt samtycke (artikel 17.2) och i övriga fall, om samtycke inte har lämnats, från gripandet (artikel 17.3). I särskilda fall kan dessa tidsfrister utsträckas (artikel 17.4). Om den som begärs överlämnad inte samtycker till överlämnandet skall han eller hon enligt artikel 14 höras av den verkställande rättsliga myndigheten i enlighet med den statens lagstiftning. I ärenden om utlämning förekommer domstolsprövning av utlämningsfrågan endast i de fall där den som begärs utlämnad motsätter sig utlämning. Prövningen sker då i (18 § utlämningslagen, 15 a § nordiska utlämningslagen). Om det bedöms vara nödvändigt eller om den som begärs utlämnad begär det skall det som regel hållas en förhandling i . Det allmänna utlämningsförfarandet innehåller inte några frister för utlämningsfrågans prövning. Enligt det s.k. förenklade förfarandet skall dock beslut i utlämningsfrågan meddelas från det att samtycke har lämnats (33 § utlämningslagen). I avsnitt 8.1.1 föreslår regeringen att en begäran om överlämnande enligt en arresteringsorder och därmed sammanhängande frågor prövas av tingsrätt. Undantag görs dock för sådana fall där arresteringsordern är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande skall beviljas. I det fallet kan åklagaren fatta beslut om avslag, om det sker innan frågan om överlämnande har lämnats över till rätten. Om arresteringsordern inte avslås på den grunden skall åklagaren, så snart utredningen har slutförts, begära tingsrättens prövning av överlämnandefrågan. Prövningen avser i första hand frågan om det förekommer något hinder mot överlämnande. Regeringen anser dock inte att det, som en remissinstans har menat, är nödvändigt med en lagbestämmelse som föreskriver att åklagaren skall lämna över handlingarna i ärendet till tingsrätten. Att så sker är naturligt eftersom det är rätten som, på grundval av arresteringsordern, skall pröva frågan om överlämnande. Muntlig eller skriftlig handläggning En viktig fråga gäller i vilka fall som frågan om överlämnande skall prövas i ett muntligt förfarande i tingsrätten. Regeringen konstaterar att en arresteringsorder redan från början skall innehålla alla de uppgifter som krävs för att frågan om överlämnande skall kunna prövas. Utrymmet är enligt regeringens bedömning i och för sig relativt begränsat för bedömningar som kräver muntlig handläggning. Sakligt sett torde det därför endast mera sällan vara nödvändigt med en muntlig förhandling i ärendet, utöver vad som påkallas av en tvångsmedelsanvändning. Av rättssäkerhetsskäl bör dock, enligt promemorians förslag, utgångs- punkten vara att tingsrätten alltid skall hålla en förhandling för ärendets prövning. Om den eftersökte har samtyckt till överlämnande eller om han eller hon har förklarat sig nöja sig utan muntlig handläggning, bör dock enligt promemorians förslag rätten om det är lämpligt kunna avgöra ärendet på handlingarna. Remissinstanserna har godtagit förslagen. Riksåklagaren förordar dock att ärendet skall kunna avgöras på handlingarna även när det är uppenbart att någon förhandling inte Regeringen gör den bedömningen att flertalet uppenbara fall kommer att täckas in redan av de undantag från muntligheten som ges genom promemorians förslag. Med hänsyn till det starka rättssäkerhetsintresset i ärenden om överlämnande anser regeringen att man i princip bör stanna vid promemorieförslaget. I ett särskilt fall bör det dock vara möjligt att avstå från förhandling, utan att något väsentligt Det gäller om det står klart att en begäran om överlämnande skall avslås. Då bör rätten, om den bedömer det vara lämpligt, kunna avstå från att hålla förhandling. Så som anges i promemorian skall den eftersökte kallas eller inställas En kallelse får vitessanktioneras enligt 9 kap. 7 § Även åklagaren måste givetvis kallas. bestämmelse om detta införs i den nya lagen. Tidsfrister och övriga regler för rättens prövning För rättens prövning skall enligt promemorians förslag gälla de allmänna reglerna i brottmål, dvs. i första hand de bestämmelser som finns i , men också vissa bestämmelser som finns i t.ex. lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Samtliga remissinstanser har godtagit detta. En remissinstans har dock efterfrågat en närmare redogörelse för vilka regler som skall gälla. reglerna om huvudförhandling inte får någon betydelse framgår tydligt av att ärendet skall prövas vid en förhandling enligt den nya lagen inte Eftersom det inte skall hållas någon huvud- förhandling kommer tingsrätten enligt 1 kap. 3 § att vara domför med en lagfaren domare. Någon närmare uppräkning av vilka övriga regler som kan bli tillämpliga, t.ex. om jäv, anteckningar vid sammanträde, bevisupptagning och offentlighet och ordning är knappast Däremot bör bestämmelsen, i enlighet med vad Lagrådet har förordat, förtydligas genom att det i den uttryckligen anges att reglerna om domstols handläggning och överklagande av domstols beslut skall vara tillämpliga. Den nya lydelsen har dock inte någon annan innebörd än den som presenterades i promemorians förslag. Som angetts i avsnitt 8.4.1 kommer den eftersökte att företrädas av en offentlig försvarare. I ärendet inför tingsrätten tillvaratar åklagaren i första hand den utfärdande medlemsstatens intressen, i den utsträckning dessa är lagligen grundade. Tingsrätt prövar med åklagarens utredning som underlag om det finns förutsättningar att bevilja Tingsrättens beslut skall enligt promemorians förslag om möjligt meddelas senast från det att den eftersökte greps. Samtycker den eftersökte till överlämnande, skall beslutet enligt promemorians förslag som regel meddelas senast från Den förra fristen är kortare än den tid som medges enligt Bakom promemorieförslaget ligger främst målsättningen att ett ärende bör avgöras så snabbt som möjligt eftersom den eftersökte i allmänhet är frihetsberövad. Dessutom kan tingsrättens beslut komma att överklagas till hovrätt och till . Även den tid en Prop. prövning i högre rätt tar skall kunna inrymmas inom den maximala frist som rambeslutet tillåter. regeringens uppfattning angeläget att processens tyngdpunkt ligger i När en fråga om överlämnande prövas i tingsrätten bör utredningen vara sådan att det går att bedöma om överlämnande kan Den frist som föreslås för tingsrättens prövning bedöms vara tillräcklig för att åklagaren i det stora flertalet fall skall hinna ta fram nödvändig utredning och att rätten, inom samma frist, vid en förhandling skall hinna pröva frågan om överlämnande. Om det finns särskilda skäl bör fristerna kunna överskridas. Särskilda skäl kan vara t.ex. att den som eftersöks avviker eller blir svårt sjuk eller att han eller hon åtnjuter immunitet (artikel 20 i rambeslutet). Regeringen delar inte Lagrådets uppfattning att det i lagen, utöver den frist som gäller för tingsrätten, bör införas en uttrycklig tidsfrist för när åklagaren skall ge in framställningen till rätten. I lagförslaget (4 kap. 3 §) finns redan en bestämmelse om att åklagarens utredning skall bedrivas med skyndsamhet och att den tidsfrist som kan komma att gälla för tingsrätten skall beaktas vid utredningen. Något behov av att nu föra in ytterligare tidsfrister i lagen finns därför inte. Skulle det emellertid vid tillämpningen av den nya lagen visa sig finnas ett behov av särskilda tidsfrister för åklagare, får den frågan tas upp i ett senare lagstiftnings- Såvitt gäller promemorians utgångspunkt för fristberäkningen, att den eftersökte "påträffats", bör det kunna förutses att utredningen i de allra flesta fallen inleds efter det att en polisman eller en tjänsteman vid eller fysiskt kommit i kontakt med den eftersökte och sålunda haft möjlighet att gripa honom eller henne. då utredningen inleds genom en direkt framställning från den utfärdande myndigheten till åklagaren bör den eftersökte anses ha påträffats så snart det funnits en faktisk möjlighet att komma i sådan kontakt med honom eller henne att ett gripande har kunnat ske. Det kan dock, som några remissinstanser har påpekat, vara mindre lämpligt att använda tidpunkten för påträffandet som utgångspunkt för fristberäkningen. huruvida den eftersökte har påträffats eller inte kan vålla tolkningsproblem som inte finns om utgångspunkt för fristens beräkning i stället är tidpunkten för gripandet. Regeringen anser mot denna bakgrund att den tidpunkt då den eftersökte gripits skall vara utgångspunkten för den trettiodagarsfrist inom vilken tingsrätten bör meddela sitt beslut i de fall den eftersökte inte har samtyckt till Om de föreslagna fristerna undantagsvis inte kan följas bör det vara möjligt för rätten att meddela sitt beslut . särskilda skäl, t.ex. för att den eftersökte har avvikit eller om det finns sådana förhållanden som avses i artiklarna 21 (villkor med förbud om vidareöverlämnande) och 20 (immunitet och privilegier) bör fristen Vilka åtgärder som skall vidtas om fristerna inte kan hållas kommer att regleras i förordningen till lagen. utgångspunkten för fristberäkningen innebär att det i vissa fall när den eftersökte inte grips inte löper någon frist. hetskravet för handläggningen innebär dock även i dessa fall att ett beslut skall fattas så snart det är möjligt. Enligt Riksåklagaren bör regeln om muntlighet i hovrätten vara snävare än den som finns i 52 kap. 11 § . Bestämmelsen i den paragrafen ger i sig en mycket begränsad möjlighet att hålla förhör i hovrätten. Den har dock getts en vidare tillämpning för muntliga förhandlingar i mål där muntlighet har krävts enligt . Några sådana krav finns dock inte i ärenden om överlämnande. Mot den bakgrunden anser regeringen inte att det finns behov av en särregel i det berörda hänseendet. 8.5.2Innehållet i rättens beslut Regeringens förslag: Utöver beslutet om överlämnande skall rätten, om garantier från en utländsk myndighet har lämnats, ange i beslutet att det är ett villkor för överlämnandet att garantierna kommer att uppfyllas. Beslut om överlämnande av beslagtagna föremål skall om möjligt meddelas av rätten i samband med beslutet i fråga om överlämnande av den eftersökte. Rätten skall, om överlämnande beslutas, pröva om tvångsmedel skall gälla till dess att beslutet om överlämnande verkställs. Tingsrätten får besluta om tvångsmedel även efter ett beslut om att den eftersökte skall överlämnas. Regeringens bedömning: Det krävs inte några särskilda regler om beslutsmotivering. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. I promemorieförslaget finns dock inte någon uttrycklig regel om att ett beslut om tvångsmedel skall omprövas i samband med att ärendet avgörs. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan erinran. ombudsmän () har dock föreslagit att, för att ingen oklarhet skall råda, en uttrycklig regel ges om att beslut i fråga om överlämnande skall vara motiverat. JO, Riksåklagaren och anser att det behövs en bestämmelse om att rätten i samband med ett beslut om överlämnande skall pröva om tvångsmedel skall gälla. Skälen för regeringens förslag och bedömning Rambeslutet innehåller endast få bestämmelser om formen för och innehållet i ett beslut med anledning av en begäran om överlämnande. Enligt artikel 17.6 skall en vägran att verkställa en arresteringsorder motiveras. I ett beslut om överlämnande skall vidare anges de villkor som enligt artikel 5 är en förutsättning för överlämnandet, t.ex. rätten för den som överlämnas för verkställighet av en utevarodom att i den utfärdande medlemsstaten få en ny prövning. Även utlämningslagen innehåller få bestämmelser om formerna för och innehållet i ett beslut om utlämning. Enligt 3 a § skall regeringen, när en svensk medborgare utlämnas för lagföring till en medlemsstat i EU, som huvudregel uppställa som villkor för utlämningen att den som begärs utlämnad skall återföras till för verkställighet här av ett eventuellt frihetsberövande straff som kan komma att dömas ut mot Prop. Enligt 21 § samma lag får regeringen i samband med att utlämning beviljas förordna att föremål som tagits i beslag skall överlämnas till den främmande staten. Vid utlämning enligt det s.k. förenklade utlämningsförfarandet skall den begärande staten underrättas om den som begärs utlämnad har samtyckt till utlämningen eller om han eller hon har förklarat sig avstå från specialitetsprincipens skydd (32 §). Ett beslut om att avslå en begäran om överlämnande skall enligt rambeslutet vara motiverat. För svensk del kan detta anses följa redan av regleringen i 30 kap. 10 § . skall nämligen beslutsskäl lämnas, om det behövs med hänsyn till Det är uppenbart att en domstol inte skall avslå en arresteringsorder utan att ange skäl för beslutet. det fallet att begäran om överlämnande bifalls. Den som skall överlämnas har då ett berättigat intresse av att känna till skälen för beslutet, t.ex. för att bedöma om beslutet skall överklagas. Det är dock regeringens bedömning att bestämmelse är tillräcklig för att säkerställa att beslutsmotivering oavsett utgång lämnas i ett ärende Det är självfallet av stor vikt att den utfärdande rättsliga myndigheten uppmärksammas på vilka förutsättningar som gäller för överlämnandet. ett beslut om överlämnande bör därför anges sådana villkor som enligt 3 kap. gäller för att ett överlämnande skall beviljas. detta bör tas in i lagen. Beslut om överlämnande av föremål som har tagits i beslag med stöd av den särskilda bestämmelsen i lagen bör, om det är möjligt, meddelas av rätten i samband med beslutet om överlämnande. I överensstämmelse med vad som gäller enligt bl.a. 24 kap. 21 §, 25 kap. 7 § och 27 kap. 8 § bör som några remissinstanser har påpekat tas upp en uttrycklig regel om att rätten, när överlämnande beslutas, även skall pröva frågan om tvångsmedel skall gälla till dess beslutet om överlämnande kan verkställas. Finns det inte något tidigare beslut om tvångsmedel skall rätten pröva om ett sådant skall meddelas. I promemorian föreslås att rätten, i enlighet med vad som gäller enligt 16 § utlämningslagen, skall kunna besluta i fråga om tvångsmedel även efter ett beslut om överlämnande. Det förslaget har godtagits av remiss- instanserna och bör genomföras. Enligt vad som föreslås i avsnitt 8.6 skall tingsrätten på begäran av den som skall överlämnas ompröva tvångsmedelfrågan med högst . Det bör därför i lagen också klargöras att det är tingsrätten som får besluta i fråga om tvångsmedel efter det att rätten beslutat om överlämnande. Enligt Lagrådet bör rätten inte i sitt beslut förklara att lagföring eller bestraffning får ske i den andra staten i de fall där den eftersökte enligt 4 kap. 9 § har förklarat sig avstå från specialitetsprincipens skydd. Lagrådet menar att det är tillräckligt att det i samband med verkställig- heten av överlämnandet lämnas ett besked till den utfärdande medlemsstaten om att den som överlämnas har lämnat ett sådant Enligt artikel 27.3 (e) i rambeslutet är det den omständigheten att personen har lämnat sitt medgivande som ger den utfärdande medlemsstaten rätt att lagföra eller straffa den som har Rättens beslut att lagföring eller bestraffning får ske har i denna fråga inte någon självständig rättsverkan. Regeringen delar därför Prop. 2003/04:7 Lagrådets slutsats att bestämmelsen om att lagföring eller bestraffning får ske i den andra staten när den eftersökte lämnat sitt medgivande skall utgå. Regeringen kommer att meddela bestämmelser om att den utfärdande medlemsstaten skall underrättas om att den som överlämnas har samtyckt till överlämnande och i sådant fall också förklarat sig avstå från specialitetsprincipens skydd. Regeringens förslag: Om två eller flera medlemsstater har utfärdat arresteringsorder beträffande samma person, skall ärendena på åklagarens begäran prövas i ett sammanhang vid den tingsrätt som skall handlägga det först inkomna ärendet. Om det efter ett icke lagakraftvunnet beslut om överlämnande inkommer en ny arresteringsorder får, på yrkande av åklagaren, hovrätten eller om ärendet överklagats dit besluta att ärendena skall prövas i ett sammanhang vid tingsrätten. Prövningen av vilken av flera arresteringsorder som skall beviljas skall göras med hänsyn till bl.a. gärningarnas beskaffenhet och platsen där de ägt rum. Om det pågår ett ärende om utlämning eller om överlämnande till , skall prövningen av frågan om överlämnande på grund av en arresteringsorder skjutas upp till dess att beslut har meddelats i det andra ärendet. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. Riksåklagaren och har efterlyst ett klargörande i frågan om hovrätten kan upphäva ett lagakraftvunnet avgörande om överlämnande. Skälen för regeringens förslag Artikel 16 i rambeslutet innehåller bestämmelser för den situationen att det har utfärdats flera arresteringsorder avseende en och samma person eller om den som begärs överlämnad även eftersöks för utlämning eller för överlämnande till . Om rättsliga myndigheter i flera medlemsstater har utfärdat arresteringsorder beträffande samma person, skall beslutet om vilken av framställningarna som skall bifallas fattas med hänsyn särskilt till brottens relativa svårhetsgrad, platsen för deras förövande, datumen för framställningarna samt till om överlämnande begärs för lagföring eller för verkställighet av straff (artikel 16.1). Den verkställande rättsliga myndigheten får rådgöra med Eurojust inför ett sådant beslut (artikel 16.2). Finns det en konflikt mellan en arresteringsorder och en begäran från ett tredje land om utlämning, skall beslut om vilken av framställningarna som skall bifallas fattas med hänsyn till de omständigheter som anges under artikel 16.1 samt till de hänsyn som skall beaktas enligt den tillämpliga konventionen (artikel 16.3). Slutligen sägs i artikel 16.4 att artikeln inte påverkar Prop. 2003/04:7 medlemsstaternas skyldigheter enligt Internationella brottmålsdom- Bestämmelser om konkurrens finns i artikel 17 utlämnings- konvention och i Internationella brottmålsdomstolens stadga (artikel 90). I svensk lagstiftning har konkurrensbestämmelser tagits in i 13 § utlämningslagen och i 12 § lagen (2002:329) om samarbete med . I utlämningssammanhang är konkurrerande framställningar ytterst ovanliga. Det kan inte förutses att situationen kommer att bli så mycket mer vanlig under det nya systemet. I avsaknad av den diskretionära prövning som i ett utlämningsärende ytterst alltid tillkommer regeringen, fordras emellertid att den nya lagen innehåller konkurrensbestämmelser. Om två eller flera medlemsstater har utfärdat arresteringsorder beträffande en och samma person bör det ankomma på den tingsrätt som har att pröva den först inkomna arresteringsordern att avgöra om en tillkommande arresteringsorder skall ha företräde framför den förra eller inte. Har rätten redan prövat den första arresteringsordern och beslutat att överlämnande skall ske får hovrätten eller , på yrkande av åklagaren, förordna att tingsrätten skall pröva ärendena i ett sammanhang. En förutsättning för detta bör dock, såsom några remissinstanser varit inne på, vara att det första beslutet om över- lämnande inte har vunnit laga kraft. Prövningen av vilken av flera arresteringsorder som skall beviljas skall ske med hänsyn till gärningarnas beskaffenhet och platsen för deras förövande. Vidare skall beaktas tidpunkterna för när framställningarna utfärdades och om de avser lagföring eller verkställighet av ett frihetsstraff. Dessa omständigheter bör framgå av den nya lagen. Följden av att ett av ärendena bifalls är att övriga ärenden avslås. Skulle den som eftersöks för överlämnande på grund av en arresteringsorder även vara begärd utlämnad till en annan stat eller till en tribunal eller överlämnad eller utlämnad till Internationella brottmåls- domstolen bör enligt regeringen frågan om överlämnande på grund av en arresteringsorder förklaras vilande till dess att det andra ärendet är avslutat.