prop · GQ03146 · 2003-06-25 00:00:00 — I punkt 2.b anges att varje konventionsstat vid genomförandet eller till- lämpningen av punkt 1 skall som förbrott betrakta alla grova brott enligt den definition som anges i artikel 2 och sådana brott som straffbeläggs enligt artiklarna 5, 8 och 23. Som framgår av vad som anförts ovan är bestämmelserna om häleri och penninghäleri i 9 kap. 6 § och 9 kap. 6 a § inte begränsade till någon viss typ av brottslighet, utan ge- nerellt tillämpliga, med undantag för att det för tillämplighet måste före- ligga ett fullbordat förbrott. Den brottslighet som konventionsstaterna enligt bestämmelsen i punkt 2.b skall betrakta som förbrott i penning- tvätthänseende upptar såväl fullbordade brott som gärningar som är straffbara på ett tidigare stadium. Det skulle därför kunna hävdas att den svenska kriminaliseringen inte fullt ut omfattar de gärningar som skall vara kriminaliserade enligt konventionen. Att tolka bestämmelsen på detta sätt framstår emellertid som alltför långtgående. En sådan tolkning rimmar också mindre väl med det faktum att det straffbara området för punkten 1, som punkt 2.b hänför sig till, begränsas till viss befattning med av brott, såsom det sistnämnda uttrycket definieras i artikel 2.g. För att av brott överhuvudtaget skall ha uppstått torde få förutsättas att ett fullbordat brott ägt rum. Eftersom den svenska lagstift- ningen får anses täcka vad som i praktiken är vanligt förekommande si- tuationer, torde något behov av att ändra den svenska lagstiftningen inte finnas. Även på annat sätt skulle det kunna göras gällande att den svenska kriminaliseringen inte omfattar alla gärningar som skall vara kriminalise- rade enligt konventionen. Exempelvis tar bestämmelsen om 9 kap. 6 a § andra stycket endast sikte på att det är en annan person än den som utfört förbrottet som skall dömas till ansvar. Bestämmelsen om- fattar således inte åtgärder med av brott som utförts av den per- son som begått förbrottet. När det gäller konventionens krav på krimina- lisering av penningtvätt görs inga undantag för gärningar som begås av den som är gärningsman till förbrottet. Härvid bör emellertid beaktas att anledningen till att penninghäleri enligt 9 kap. 6 a § i viss utsträckning endast gäller annan person än den person som utfört förbrot- tet är att den sistnämnde i regel kan bestraffas för detta, och att de efter- följande gärningarna i en sådan situation har en mycket begränsad bety- delse ur straffvärdesynpunkt. Att utsträcka kriminaliseringen i 9 kap. 6 a § till att omfatta också åtgärder vidtagna av den som är gärningsman till förbrottet skulle följaktligen, om det överhuvudtaget låter sig göras med hänsyn till bestämmelsens utformning, i praktiken inte ha någon reell betydelse. Med hänsyn härtill och till den hänvisning till grundläggande principer i nationell lagstiftning som finns i artikel 6 punkten 1 synes någon lagändring inte vara påkallad. I punkt 2.b finns slutligen vissa föreskrifter som tar enbart sikte på konventionsstater som har en förteckning över angivna förbrott. Be- stämmelsen omfattar därför inte . I punkt 2.c föreskrivs skyldighet att straffbelägga penningtvättbrotten oavsett om förbrottet i sig faller under den nationella jurisdiktionen eller inte. När det gäller häleri- och penninghäleribrott föreligger enligt svensk rätt inte något krav på att förbrottet skall ha begåtts i . Bestäm- melsen i konventionen torde således stå i överensstämmelse med svensk rätt. Av punkt 2.d följer ett åtagande för att förse Förenta nationer- nas generalsekreterare med avskrifter av de av sina lagar som ger verkan åt artikel 6 och senare ändringar i dem eller en redogörelse för dem. Genom punkt 2.e ges parterna möjlighet att föreskriva att penning- tvättbrotten inte skall tillämpas i fråga om den som har begått förbrottet. Som framgått ovan föreligger enligt gällande svensk rätt inte något hin- der mot att döma en tjuv för häleri på grund av dennes befattning med det stulna, om han eller hon inte kan överbevisas om stölden eller om stölden men inte häleriet skulle vara preskriberat. Däremot skall inte dömas för stöld och häleri. Häleriet konsumeras av stöldbrottet. Huvudregeln enligt konventionen tycks närmast vara den omvända. Det förbehåll för den nationella lagstiftningens utformning som följer av punkten innebär emellertid att den svenska lagstiftningen inte kan anses strida mot konventionen. En motsvarande bedömning gjordes beträffande förverkandekonvention, som utgjort mönster för denna be- stämmelse (SÖ 1996:19, prop. 1995/96:49 s. 15 f.). Några lagändringar är således inte nödvändiga för att uppfylla konventionens krav i denna del. I de fall, då som rekvisit krävs vetskap, uppsåt eller avsikt för att ett brott skall föreligga enligt punkt 1, anges i punkt 2.f att domstolen utifrån de faktiska omständigheterna kan dra slutsatsen att rekvisitet är uppfyllt. Det är således inte nödvändigt att föra särskild bevisning om att det före- legat visst slag av uppsåt. Principen överensstämmer med svensk rätt. 6.1.3Artikel 8 (korruption) I artikel 8 uppställs krav på kriminalisering av korruption. Punkten 1.a avser brottets s.k. aktiva sida, och punkten 1.b dess s.k. passiva sida. En- ligt punkten 1.a skall varje konventionsstat straffbelägga att utlova, er- bjuda eller lämna en offentlig tjänsteman, direkt eller indirekt, en otill- börlig förmån för tjänstemannen eller annan person för att tjänstemannen skall vidta eller underlåta att vidta en åtgärd i tjänsten. I punkten 1.b stadgas att konventionsstaterna skall kriminalisera en offentlig tjänste- mans begäran om eller mottagande av, direkt eller indirekt, en otillbörlig förmån för sig själv eller för annan person eller enhet för att tjänsteman- nen skall vidta eller underlåta att vidta en åtgärd i tjänsten. Av punkten 2 följer en skyldighet att pröva frågan om att vidta erforderliga åtgärder för att straffbelägga gärningar som avses i punkten 1 när en utländsk offent- lig tjänsteman eller internationell tjänsteman är delaktig, liksom att pröva frågan om att straffbelägga andra former av korruption. Bestämmelsen berör för svenskt vidkommande två olika straffstadganden; bestickning enligt 17 kap. 7 § och mutbrott enligt 20 kap. 2 § samma balk. Enligt 17 kap. 7 § döms för bestickning den som till ar- betstagare eller annan som avses i 20 kap. 2 § lämnar, utlovar eller erbju- der muta eller annan otillbörlig belöning för denne själv eller annan. Enligt 20 kap. 2 § första stycket samma balk döms arbetstagare för mutbrott om han eller hon, för sig själv eller för annan, tar emot, låter åt sig utlova eller begär muta eller annan otillbörlig belöning för sin tjäns- teutövning. I andra stycket utvidgas kretsen av mottagare till andra än arbetstagare. Tillämpningsområdet enligt 20 kap. 2 första stycket brotts- balken är inte begränsat till svenska arbetstagare. Bestämmelsen har i denna del extraterritoriell tillämpning. Svensk rätt straffbelägger således även utländsk arbetstagare som låter sig mutas, liksom bestickning av en sådan person, oavsett om denne är i offentlig eller privat tjänst. Även bl.a. främmande stats ministrar, ledamöter av främmande staters lagstif- tande församlingar eller någon annan som, utan att ha sådan anställning eller uppdrag, utövar främmande stats myndighet omfattas av den krets där bestickning kan föranleda straffansvar. Genom en lagändring 1999 utvidgades beskrivningen av den brottsliga gärningen till att omfatta även situationer där mutan tillfaller annan än den vars tjänsteutövning påverkas av mutan (prop. 1998/99:32 s. 91 ff.). Ändringarna föranleddes framförallt av tillträde till vissa inter- nationella konventioner (EU:s korruptionsprotokoll, EGT nr C 313, 23.10.1996, EU:s korruptionskonvention, EGT nr C 195, 25.6.1997, och om bestickning av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser). För ansvar krävs numera inte att för- månen rent fysiskt lämnas till befattningshavaren för vidarebefordran till tredje man. Ansvar för bestickning inträder också om förmånen lämnas direkt till någon annan fysisk eller juridisk person. Genom de ändringar som gjordes får ovan angivna straffstadganden anses uppfylla konventionsåtagandena i punkten 1. Nå- gon ändring av bestämmelserna är således inte nödvändig. Av det ovan anförda framgår att , som en följd av internationella åta- ganden på området, redan anpassat lagstiftningen i enlighet med punkten 2 på ett sätt som straffbelägger gärningar enligt punkt 1 när vissa interna- och utländska offentliga tjänstemän är inblandade. Någon änd- ring med anledning av denna konventionsbestämmelse ter sig inte nöd- vändig, även om frågan kan bli föremål för närmare överväganden i ett senare sammanhang. Av punkten 3 följer ett åtagande att vidta erforderliga åtgärder för att straffbelägga personers delaktighet som medbrottslingar i gärningar som är straffbelagda i artikeln. I bestämmelsen preciseras inte vilken typ av delaktighet i brottsligheten som skall kriminaliseras. Av medverkansbe- stämmelserna i 23 kap. 4 § följer att såväl en gärningsmans som anstiftares eller medhjälpares handlingar är straffbelagda. Om ex- empelvis en muta lämnas till tredje man, kan mottagaren straffas för medverkan till brottet, förutsatt att sedvanliga uppsåtskrav är uppfyllda (se prop. [1998/99:32] s. 93). Mot denna bakgrund och då artikeln inte närmare preciserar vad för slags delaktighet som skall kriminaliseras, görs här bedömningen att svensk rätt uppfyller denna konventionsregel. I punkten 4 anges vad som skall förstås med uttrycket offentlig tjäns- teman i bl.a. punkt 1. Någon definition av offentlig tjänsteman finns inte i svensk rätt. Det kan dock konstateras att de svenska mut- och bestick- ningsbestämmelserna tar sikte på en långt vidare personkrets än föreva- rande bestämmelse i konventionen. Definitionen föranleder således inte någon ändring av den svenska lagstiftningen. 6.1.4Artikel 23 (hinder mot rättvisan) Artikel 23 behandlar kriminalisering av hinder mot rättvisan. Artikeln tar i punkt a sikte på att någon uppsåtligen på olika sätt vidtar åtgärder för att förmå någon att avge falskt vittnesmål. Enligt svensk rätt gäller att den som uppsåtligen under vittnesed läm- nar någon osann uppgift eller förtiger sanningen döms för mened enligt 15 kap. 1 § . För att straff för mened skall kunna komma i fråga fordras att en utsaga avgetts under laga ed. Straffansvaret är emel- lertid inte begränsat till den som avlagt eden. Enligt 23 kap. 4 § brotts- balken kan även annan medverkande än gärningsmannen att fälla till an- svar, nämligen för anstiftan av eller medhjälp till mened. Straff stadgas också för förberedelse till mened och för sådan stämpling som innebär att någon söker anstifta till mened, se 15 kap. 15 § . När det gäller sådana gärningar som enligt punkt a innefattar förespeg- lande, erbjudande eller lämnande av oberättigade förmåner till personer som inte avlägger ed, kan förfarandet knappast aktualisera ansvar varken för stämpling eller anstiftan till mened. Förfarandet innebär vidare inte något negativt för den berörde varför inte heller övergrepp i rättssak eller försök därtill kan bli tillämpligt (se , SvJT 1983 s. 682). Här måste dock anmärkas att i den mån åtgärden syftar till att antingen en gärningsman skall undgå straffansvar, eller att en oskyldig person felak- tigt skall straffas, ett straffansvar i stället torde kunna aktualiseras jämlikt bestämmelserna i 17 kap. 11 § respektive 15 kap. 8 § enligt vad som utvecklas nedan. Punkten a kan sägas innehålla vissa krav på att det i konventionsstater- na skall finnas ett straffrättsligt skydd för intresset av att den som utför talan eller avger utsaga vid domstol eller myndighet inte påverkas på ett otillbörligt sätt. I svensk rätt återfinns sådana bestämmelser i 17 kap. 10 § . För brottet övergrepp i rättssak döms bl.a. den som med våld eller hot om våld angriper någon för att denne hos en myndig- het gjort en anmälan eller t.ex. avlagt vittnesmål eller för att hindra denne från en sådan åtgärd. Detsamma gäller den som med någon annan gär- ning som medför exempelvis lidande eller skada, eller med hot om en sådan gärning angriper någon för att denne avlagt t.ex. vittnesmål, eller för att hindra honom eller henne från att avge en sådan utsaga. De för- hörsutsagor som avses i bestämmelsen omfattar såväl vittnesmål som Vidare avses en utsaga som någon avger i annan egenskap än som vittne hos en offentlig myndighet för att åstadkomma utredning. Alla s.k. förhörspersoner åtnjuter således skydd mot varje gärning som medför lidande, skada eller olägenhet eller hot därom. Det mer inskränk- ta skyddet, som förutsätter att övergreppet innefattar våld eller hot om våld, tillkommer också andra som vid domstol eller annan myndighet för talan för sig själva eller någon annan, dvs. parter som inte är förhörsper- soner samt ombud. Även de som anhängiggör en sak genom anmälan till domstol, polis eller annan myndighet, s.k. anmälare, åtnjuter detta in- skränkta skydd. Skyddet omfattar dessutom blivande parter, ombud och anmälare. Brottsbeskrivningen avseende övergrepp i rättssak har i sak varit oförändrad sedan tillkomst. Straffskalan har dock änd- rats vid ett flertal tillfällen, senast genom SFS 2002:117 (prop. 2001/02:59, bet. 2001/02:JuU12, rskr. 2001/02:164). Enligt punkten a skall det också finnas ett skydd mot brott som riktas mot statens brottsutredande verksamhet. Enligt bestämmelserna i 17 kap. 11 § om skyddande av brottsling är det bl.a. straffbelagt att dölja den som förövat brott, hjälpa honom eller henne att undkomma, undanröja bevis om brottet eller på annat dylikt sätt motverka att det uppdagas eller beivras. De gärningar som är straffbelagda utmärks av att de är ägnade att försvåra att en brottsling drabbas av ansvar. En sådan gärning kan vara inriktad på att brottslingen blir svåråtkomlig för straff- rättsskipningen eller på att hans eller hennes brottslighet i allt fall blir svår att beivra. En gärning som till sin typ är vad som enligt 17 kap. 11 § skall anses utgöra döljande av brottslighet består i att undan- röja bevis om brott eller att på annat dylikt sätt motverka att brott uppda- gas eller beivras. Brottet kan alltså begås genom att bevis förvanskas. Också tillskapande av falskt bevis faller in under paragrafen när förfa- randet ryms under uttrycket annat dylikt sätt, vilket det i regel gör. Här- för krävs inte som i nedannämnda brottet bevisförvanskning i 15 kap. 8 § , att det tillskapade beviset åberopas. Det sammanhänger med att vad straffbudet avser att värna om är möjligheterna till en allsidig och pålitlig utredning om det begångna brottet, inte som brottet bevisför- vanskning i 15 kap. 8 § att skydda oskyldig mot risken att bli fälld till ansvar. Till sistnämnda brott har förts bl.a. förvanskande av bevis och åberopande av falskt bevis men endast om gärningen sker med uppsåt att oskyldig skall bli fälld till ansvar. Här skall alltså oskyldiga skyddas mot gärningar som medför risk att de skall bli fällda till ansvar. Vad som därutöver är straffbelagt återfinns således i ovannämnda 17 kap. 11 § . Det kan i sammanhanget nämnas att vissa bevismedel har försetts med särskilt straffskydd, varför angrepp mot dem inte faller under förevarande lagrum. För förfalskning och osann försäkran eller osant intygande är straff stadgat i 14 kap. och 15 kap. och även för begagnande av där avsedda objekt. Också att påkalla vittnesför- hör eller att bearbeta vittne faller, i den mån det är straffbart under 15 kap., inte under 17 kap. 11 § . Vad som i 17 kap. 11 § brotts- balken avses är manipulationer med indicier i allmänhet (jfr. a.a. s. 669 ff.). Av det som anförts ovan följer att det förfarande som beskrivs i punk- ten a är kriminaliserat i svensk rätt genom bestämmelserna om för- beredelse, stämpling och anstiftan till mened, beroende på om falskt vitt- nesmål slutligen faktiskt avläggs. Vad gäller användande av bl.a. hot mot Prop. 2002/03:146 personer som inte avlagt laga ed för att förmå dem att avge falskt vitt- nesmål blir i stället bestämmelserna om övergrepp i rättssak tillämpliga. De gärningar som tar sikte på att ta fram bevis i ett rättslig förfarande är, beroende på omständigheterna, kriminaliserade i svensk rätt genom be- stämmelserna om skyddande av brottsling och bevisförvanskning. Sammantaget torde svensk rätt få anses ge ett sådant skydd som förut- sätts enligt konventionen. Något behov av att utvidga de svenska straff- bestämmelser som finns på detta område synes inte finnas. Punkten b avser kriminalisering av bruk av fysiskt våld, hot eller skrämsel för att ingripa i en domares eller rättsvårdande befattningshava- res tjänsteutövning i samband med brott som täcks av konventionen. Det anges att förevarande punkt skall inskränka konventionsstaternas rätt att i lagstiftningsvägen beskydda andra kategorier av offentliga tjänstemän. Punkten b aktualiserar bestämmelser i svensk rätt som tar sikte på att skydda domstolsförhandlingar och tjänstemännens handläggning där. Skyddet för domares och andra personers tjänsteutövning framgår av 17 kap. . Där straffbeläggs, såsom våld eller hot mot tjänsteman, gärningar innebärande att någon med våld eller hot om våld förgriper sig på någon i hans eller hennes myndighetsutövning eller för att tvinga till eller hindra honom eller henne från åtgärd däri eller hämnas för sådan åtgärd. Detta gäller också motsvarande angrepp mot den som tidigare utövat myndighet för vad denne däri gjort eller underlåtit (17 kap. 1 § ). Om någon på annat sätt än vad nu sagts, men i samma syf- te, otillbörligen företar gärning som för den angripne medför lidande, skada eller olägenhet, eller hotar därmed kan ansvar för förgripelse mot tjänsteman aktualiseras (17 kap. 2 § ). Om ingen av dessa bestämmelser blir aktuella, men någon satt sig till motvärn eller eljest med våld sökt hindra någon i dennes myndighetsutövning, kan denne dömas för våldsamt motstånd (17 kap. 5 § ). Bestämmelserna i 16 kap. 4 § om störande av förrättning som skyddar domstolsförhandlingar kan också nämnas i sammanhanget. Där framgår att den som genom våldshandling eller oljud eller på annat dylikt sätt stör eller söker hindra domstols förhandling gör sig skyldig till brottet störande av förrättning. Det kan här också erinras om att 9 kap. 5 § stadgar penningböter för den som vid sammanträde inför rätten stör förhandlingen eller bryter mot föreskrift som meddelats för ordningens upprätthållande och för den som muntligen inför rätten uttalar sig otillbörligt. Den svenska lagstiftningen får anses uppfylla konventionens krav på straffrättsligt skydd för domares och rättsvårdande tjänstemäns myndig- hetsutövning. 6.2Åtgärder för att bekämpa penningtvätt och korruption Regeringens bedömning: Konventionens bestämmelser om bekämpning av penningtvätt och korruption föranleder inte några lagstiftningsåtgär- der. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Delar bedömningen eller har inga invändningar Prop. 2002/03:146 mot den. Juridiska fakultetsstyrelsen vid har föreslagit att rapporteringsplikten i lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt kan utökas till att avse även skadeförsäkringsbolag för att i största möjli- ga utsträckning uppfylla artikel 7. Skälen för regeringens bedömning: I artiklarna 7 och 9 behandlas olika former av övervakning och kontroll på penningtvättområdet respek- tive korruptionsområdet. Dessa regler har karaktär av rekommendationer och innebär således inte några krav på lagstiftningsåtgärder. I anslutning till artikel 7.1.a kan det påpekas att lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt (penningtvättlagen) innehåller en skyldighet för de finansiella företag som omfattas av lagen att identifiera sina kun- der. Lagen innebär också att dessa institut åläggs att lämna uppgifter till behörig myndighet (eller den polismyndighet som regeringen bestämmer) om alla omständigheter som kan tyda på penning- tvätt. De företag som omfattas av 2 § första stycket penningtvättslagen får med stöd av lagen (1999:163) om penningtvättsregister, för att för- hindra att de medverkar vid transaktioner som utgör penningtvätt och för att kunna uppfylla sin uppgiftsskyldighet, föra register över sådana upp- gifter som företaget lämnat med stöd av 9 § andra stycket penningtvättla- gen. Registermöjligheten omfattar dels alla omständigheter som kan tyda på penningtvätt och som företaget på eget initiativ lämnar till behörig myndighet, dels de ytterligare uppgifter företaget lämnat på begäran av myndigheten och som behövs för den aktuella utredningen om penning- tvätt. Den funktion Finanspolisen, som utgör en särskild enhet under Riks- kriminalpolisens kriminalunderrättelsetjänst, har på penningtvättsområ- det kan sägas svara mot det i artikel 7.1.b föreslagna underrättelseorga- net. I det sammanhanget kan nämnas att Finanspolisen samarbetar såväl på ett nationellt plan med bl.a. , Skattemyndighe- ten, , , som på ett inter- nationellt plan med bl.a. Europol, , FATF (Financial Action Task Force on Money Laundering) och . 6.3Regler om juridiska personers ansvar Regeringens bedömning: Konventionens bestämmelser om juridiska personers ansvar föranleder inte några lagstiftningsåtgärder. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissintanser delar bedöm- ningen eller har inget att erinra. ifrågasätter dock om företagsbotsystemet uppfyller konventionens krav och om företags- botsystemet är ett adekvat system för att komma till rätta med den pro- blematik Palermokonventionen syftar till att lösa. Enligt tingsrättens upp- fattning uppstår särskilda problem när den juridiska personen utåt sett bedriver en seriös verksamhet som täckmantel för den organiserad brotts- lighet. Tingsrätten frågar sig om det inte krävs ett närmare övervägande om straffansvar för juridiska personer åtminstone i samband med organi- serad brottslighet, för att koppla ansvaret till någon form av medverkans- Prop. 2002/03:146 ansvar. Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelsen i artikel 10 om juridiska personers ansvar har givits en mycket generell utformning. I bestämmelsen anges att artikeln skall genomföras i enlighet med grund- satserna i nationell lagstiftning. Konventionsstaterna får mot denna bak- grund anses ha givits stor frihet att tolka bestämmelsen när de skall genomföra den i nationell lagstiftning. I 36 kap. 710 §§ återfinns bestämmelser om företagsbot. Av dessa följer att för brott som har begåtts i utövningen av näringsverk- samhet kan näringsidkaren åläggas företagsbot. Det gäller under förut- sättning dels att brottsligheten inneburit ett grovt åsidosättande av de sär- skilda skyldigheter som är förenad med verksamheten eller annars är av allvarligt slag, dels att näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten. Regelverket innehåller också bl.a. bestämmelser om hur företagsbotens storlek skall bestämmas och jämkningsbestämmelser. Institutet företagsbot torde enligt regeringens bedömning, oaktat Hel- singborgs tingsrätt påpekanden, väl täcka de åtaganden som följer av artikel 10, och några lagstiftningsåtgärder i denna del bedöms inte vara erforderliga. Lagföring, rättegång och påföljder Regeringens bedömning: Konventionens bestämmelser om lagföring, rättegång och påföljder föranleder inte några lagstiftningsåtgärder. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller har inte haft någon erin- ran mot den. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 11.1, av vilken följer ett åtagande för konventionsstaterna att belägga brott enligt artiklarna 5, 6, 8 och 23 med straff som tar hänsyn till brottens allvarliga art, är allmänt hållen och några lagstiftningsåtgärder är inte påkallade. Bestämmelsen i artikel 11.2 har hämtat mönster från narkotikabrotts- konventionen och gäller för svenskt vidkommande möjligheterna att Innebörden av artikeln är att dessa möjligheter skall utnyttjas restriktivt.