prop · GQ03146 · 2003-06-25 00:00:00 — I artikel 12.4 stadgas att, om av brott har blandats med egen- dom som förvärvats från lagliga källor, skall den senare egendomen, utan att det skall inverka på vad som kan gälla i fråga om frysning eller be- slag, kunna förklaras förverkad till högst det beräknade värdet av den som sammanblandats. Enligt artikel 12.5 skall intäkt eller annat utbyte som härrör från vin- ning av brott, från egendom till vilken av brott har omvandlats eller omsatts eller från egendom som har sammanblandats med av brott också kunna bli föremål för de åtgärder som avses i artikel 12 på samma sätt och i samma omfattning som av brott. För de syften som avses i artikel 12 och 13 skall varje konventionsstat bemyndiga sina domstolar och andra behöriga myndigheter att förordna att bank- och affärshandlingar samt andra handlingar rörande ekonomis- ka förhållanden görs tillgängliga eller tas i beslag. Konventionsstaterna får inte vägra att vidta åtgärder enligt bestämmelserna i denna punkt med hänvisning till banksekretess (12.6). Av artikel 12.7 följer att konventionsstaterna kan överväga att i den utsträckning det är förenligt med principerna i den nationella lagen och med arten av de rättsliga och andra förfaranden som kan gälla kräva att en brottsling styrker att egendom som misstänks utgöra av brott, Prop. 2002/03:146 eller annan egendom som kan förklaras förverkad, är förvärvad på lagligt I artikel 12.8 och 12.9 stadgas att bestämmelserna i artikel 12 inte skall tolkas så att de inkräktar på de rättigheter som tillkommer godtroende tredje man samt att ingenting i artikeln inverkar på principen att åsyftade åtgärder skall definieras och genomföras i enlighet med och på de villkor som föreskrivs i nationell lag. 4.13Internationellt samarbete om förverkande Artikel 13.1 innehåller särskilda bestämmelser om internationellt samar- bete avseende förverkande av av brott, egendom, utrustning eller andra hjälpmedel som avses i artikel 12.1. Artikel 13.1 tar upp två typfall där föremålet för förverkandet befinner sig på den anmodade konven- tionsstatens territorium och där en annan stat har jurisdiktion över ett brott som täcks av konventionen. Det första fallet avser framställningar från en konventionsstat där den begär att myndigheterna i den anmodade konventionsstaten skall fatta ett beslut. I ett sådant fall skall den anmo- dade konventionsstaten lämna över framställningen till behöriga myn- digheter för att utverka ett beslut om förverkande och, om ett sådant be- slut fattas, verkställa beslutet. Det andra fallet handlar om sådana fram- ställningar där domstol i en begärande konventionsstat fattat beslut om förverkande i enlighet med artikel 12.1. I dessa fall skall den anmodade konventionsstaten lämna över det utländska förverkandebeslutet till be- höriga myndigheter i syfte att verkställa framställningen. Den anmodade konventionsstatens åtaganden sträcker sig inte längre än vad som följer av dess nationella rättssystem. För att säkerställa att förverkande skall kunna ske i ett senare skede med stöd av ett beslut av antingen den begärande eller, efter framställ- ning enligt artikel 13.1, den anmodade konventionsstaten, stadgas i arti- kel 13.2 att en härtill anmodad konventionsstaten skall vidta åtgärder för att identifiera, spåra, spärra och beslagta det som enligt artikel 12.1 kan vara föremål för förverkande. Av artikel 13.3 följer att bestämmelserna i artikel 18 om internationell rättslig hjälp skall tillämpas i vederbörliga delar på bestämmelserna i artikel 13 om internationellt samarbete om förverkande. Vissa särskilda uppgifter som framställningar skall innehålla anges också. För den anmodade konventionsstatens del anges i artikel 13.4 att be- slut skall fattas och åtgärder vidtas enligt artikel 13.1 och 13.2 enligt vad som föreskrivs i denna stats nationella lag och dess processuella be- stämmelser eller bi- eller multilaterala fördrag, avtal eller överenskom- melser som den staten är bunden av i förhållande till den begärande kon- ventionsstaten. Av artikel 13.5 följer att varje konventionsstat i tillämpliga delar med avseende på internationellt samarbete om förverkande skall redovisa in- nehållet i sina lagar och förordningar för FN:s generalsekreterare. Om en konventionsstat ställer som villkor att ett avtal skall föreligga för att vidta åtgärder enligt artikel 13.1 och 13.2, skall den enligt artikel 13.6 betrakta konventionen som nödvändig och tillräcklig avtalsgrund. I artikel 13.7 anges att en konventionsstat får vägra samarbete om brot- Prop. 2002/03:146 tet i fråga inte täcks av konventionen. Artikel 13.8 innehåller efter mönster från narkotikabrottskonventionen en uppmaning till konventionsstaterna att överväga att ingå överens- kommelser och liknande för att höja effektiviteten i samarbetet på detta område. 4.14Förfogande över av brott eller egendom som förklarats förverkad I artikel 14.1 anges att av brott eller egendom som förklarats förverkad av en konventionsstat med stöd av artiklarna 12 eller 13.1 skall förfogas över av konventionsstaten i enlighet med dess nationella lag och administrativa förfaranden. Enligt artikel 14.2 skall konventionsstater som inom ramen för sin na- lagstiftning bifaller en annan konventionsstats framställning en- ligt artikel 13, i första hand överväga att återlämna förverkad av brott eller egendom till den begärande konventionsstaten, så att den begä- rande konventionsstaten kan kompensera brottsoffer eller låta vinningen eller egendomen återgå till rätt ägare. Artikel 14.3 stadgar vad konventionsstaterna särskilt kan överväga att göra när det gäller den närmare dispositionen av förverkad eller egendom. Artikel 15.1 reglerar när en konventionsstat skall kunna utöva domsrätt och i artikel 15.2 anges vissa fall när konventionsstat, härutöver, kan fastställa att konventionsstaten har domsrätt. I artikel 15.3 och 15.4 görs en hänvisning till särskilda regler om utlämning (se vidare nedan). I arti- kel 15.5 stadgas att om en konventionsstat som utövar jurisdiktion med stöd av punkt 1 eller punkt 2 i artikeln, har fått reda på att en eller flera andra konventionsstater genomför en utredning eller lagföring eller vid- tar rättsliga åtgärder med avseende på samma gärning, skall de behöriga myndigheterna i dessa stater, om så är lämpligt, samråda för att samordna sina åtgärder. Som ovan angivits är ett av konventionens främsta syften att utgöra ett instrument för det mellanstatliga samarbetet på brottsbekämpningens område. I konsekvens härmed intar de artiklar som gäller utlämning och rättslig hjälp en central plats i konventionen. Även om konventionen all- mänt sett i stora delar på dessa centrala områden till sin konstruktion föl- jer mönstret från föreligger såväl beträffande utlämning som rättslig hjälp vissa skillnader i förhål- lande till denna. I det följande lämnas en kortfattad översikt över artikel 16 som reglerar utlämning. Enligt artikel 16.1 skall artikeln tillämpas på brott som omfattas av konventionen. I de fall en organiserad brottslig sammanslutning är delak- tig i de brott som avses i artikel 3.1 krävs både att den utlämningsbegärde befinner sig i den anmodade staten och att det föreligger dubbel straff- barhet. Enligt artikel 16.2 får den anmodade stat som erhållit en utlämnings- framställning omfattande flera grova brott även tillämpa konventionen på de brott i framställningen som inte omfattas av artikeln. Varje brott som omfattas av artikel 16 skall enligt artikel 16.3 anses tillhöra de utlämningsbara brotten i varje utlämningsavtal som redan fö- religger mellan konventionsstaterna. Konventionsstaterna åtar sig vidare att inkludera sådana brott som utlämningsbara i varje utlämningsavtal som kan komma att ingås mellan dem. Om en konventionsstat, som för utlämning ställer som villkor att ett ut- lämningsavtal skall föreligga, mottar en utlämningsframställning från en annan konventionsstat som den inte har något utlämningsavtal med, får enligt artikel 16.4 den anmodade staten betrakta konventionen som laglig grund för utlämning. Beträffande konventionsstat som för utlämning ställer villkor gäller en- ligt artikel 16.5 att den vid ratificeringen av konventionen skall ange om den betraktar konventionen på angivet sätt i fråga om utlämning och om så inte är fallet eftersträva att ingå utlämningsavtal för att uppfylla arti- keln. Konventionsstater som för utlämning inte ställer som villkor att det fö- religger ett utlämningsavtal skall enligt artikel 16.6 sinsemellan betrakta de brott som omfattas av artikeln som utlämningsbara. För utlämning skall enligt artikel 16.7 gälla de villkor som uppställs i den anmodade statens lagstiftning eller tillämpliga utlämningsavtal in- klusive krav på lägsta straff och vägransgrunder. Konventionsstaterna skall enligt artikel 16.8 under hänsynstagande till inhemsk lag sträva efter att påskynda och förenkla utlämnings- förfarandet. Den anmodade staten får enligt artikel 16.9 på begäran, vid behov och under hänsynstagande till sin interna lag ta den utlämningsbegärde i för- var. Om den anmodade staten inte utlämnar vederbörande enbart på den grunden att han eller hon är medborgare i landet, skall den enligt artikel 16.10 på begäran från den ansökande staten överlämna fallet till de egna behöriga myndigheterna för lagföring. Dessa skall handlägga fallet på samma sätt som ett grovt brott enligt inhemsk lag. För att säkerställa ef- fektiv lagföring åläggs konventionsstaterna att samarbeta med varandra. Enligt artikel 16.11 kan konventionsstaterna komma överens om att ut- lämna en person på villkor att han eller hon efter lagföring får avtjäna sitt straff i hemlandet. Artikel 16.12 ger den anmodade staten möjlighet att överta straffverk- ställigheten på framställning från den begärande staten om den vägrar utlämning på grund av att den person som begärs utlämnad är medborga- re i den anmodade staten. Artikel 16.13 ålägger konventionsstaterna att garantera att den person mot vilken åtgärder vidtagits med stöd av denna artikel inte utsätts för rättsstridiga kränkningar av sina rättigheter. Enligt artikel 16.14 skall ingen bestämmelse i konventionen tolkas Prop. 2002/03:146 som en förpliktelse att utlämna, om den anmodade staten har grundad anledning att förmoda att utlämningsframställningen gjorts i syfte att åtala eller straffa en person i anledning av dennes kön, ras, trosbekännel- se, nationalitet, etniska ursprung eller politiska uppfattning. Detsamma gäller om ett bifall till en sådan framställning skulle vara till men för den personens ställning på grund av något av dessa skäl. Enligt artikel 16.15 får utlämning inte vägras enbart på den grunden att brottet även anses vara av fiskal natur. Enligt artikel 16.16 skall den anmodade staten där så är lämpligt bere- da den begärande staten tillfälle att lämna kompletterande uppgifter in- nan den avslår framställningen. Enligt artikel 16.17 uppmanas konventionsstaterna att ingå avtal för att förbättra möjligheterna till utlämning. 4.17Överförande av dömda personer I motsats till vad fallet är enligt narkotikabrottskonvention har i Palermokonventionen bestämmelsen om överförande av straffverk- ställighet brutits ut till en särskild artikel, artikel 17. Enligt denna kan konventionsstaterna ingå avtal om överförande av straffverkställighet avseende brott som omfattas av konventionen. Någon ändring i sak före- ligger inte i förhållande till narkotikabrottskonventionen. 4.18Internationell rättslig hjälp i brottmål Artikel 18, som reglerar internationell rättslig hjälp i brottmål, är i konse- kvens med vad som angivits rörande syftet med konventionen dess mest omfattande. I det följande lämnas en kortfattad översikt över artikelns bestämmelser. Enligt artikel 18.1 skall konventionsstaterna lämna varandra rättslig hjälp i brottmål i största möjliga utsträckning. Detta skall gälla även när den begärande staten endast har skälig anledning misstänka att brottet enligt artikel 3 är gränsöverskridande och att en organiserad brottslig sammanslutning är delaktig. Enligt artikel 18.2 skall rättslig hjälp även lämnas i de fall där en juri- disk person enligt artikel 10 kan ställas till ansvar. I artikel 18.3 anges de åtgärder som den rättsliga hjälpen kan omfatta. Uppräkningen är endast exemplifierande och ej uttömmande, vilket ytter- ligare markeras av att uppräkningen avslutas med en generell bestämmel- se som stadgar att varje form av rättslig hjälp kan lämnas som inte strider mot den anmodade konventionsstatens inhemska lag. I artikel 18.4 och 18.5 regleras möjligheten att lämna s.k. spontan in- formation till en annan konventionsstat. Även om mottagande stats myn- digheter skall respektera ett önskemål om sekretess och specialitetsför- behåll gäller här liksom allmänt i fråga om specialitetsprincipen att den får vika i fråga om uppgifter eller bevisning som stöder den tilltalades oskuld. I detta fall skall emellertid den mottagande staten först underrätta och samråda med den andra konventionsstaten. Enligt artikel 18.6 skall bestämmelserna i artikeln inte påverka vad som gäller eller kan komma att gälla i andra avtal om internationell rätts- lig hjälp. Enligt artikel 18.7 skall punkterna 9 till och med 29 gälla om inte de aktuella konventionsstaterna sinsemellan är bundna av ett avtal om rätts- lig hjälp. Även om så är fallet uppmanas konventionsstaterna i fråga att komma överens om att i stället tillämpa konventionens bestämmelser om dessa skulle underlätta samarbetet. Enligt artikel 18.8 får rättslig hjälp inte vägras med hänvisning till banksekretess. Enligt artikel 18.9 får den anmodade staten efter eget gottfinnande lämna rättslig hjälp även om dubbel straffbarhet inte skulle föreligga. I artikel 18.10 och 18.11 lämnas en detaljerad beskrivning av förfaran- det vid överförande för utredning m.m. Ett återlämnande av en på detta sätt överförd person skall ske utan att den konventionsstat från vilken överförandet skett skall behöva inleda något utlämningsförfarande. Enligt artikel 18.12 åtnjuter den överförde personen straffrättslig im- munitet för tidigare begångna brott i den stat till vilken han eller hon överförs, om inte den stat från vilken personen överförs lämnat medgi- vande till lagföring m.m. Enligt artikel 18.13 skall varje konventionsstat utse en centralmyndig- het. Enligt artikel 18.14 skall framställningar om rättslig hjälp enligt hu- vudregeln göras skriftligen. I brådskande fall kan en framställning göras muntligen, men den skall då skyndsamt bekräftas skriftligen. Vid ratifi- ceringen av konventionen skall konventionsstaten ange på vilket sätt som den kan godta framställningar. I artikel 18.15 anges på sedvanligt sätt vad framställningen skall inne- hålla. Enligt artikel 18.16 får den anmodade staten vid behov begära kom- pletterande uppgifter. Enligt artikel 18.17 skall framställningen verkställas enligt den anmo- dade statens lag men när så är möjligt och det inte strider mot den anmo- dade statens lag, skall det ske i enlighet med det förfarande som angivits i framställningen. Enligt artikel 18.18 är det möjligt med videoförhör och konventions- staterna kan komma överens om att förhöret skall ledas av en judiciell myndighet i den begärande konventionsstaten. Artikel 18.19 innehåller ett s.k. specialitetsförbehåll. Det innebär att den begärande konventionsstaten inte utan den andra konventionsstatens samtycke får vidarebefordra eller använda information eller bevismateri- al för andra ändamål än som uppgivits i framställningen. Som ovan angi- vits under punkt 4 och 5 gäller här liksom i fråga om s.k. spontan infor- mation att specialitetsprincipen får vika i fråga om uppgifter eller bevis- ning som stöder den tilltalades oskuld. Liksom i det tidigare nämnda fal- let gäller även här som huvudprincip att den andra konventionsstaten först skall informeras. Enligt artikel 18.20 kan den begärande konventionsstaten hemställa att såväl det faktum att framställning gjorts som dess innehåll hemlighålls. Kan den anmodade staten inte uppfylla detta krav skall den genast upply- sa den begärande staten om detta. I artikel 18.21 uppräknas olika grunder för att avslå en framställning om rättslig hjälp. Förutom det fall där framställningen inte har gjorts i enlighet med bestämmelserna i den aktuella artikeln, får den anmodade konventionsstaten avslå en framställning i sådana fall där den anser att verkställigheten skulle vara till men för dess suveränitet etc. Myndighe- terna i den anmodade konventionsstaten får också avslå en framställning om de enligt nationell lag skulle vara förhindrade att vidta begärd åtgärd beträffande ett liknande brott under deras egen jurisdiktion, eller när ett beviljande av framställningen skulle strida mot den anmodade konven- tionsstatens lagstiftning om internationell rättslig hjälp. Enligt artikel 18.22 får en framställning om rättslig hjälp inte avslås enbart på den grunden att brottet även anses vara av fiskal natur. Enligt artikel 18.23 skall avslag på framställningar om rättslig hjälp motiveras. Enligt artikel 18.24 skall framställningar om rättslig hjälp verkställas och med beaktande av angivna tidsfrister. Den an- modade konventionsstaten skall svara på rimliga förfrågningar om ären- dets gång och skall underrättas av den begärande konven- tionsstaten när begärd hjälp inte längre erfordras. Enligt artikel 18.25 kan verkställigheten uppskjutas av den anmodade konventionsstaten med hänvisning till pågående rättsutredning där. Innan en framställning om rättslig hjälp avslås eller verkställigheten uppskjuts, skall de aktuella konventionsstaterna enligt artikel 18.26 råd- göra med varandra för att överväga om hjälpen kan lämnas på vissa vill- kor, vilka då blir bindande för den begärande konventionsstaten. Artikel 18.27 innehåller regler om immunitet för vittne, sakkunnig eller annan person som har samtyckt till att avge vittnesmål eller på annat sätt medverka i en brottsutredning eller annat rättsligt förfarande i den begä- rande konventionsstaten. Reglerna innebär att vederbörande inte får lag- föras etc. där för annan tidigare begången gärning. Immuniteten upphör emellertid om vederbörande kvarstannar efter det att upplysning lämnats om att hans eller hennes närvaro är behövlig eller personen frivilligt återvänder. I sak innebär detta ingen ändring jämfört med motsvarande bestämmelse i narkotikabrottskonven- tionen. Artikel 18.28 innehåller regler om hur kostnaderna för den rättsliga hjälpen skall regleras mellan konventionsstaterna. Inte heller denna re- glering innebär någon ändring jämfört med motsvarande bestämmelse i narkotikabrottskonventionen. Artikel 18.29 innehåller en särskild reglering av hur den anmodade konventionsstaten skall förfara beträffande en framställning som innebär att den begärande konventionsstaten vill ta del av allmänna handlingar och dokument m.m. som den anmodade konventionsstaten har i sin be- sittning. Regleringen innebär att kopior på offentliga handlingar skall lämnas ut men att den anmodade staten har en diskretionär prövningsrätt i fråga om sådana handlingar som inte är offentliga. Artikel 18.30 innehåller, liksom motsvarande bestämmelse i narkotika- brottskonventionen, en uppmaning till konventionsstaterna att överväga att ingå överenskommelser för att ytterligare förbättra samarbetet på detta område. I artikel 19 finns bestämmelser om gemensamma brottsutredningar. I motsats till vad som är fallet med internationell rättslig hjälp i brottmål enligt föregående artikel föreskrivs beträffande gemensamma brottsut- redningar enbart att konventionsstaterna kan överväga att generellt eller på ad hoc-basis träffa överenskommelser om att genomföra gemensam- ma brottsutredningar. Det understryks att konventionsstaterna då har att respektera den stats suveränitet där undersökningen äger rum. Artikel 20 handlar om särskilda utredningsmetoder. Särskilt nämns s.k. kontrollerade leveranser, elektronisk övervakning och operationer under täckmantel. Konventionsstaterna uppmuntras i bestämmelsen bl.a. att tillåta användning av sådana metoder samt sinsemellan sluta överens- kommelser om att använda sig av särskilda utredningsmetoder inom ra- men för det internationella samarbetet för att utreda misstänkta brott som omfattas av konventionen. klargörs i travaux préparatoires att det inte finns någon skyldighet för parterna att se till att de enligt sin lag- stiftning har möjlighet att begagna sig av samtliga angivna särskilda ut- redningsmetoderna. Artikel 21 innehåller bestämmelser om överförande av lagföring. Enligt bestämmelsen har konventionsstaterna ingen skyldighet att i ett visst fall göra en framställning om överförande av lagföring men de skall övervä- ga denna möjlighet. Konventionen tar inte ställning i fråga om priorite- ringen mellan de stater som har jurisdiktion. Syftet med bestämmelsen är att undvika en konkurrenssituation mellan konventionsstaterna ifråga om att beivra ett visst brott som omfattas av konventionen och att koncentre- ra lagföringen till den konventionsstat där förutsättningarna för lagföring bedöms vara bäst. Av artikel 22 om brottsregister följer att varje konventionsstat får vidta åtgärder för att beakta tidigare fällande domar i en annan konventionsstat för att utnyttja uppgifterna däri i brottmålsförfaranden avseende brott enligt konventionen. Inom ad hoc-kommittén var man överens om att i travaux préparatoires ange att termen fällande dom skulle förstås som en dom som inte längre kunde överklagas inom ramen för ett normalt överklagandeförfarande. I artikel 24 anges vissa olika förpliktelser som konventionsstaterna har när det gäller att skydda vittnen och närstående till vittnen. Förpliktelser- na skall också gälla i förhållande till brottsoffer när dessa är vittnen (24.4). I artikeln anges att varje konventionsstat, inom gränserna för sina möjligheter, skall vidta lämpliga åtgärder för att tillhandahålla effektivt skydd mot möjliga repressalier m.m. mot bl.a. vittnen i brottmål som avger vittnesmål om brott som täcks av konventionen (24.1). I artikeln anges vidare vad sådana åtgärder kan innefatta. Konventionsstaterna är också skyldiga att överväga att sluta avtal eller uppgörelser med andra stater om förflyttning av personer som avses i punkt 1 i artikeln (24.3). 4.24Hjälp och skydd för brottsoffer Som angetts i föregående avsnitt gäller skyddet för vittnen också för brottsoffer när de är vittnen. Härtill innehåller också konventionen vissa förpliktelser för konventionsstaterna att skydda brottsoffer. Enligt artikel 25 skall varje konventionsstat vidta lämpliga åtgärder för att lämna biträ- de och skydd till offer för brott som täcks av konventionen, särskilt vid fall av bl.a. hot (25.1). Vidare skall varje konventionsstat upprätta lämp- liga förfaranden för att lämna gottgörelse till offer för brott som täcks av konventionen (25.2) samt, med förbehåll för nationell lag och på ett sätt som inte inkräktar på den tilltalades rättigheter, möjliggöra att brottsof- fers mening och farhågor framläggs och beaktas i ett lämpligt skede i en rättegång mot misstänkta (25.3). 4.25Åtgärder för att förstärka samarbetet med rättsvårdande myndigheter Varje konventionsstat skall vidta olika lämpliga åtgärder för att uppmunt- ra personer som deltar eller har deltagit i organiserade brottsliga sam- manslutningar att lämna behöriga myndigheter upplysningar av nytta för utredning och bevisning i frågor om bl.a. organiserade sammanslutning- ars verksamhet och om brott som har förövats av sådana sammanslut- ningar. Dessutom skall lämpliga åtgärder vidtas för att uppmuntra perso- nerna att lämna behöriga myndigheter hjälp som kan bidra till att beröva sammanslutningarna deras resurser eller av brott. (26.1).