prop · GQ0394 · 2003-03-20 00:00:00 — Vidare skall även av de nettodriftskostnader som kan hänföras till de avtal för det senaste räkenskapsåret där försäkringsbolaget inte tar på sig någon placeringsrisk och att det belopp som avsatts till täckande av driftskostnaderna inte fastställts för en period som överstiger , beaktas vid bestämmandet av solvensmarginalen. För sjuk- och olycksfallsförsäkringar skall solvensmarginalen mot- svara summan av beräkningarna enligt 7 kap. 23 § andra stycket 1 och 7 kap. 25 § försäkringsrörelselagen. Solvensmarginalen för tilläggsförsäkringar skall beräknas i enlighet med vad som föreskrivs för skadeförsäkringar. ges befogenhet att i enskilda fall bestämma att det avdrag som gjorts på grund av avgiven återförsäkring skall minskas. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. framför motsvarande synpunkter som redovisats i avsnitt 7.1.4. Bakgrund: Hur solvensmarginalen för livförsäkringsrörelse bestäms regleras i artikel 19 i första livförsäkringsdirektivet. Artikeln genom- fördes i svensk rätt genom en ny bestämmelse i försäkringsrörelselagen, 7 kap. 23 § och genom 13 § i lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder (se prop. 1992/93:257 s. 197 och 210). Sistnämnda lag har sedan upphävts och dess bestämmelser om solvensmarginal har arbetats in i försäkringsrörelselagen. Kravet på solvensmarginal är i livförsäkringsrörelse beroende av storleken av de försäkringstekniska avsättningarna och vissa positiva risksummor. Utgångspunkten är att den lägsta marginalen bestäms till summan av tre belopp (av den del av de försäkringstekniska avsättningarna som svarar mot åtaganden med en finansiell eller försäkringsteknisk risk för försäkringsbolaget utan avdrag för avgiven återförsäkring multiplicerat med en justeringsfaktor som tar hänsyn till avgiven återförsäkring under föregående räkenskapsår, en procent av de övriga försäkringstekniska avsättningarna och tre tiondelars procent av de positiva risksummorna). Detta gäller också för s.k. lång sjuk- och olycksfallsförsäkring, dvs. sådan försäkring som meddelats än eller för obestämd tid och som normalt inte får sägas upp av försäkringsbolaget (se 2 kap. 3 b § klass 4 FRL). För försäkringar som enbart avser dödsfall gäller vissa lägre procentsatser beroende på försäkringstidens längd (se 7 kap. 25 § FRL). Solvensmarginalen för försäkringar enligt 2 kap. 3 b § första stycket klass 1 b (tilläggsförsäkring) beräknas på grundval av premieindex i enlighet med vad som föreskrivs i 7 kap. 25 § FRL. Skälen för regeringens förslag: Artikel 19 e i första livförsäkringsdirektivet innehåller bestämmelser om solvenskrav för försäkring som avses i artikel 1.1 a och b i första livförsäkringsdirektivet och som är knuten till investeringsfonder (s.k. fondförsäkring). Artikeln genomfördes som nämnts i svensk rätt genom en ny 13 § i lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder. I samband med försäkringsrörelsereformen upphävdes lagen och dess bestämmelser om solvenskrav fördes i stället in i 7 kap. 23 § andra stycket FRL (se prop. 1998/99:87 s. 414). Av förbiseende kom dock försäkringsklass 3 som enligt 2 kap. 3 b § första stycket FRL avser fondförsäkring inte att tillföras till den uppräkning av försäkrings- klasser i 7 kap. 23 § andra stycket FRL som bestämmelsen är tillämplig Detta bör nu justeras så att bestämmande av solvensmarginal för fondförsäkring även formellt omfattas av denna bestämmelse. 7 kap. 23 § andra stycket FRL innehåller som redogjorts för ovan tre olika punkter vars summa utgör solvensmarginalen för livförsäkringsrörelse. Artikel 19.7 c i första livförsäkringsdirektivet, ändrad i enlighet med artikel 1.2 i solvenslivdirektivet, innehåller därutöver ytterligare en punkt som innebär att av de nettodriftskostnader som kan hänföras till avtal avseende fondförsäkring och pensionsfonder det senare behandlas i som försäkrings- klass 1 skall läggas till de punkter som redan finns. En förutsättning för att dessa kostnader skall beaktas är dock enligt direktivet att försäkringsbolaget inte påtar sig någon placeringsrisk och att det belopp som avsatts till täckande av driftskostnaderna inte fastställts för en period som överstiger . För att bringa klarhet i hur solvensmarginalen beräknas för den här typen av försäkringar bör en bestämmelse motsvarande den som finns i direktivet genomföras i svensk rätt. För långa sjuk- och olycksfallsförsäkringar skärps i artikel 19.4 i första livförsäkringsdirektivet, i lydelse enligt artikel 1.2 i solvenslivdirektivet, beräkningen av solvensmarginalen på så sätt att marginalen skall beräknas på samma sätt som tidigare, men med det tillägget att till det första beloppet skall läggas solvensmarginalen såsom den beräknas för skadeförsäkringsrörelse. Summan av dessa båda är den solvensmarginal som skall gälla för lång sjuk- och olycksfallsförsäkring. Ändringarna bör genomföras i svensk rätt för att på så sätt stärka solvensmarginalen. Artikel 19.4 i första livförsäkringsdirektivet, i lydelse enligt artikel 1.2 i solvenslivdirektivet, innehåller utöver vad som redogjorts för ovan vissa detaljerade tekniska regler som skall genomföras i det svenska regelverket. Detta bör lämpligen ske genom föreskrifter som kompletterar lagbestämmelserna. För detta ändamål bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter om beräkningen av solvensmarginalen för sjuk- och olycksfallsförsäkringar. Som redogjorts för ovan beräknas solvensmarginalen för tilläggsförsäkringar (2 kap. 3 b § första stycket klass 1 b FRL) utifrån premieindex i 7 kap. 25 § FRL. Artikel 19.3 i första livförsäkrings- direktivet, i lydelse enligt artikel 1.2 i solvenslivdirektivet, föreskriver nu att solvensmarginalen skall motsvara den solvensmarginal som föreskrivs för skadeförsäkringsföretag i artikel 16a i första skadeförsäkrings- direktivet i lydelse enligt artikel 1.3 i solvensskadedirektivet. Det innebär att solvensmarginalen för tilläggsförsäkringar skall bestämmas på motsvarande sätt som för skadeförsäkringar. Ändringen bör genomföras i svensk rätt. Artikel 24a i första livförsäkringsdirektivet, i lydelse enligt artikel 1.4 i solvenslivdirektivet, föreskriver att medlemsstaterna skall se till att de behöriga myndigheterna har befogenhet att justera ned värdena av alla poster som kan ingå i kapitalbasen; i synnerhet i de fall där dessa posters marknadsvärde har förändrats i betydande utsträckning sedan utgången av föregående räkenskapsår. De behöriga myndigheterna skall också ha befogenhet att vid bestämmandet av solvensmarginalen minska nedsättningen på grundval av återförsäkring. Direktivets lydelse överensstämmer med solvensskadedirektivets (se artikel 20a i första skadeförsäkringsdirektivet i lydelse enligt artikel 1.7 i solvens- Prop. 2002/03:94 skadedirektivet) och samma överväganden gör sig gällande beträffande livförsäkring som skadeförsäkring (se avsnitt 7.1.4). Regeringens förslag: Garantibeloppet för skadeförsäkringsrörelse höjs till ett belopp som motsvarar eller om rörelsen omfattar försäkring som avses i 2 kap. 3 a § första stycket klasserna 1015 försäkringsrörelselagen. Dessa belopp skall ses över så att de avspeglar förändringar i det europeiska konsument- prisindexet. Ömsesidiga försäkringsbolag skall efter ansökan till kunna få garantibeloppet nedsatt med upp till en fjärdedel. En sådan ansökan skall beviljas om det föreligger särskilda skäl. Dolda nettoreserver som uppkommit genom värdering av tillgångar skall efter godkännande från kunna räknas in i garantibeloppet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. I promemorian har dock frågan om posten dolda reserver får räknas in i garantibeloppet inte behandlats. Remissinstanserna: uppmärksammar att den i artikel 17 i solvensskadedirektivet behandlade frågan om dolda reserver och det faktum att den posten efter godkännande från den behöriga myndigheten skall få räknas in garantibeloppet inte har behandlats i promemorian. Förbundet anser att en sådan bestämmelse bör införas i det svenska regelverket. Bakgrund: Vid bedrivandet av försäkringsrörelse skall kapitalbasen minst uppgå till en nivå som beräknas med utgångspunkt i verksamhetens art och omfattning (solvensmarginalen). Kapitalbasen får dock aldrig vara mindre än garantibeloppet (se 1 kap. 8 a § andra stycket FRL). Garantibeloppet utgör således en minsta marginal som aldrig får underskridas. Den grundläggande regleringen av frågor som rör garantibeloppet återfinns i artikel 17.2 a i första skadeförsäkringsdirektivet. Direktivet har sedan ändrats genom artikel 10 i rådets direktiv (84/641/EEG) av med ändring, speciellt med avseende på reserisker, av första direktivet (73/239/EEG) om samordning av lagar och andra författningar om rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (assistansdirektivet) och artikel 1.5 i rådets direktiv (87/343/EEG) av om ändring, såvitt avser kreditförsäkring och borgensförsäkring, av första direktivet 73/239/EEG om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (kreditförsäkringsdirektivet). Dessa direktivbestämmelser har i svensk rätt genomförts genom regleringen i 7 kap. 27 § FRL som innebär att fyra olika krav på garantibelopp ställs upp för skadeförsäkringsrörelse. Kraven innebär i korthet att garantibeloppet skall uppgå till ett belopp motsvarande om rörelsen omfattar kreditförsäkring och den sammanlagda premieinkomsten för sådan försäkring för vart och ett av överstiger ett belopp motsvarande eller av bolagets totala premieinkomst, om rörelsen omfattar försäkring avseende motor- fordonsansvar, luftfartygsansvar, fartygsansvar, allmän ansvarighet, borgen eller andra fall av kreditförsäkring än vad som avses i första strecksatsen, om rörelsen omfattar försäkring avseende olycksfall, sjukdom, landfordon, spårfordon, luftfartyg, fartyg, godstransport, brand och naturkrafter, annan förmögenhetsskada eller assistans, samt om rörelsen omfattar försäkring avseende annan sakskada eller rättsskydd. Skälen för regeringens förslag: Som framgått ovan har fyra olika garantibelopp tillämpats på skadeförsäkringsrörelse. Detta förenklas nu så att endast två olika belopp kan förekomma. För försäkringsklasserna 1015 uppgår det nya garantibeloppet till . För alla andra klasser är det (se artikel 17.2i första skadeförsäkringsdirektivet i lydelse enligt artikel 1.4 i solvensskadedirektivet). Höjningen av garantibeloppet är välmotiverad med tanke på inflationsutvecklingen för försäkringsersättningar och administrations- kostnader under det senaste kvartsseklet. Ökningen av garantibeloppet är emellertid betydande och går till och med något över vad en uppräkning strikt baserad på inflationen skulle leda till. Syftet med det är att ta hänsyn till den faktiska ökningen av risknivåerna. En motsvarande förenkling av regleringen och höjning av garantibeloppet bör mot bakgrund av det anförda genomföras i svensk rätt. För att undvika plötsliga större höjningar av garanti- beloppen har det i direktivet införts en mekanism som innebär att beloppet skall justeras med det europeiska konsumentprisindexet (se artikel 17a i första skadeförsäkringsdirektivet i lydelse enligt artikel 1.5i solvensskadedirektivet). Detta innebär stärkta minimiregler för kapitalbasens storlek genom en bibehållen real beloppsnivå. En liknande bestämmelse bör således tas in i försäkringsrörelselagen. Redan av artikel 17.2 c i första skadeförsäkringsdirektivet följer att varje medlemsstat får föreskriva att garantibeloppet sätts ned med en fjärdedel när det gäller ömsesidiga eller liknande institut. valde dock att inte utnyttja möjligheten till nedsättning när första skadeförsäkringsdirektivet införlivades med svensk rätt (se prop. 1992/93:257 s. 199). Möjligheten för medlemsstaterna att föreskriva att garantibeloppet för ömsesidiga och liknande institut får sättas ned med en fjärdedel för att på så sätt något lätta på kapitalkraven för små ömsesidiga institut kvarstår dock (se artikel 1.4 i solvensskadedirektivet). I avsnitt 7.1.2 har redogjorts för att ett krav på att bolagsordningen i enlighet med 1 kap. 7 § FRL medger uttaxering från delägare skall införas i undantagsbestämmelsen i 1 kap. 10 § tredje stycket 1 FRL samt att den årliga premieinkomsten inte får överstiga för att undantag skall vara möjligt. Dessa ändringar har sin grund i första skadeförsäkringsdirektivet i lydelse enligt solvensskadedirektivet. faktum att ett krav på uttaxering nu införs för att undantag skall vara möjligt, att möjligheten att använda sig av uttaxering från och med den 1 Prop. 2002/03:94 januari 2000 inskränkts i svensk rätt samt att kravet på garantibelopp i enlighet med det ovan anförda skärps, kan leda till problem för små ömsesidiga försäkringsbolag som i sina bolagsordningar till följd av ändringarna i försäkringsrörelselagen per tagit bort möjligheten att uttaxera. Möjligheten för ömsesidiga försäkringsbolag att få garantibeloppet nedsatt med upp till en fjärdedel bör därför genomföras i det svenska regelverket. Ett bolag som vill utnyttja möjligheten till nedsättning måste ansöka om detta hos Finans- inspektionen. En sådan ansökan bör beviljas om det finns särskilda skäl. Som närmare redogörs för i författningskommentaren till 1 kap. 10 § kan helt eller delvis medge undantag från kravet på garantibelopp förutsatt att dessa bolag bl.a. i sina bolagsordningar har rätt till uttaxering. Inspektionen kan vidare enligt 1 kap. 7 § sjätte stycket lämna medgivande för sådana bolag att kunna uttaxera även konsumenter. har uppmärksammat föreskrivs i solvensskadedirektivet att dolda nettoreserver som uppkommit genom värdering av tillgångar efter godkännande från den behöriga myndigheten i hemlandet kan få räknas in i garantibeloppet Detta gäller dock under förutsättning att sådana dolda nettoreserver inte är av exceptionell natur (artikel 16.4 c och 17 i solvensskadedirektivet). fick den posten endast räknas in i kapitalbasen efter godkännande från tillsynsmyndigheten (se artikel 16.1 i första skadeförsäkringsdirektivet i lydelse enligt artikel 24 i tredje skade- försäkringsdirektivet). En motsvarande bestämmelse bör införas i det svenska regelverket. Regeringens förslag: Garantibeloppet för livförsäkringsrörelse höjs till ett belopp som motsvarar . Detta belopp skall ses över så att det avspeglar förändringar i det europeiska konsument- prisindexet. Kapitalbasen skall intill en tredjedel av solvensmarginalen motsvaras av poster som anges i 7 kap. 22 § första stycket 13 försäkringsrörelselagen. Detsamma gäller garantibeloppet, om det är större än en tredjedel av solvensmarginalen. Ömsesidiga försäkringsbolag skall efter ansökan till kunna få garantibeloppet nedsatt med upp till en fjärdedel. En sådan ansökan skall beviljas om det finns särskilda skäl. Dolda nettoreserver som uppkommit genom värdering av tillgångar skall efter godkännande från kunna räknas in i garantibeloppet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. I promemorian har dock frågan om posten dolda reserver får räknas in i garantibeloppet inte behandlats. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Bakgrund: Enligt artikel 20.1 i första livförsäkringsdirektivet skall garantibeloppet uppgå till en tredjedel av kapitalbasen. följer av artikelns punkt 2 skall vidare av garanti- beloppet utgöras av poster enligt artiklarna 18.1 och 18.2. Enligt artikel 20.2 a skall garantibeloppet dock uppgå till minst 800 000 beräknings- enheter och enligt punkt 2 b får varje medlemsstat föreskriva att garantibeloppet får sättas ned till 600 000 beräkningsenheter när det gäller ömsesidiga och liknande institut. Artikeln motsvarar den reglering som finns i 7 kap. 26 § FRL. Där föreskrivs att garantibeloppet för livförsäkringsrörelse skall uppgå till ett belopp som motsvarar . Vidare föreskrivs att kapitalbasen intill en sjättedel av solvensmarginalen skall motsvaras av poster som anges i 7 kap. 22 § första stycket 14. Detsamma skall gälla garantibeloppet om det är större än en sjättedel av solvensmarginalen. Genom den regleringen säkerställs att kapitalbasen till viss del eller hela kapitalbasen, om den inte är större än garantibeloppet, består av de nämnda posterna. Skälen för regeringens förslag: Till att börja med föreskrivs i artikel 20.1 i första livförsäkringsdirektivet, i lydelse enligt artikel 1.2 i solvenslivdirektivet, att en tredjedel av kapitalbasen skall utgöra garantibeloppet. I solvenslivdirektivet har dock kravet på att av garantibeloppet skall bestå av vissa tillgångar tagits bort. I stället har kravet skärpts så att hela garantibeloppet med ett undantag som behandlas nedan skall bestå av poster som anges i artikel 18.2. och 3 i direktivet. Vidare föreskrivs i artikel 20.2 första stycket i första livförsäkringsdirektivet, ändrad i enlighet med artikel 1.2 i solvensliv- direktivet, att garantibeloppet skall uppgå till i stället för som tidigare . Dessa justeringar bör genomföras i svensk rätt. Justeringen av garantibeloppets storlek motiveras av samma skäl beträffande livförsäkringsrörelse som skadeförsäkringsrörelse. För de närmare övervägandena i den delen hänvisas således till avsnitt 7.1.6. Vad gäller möjligheten till nedsättning av garantibeloppet gör sig inte samma skäl gällande beträffande livförsäkringsbolag som för skadeförsäkringsbolag. Möjligheten till nedsättning av garantibeloppet för skadeförsäkringsbolag har i avsnitt 7.1.6 i huvudsak motiverats med att ett krav på uttaxering nu införs i 1 kap. 10 § tredje stycket FRL, vilket i slutändan kan leda till problem för små ömsesidiga bolag. Någon motsvarande bestämmelse för livförsäkringsbolag med krav på möjlighet till nedsättning föreslås inte införas. Detta föranleds av två skäl. För det första finns det i svensk rätt ingen möjlighet till nedsättning av ömsesidiga bolags ansvarighet mot försäkringstagarna vid förluster i livförsäkringsrörelsen. Den möjligheten utmönstrades vid försäkrings- rörelsereformen . För det andra torde en sådan undantagsbestämmelse motsvarande 1 kap. 10 § FRL sakna praktisk betydelse (jfr prop. 1992/93:257 s. 186). Trots detta bedöms det vara av värde att även för ömsesidiga livförsäkringsbolag öppna en möjlighet till minskning av garantibeloppet. Detta för att även vad avser livförsäkringsrörelse underlätta för små bolag. På motsvarande sätt som påpekat vad gäller solvensskadedirektivet föreskrivs i solvenslivdirektivet att dolda nettoreserver som uppkommit genom värdering av tillgångar efter godkännande från den behöriga myndigheten i hemlandet kan få räknas in i garantibeloppet. Detta gäller dock under förutsättning att sådana dolda nettoreserver inte är av exceptionell natur (artikel 18.4 c och 20 i Prop. 2002/03:94 solvenslivdirektivet). En motsvarande bestämmelse bör införas i det Regeringens förslag: får befogenhet att av ett försäkringsbolag kräva en finansiell saneringsplan för försäkringsbolag om inspektionen bedömer att försäkringstagarnas rättigheter hotas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: och Försäkrings- förbund efterlyser en lagreglering av inspektionens rätt att kräva solvens utöver den lagreglerade miniminivån. kan vara svårt att, som angetts i promemorian, ingripa med formella sanktioner med stöd av mera generella bestämmelser om situationen är sådan att solvensmarginalen inte underskrids. Bakgrund: Det som i huvudsak är styrande för tillsynsuppgifter är de skyddsintressen som ligger bakom rörelsereglerna. En huvuduppgift för tillsynen är således att främja att ingångna försäkringsavtal kan fullföljas mot dem som rörelsereglerna i första hand avser att skydda (direktförsäkringstagare och andra ersättnings- berättigade med samma behov av skydd). Tillsynen bör här avse sådana förhållanden som rör försäkringsgivarens förmåga att betala utlovad försäkringsersättning och att infria andra förpliktelser på grund av Bevakningen av att försäkringsrörelsen bedrivs med en tillfredsställande soliditet, likviditet och riskhantering är särskilt Av betydelse är också kontrollen av bolagets organisation och dess interna ekonomiska kontroll och säkerhet. att återförsäkringen är tillfredsställande anordnad är motiverad utifrån Här är det således sammanfattningsvis fråga om tillsyn för att tillgodose stabilitetsprincipen och efterlevnaden av de mera detaljerade bestämmelser som bygger på denna princip. också räkna kontrollen av att bolaget inte överträder de lagar som gäller för försäkringsrörelse respektive bolagsordningen eller de riktlinjer och interna föreskrifter, t.ex. för riskhanteringen, som antagits för främsta tillsynsuppgift är alltså att verka för försäkringsrörelsens stabilitet i en vid bemärkelse. En annan uppgift för tillsynen är att främja att försäkringsbolagens information till direktförsäkringstagare ger en god genomlysning av försäkringens villkor och värdeutveckling. En viktig roll får här den ekonomiska informationen om kostnader och förmåner. Ytterligare en uppgift för är att verka för att den skyddsvärda kretsens intressen inte eftersätts i en del andra avseenden som inte direkt rör frågor om stabilitet och ekonomisk genomlysning. Detta kan avse bl.a. rutiner och agerande vid anskaffning av försäkringar, förvaltningen och skaderegleringen. Skälen för regeringens förslag: Den reglering som styr tillsyn har beskrivits i avsnitt 4.4. en stor del av regleringen bygger på bestämmelser i första Solvensdirektiven innebär i förhållande till nuvarande reglering en möjlighet till tidigare ingripande från de behöriga myndigheternas sida än vad som formellt är möjligt. har begränsade möjligheter att ingripa innan solvensmarginalen underskridits. Genom artikel 20a.1 i första skade- försäkringsdirektivet och artikel 24a.1 i första livförsäkringsdirektivet, i lydelse enligt artikel 1.7 i solvensskadedirektivet respektive artikel 1.4 i solvenslivdirektivet, föreskrivs att medlemsstaterna skall se till att de behöriga myndigheterna har tillräckliga befogenheter för att kunna kräva en finansiell saneringsplan för försäkringsföretag om myndigheterna bedömer att försäkringstagarnas rättigheter hotas. En sådan saneringsplan skall kunna krävas även om solvensmarginalen inte underskridits. Vid en snabb försämring av ett försäkringsbolags ekonomiska ställning stod det tidigare inte klart om tillsynsmyndigheterna var tvungna att vänta till dess att kapitalbasen understeg solvensmarginalen innan myndigheten kunde ingripa och vidta åtgärder till skydd för försäkringstagarnas intresse. Detta klargörs nu genom artikel 20a.2 i första skadeförsäkringsdirektivet och artikel 24a.2 i första livför- säkringsdirektivet, ändrade i enlighet med artikel 1.7 i solvens- skadedirektivet respektive artikel 1.4 i solvenslivdirektivet. I artiklarna föreskrivs att om de behöriga myndigheterna bedömer att försäkrings- tagarnas rättigheter är hotade på grund av att ett försäkringsföretags ekonomiska ställning försämras, skall medlemsstaterna se till att myndigheterna har befogenhet att kräva att ett försäkringsföretag skall ha en högre solvensmarginal för att säkerställa att det kan uppfylla solvenskraven . Nivån på solvensmarginalen skall fastställas utifrån den finansiella saneringsplan som nämnts ovan. Den tillsynsuppgift som främst aktualiseras i och med genomförandet av bestämmelserna i solvensdirektiven är således att främja att ingångna försäkringsavtal kan fullföljas mot dem som rörelsereglerna i första hand avser att skydda, dvs. direktförsäkringstagare och andra ersättnings- berättigade med samma behov av skydd. har viss befogenhet att ingripa på sätt som föreskrivs i solvensdirektiven. kan med stöd av den stabilitetsprincip som fastlagts i 1 kap. 1 a § första stycket FRL ingripa i ett enskilt tillsynsärende och t.ex. kräva solvens utöver den lagreglerade miniminivån om förhållandena i det enskilda bolaget motiverar detta (se prop.