prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — Rambeslutet medger att särskilda avtal eller överenskommelser om utlämning som kan finnas mellan vissa av medlemsstaterna och som ytterligare förenklar och underlättar utlämningsförfarandet kan fortsätta att tillämpas (artikel 31.2). Bestämmelsen gör det möjligt att undanta t.ex. det nordiska utlämningssamarbetet från rambeslutets tillämpningsområde. Rambeslutet föreskriver (artikel 1) att en medlemsstat (den verk- ställande medlemsstaten) i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande och bestämmelserna i rambeslutet skall godta och verkställa en begäran om gripande och överlämnande (arresteringsorder) från en annan medlemsstat (den utfärdande medlemsstaten). Den europeiska arresteringsordern innebär inte bara att den verkställande medlemsstaten skall gripa den eftersökte, utan är även en begäran om att personen skall överlämnas till den utfärdande medlemsstaten. Den verkställande medlemsstatens godtagande av den utfärdande medlemsstatens beslut är ett uttryck för principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut. För att betona denna princip används begreppet överlämnande i stället för utlämning. Strafftrösklar och krav på dubbel straffbarhet I artikel 2 anges tillämpningsområdet för en arresteringsorder. En arresteringsorder som avser lagföring får utfärdas för brott som enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning kan medföra fängelse eller en annan frihetsberövande åtgärd . När överlämnande begärs för verkställighet av ett redan utdömt straff krävs att det utdömda straffets längd uppgår till fyra månaders fängelse eller att det har meddelats en annan frihetsberövande åtgärd av motsvarande längd (artikel 2.1). Denna avgränsning av tillämpningsområdet motsvaras i huvudsak av vad som följer av 1957 och utlämnings- konventioner, men skiljer sig från dessa genom att det enligt rambeslutet saknar betydelse hur strängt straff som kan följa i den verkställande medlemsstaten; det är i stället straffet i den utfärdande medlemsstaten som är avgörande. Huvudregeln enligt rambeslutet är att en verkställande rättslig myndig- het för att bevilja överlämnande kan kräva att de gärningar för vilka en arresteringsorder har utfärdats utgör ett brott inte bara i den utfärdande medlemsstaten men också i den verkställande medlemsstaten. alltså som regel uppställas krav på s.k. dubbel straffbarhet (artikel 2.4). För vissa gärningstyper kan emellertid ett sådant krav inte ställas. rättsliga myndigheterna i den verkställande medlemsstaten kan inte uppställa krav på att det finns dubbel straffbarhet om den utfärdande medlemsstatens rättsliga myndigheter har bedömt och i sin begäran angett att brottet motsvarar något av de 32 brott eller gärningstyper som räknas upp i artikel 2.2 (listan). En förutsättning för listans tillämpning är att brottet i den utfärdande medlemsstaten kan medföra fängelse eller en annan frihetsberövande åtgärd . skillnader i medlemsstaternas definitioner av brotten i listan inte skall ha någon betydelse för frågan om överlämnande kan ske. flera av de vanligaste brottsbalksbrotten (t.ex. mord, grov misshandel, våldtäkt, rån och bedrägeri) liksom brott och gärningstyper i special- straffrätten (t.ex. narkotikabrott, miljöbrott och vissa brott enligt vapenlagen och utlänningslagen). Listan, som i stora delar motsvarar de brott som omfattas av Europols behörighet (se prop. 1996/97:164), skall kunna utökas eller modifieras efter beslut av rådet (artikel 2.3). De brott som anges i listan motsvarar inte nödvändigtvis brott som i den svenska lagen har samma beteckning. Beteckningen deltagande i en kriminell organisation motsvaras t.ex. inte av någon brottsbeteckning i svensk lag, men torde i praktiken kunna innefatta t.ex. vålds- eller hotbrott. Om således en svensk åklagare begär överlämnande för ett vålds- eller hotbrott som har skett inom ramen för vad som kan betecknas som en kriminell organisation, kan åklagaren, om brottet har fängelse i straffskalan, ange i arresteringsordern att brottet omfattas av listan (deltagande i en kriminell organisation). verkställande rättsliga myndigheten kommer i sådant fall inte att göra en prövning av om det föreligger dubbel straffbarhet. Brotten i listan är till viss del harmoniserade inom EU. Tanken med urvalet av brotten i listan är att den skall omfatta typiskt sett grov, gränsöverskridande brottslighet som kan förekomma mellan medlemsstaterna. Artikel 3 anger i vilka fall den verkställande medlemsstatens rättsliga myndigheter skall vägra att verkställa en arresteringsorder (obligatoriska Enligt punkt 1, som motsvarar artikel 9 i 1996 års utlämningskonvention, skall verkställighet vägras om det brott som ligger till grund för en arresteringsorder omfattas av amnesti i den verkställande medlemsstaten, under förutsättning att denna stat var behörig att lagföra brottet enligt sin egen strafflag. principen om ne bis in idem, dvs. att ingen skall dömas två gånger för Har den eftersöktes ansvar för samma gärning redan prövats i en medlemsstat utgör detta i princip hinder mot verkställighet. motsvarande bestämmelse finns i artikel 2 i tilläggsprotokollet till 1957 Om den eftersökte inte är straffmyndig enligt Prop. den verkställande medlemsstatens lagstiftning skall verkställighet vägras enligt punkt 3. I 10 § utlämningslagen finns bestämmelser som i allt väsentligt motsvarar de situationer som avses i punkterna 1 och 2. Avslagsgrunden i punkten 3 saknar uttrycklig motsvarighet i utlämnings- lagarna, men torde ändå gälla (jfr 8 § utlämningslagen). Artikel 4 innehåller bestämmelser om när verkställighet får vägras (fakultativa avslagsgrunder). Enligt punkt 1 får verkställighet av en arresteringsorder vägras om gärningen inte motsvaras av ett brott i den verkställande medlemsstaten (dvs. det finns inte dubbel straffbarhet) och dessutom inte är sådan som anges i listan i artikel 2.2. När det gäller s.k. fiskaliska brott får verkställighet inte vägras med hänvisning till att den verkställande medlemsstatens lagstiftning inte innehåller samma slags bestämmelser som den utfärdande medlemsstatens lagstiftning i fråga om skatter, avgifter, tullar eller valuta. En motsvarande bestämmelse om hur kravet på dubbel straffbarhet skall tolkas angående fiskaliska brott finns i artikel 6.2 utlämningskonvention. Punkt 2 uttrycker principen om lis pendens, dvs. att pågående lagföring för samma gärning av den eftersökte utgör ett hinder mot verkställighet. Artikel 8 i 1957 års utlämningskonvention innehåller en motsvarande bestämmelse. punkt 3 får verkställighet vägras om det i den verkställande medlems- staten har beslutats att inte väcka åtal beträffande det aktuella brottet. liknande bestämmelse finns i artikel 9 utlämningskonvention. Åtals- eller påföljdspreskription i den verkställande medlemsstaten får enligt punkt 4 åberopas som hinder mot att verkställa en Bestämmelsen motsvarar i huvudsak artikel 8.2 i 1996 Punkt 5 motsvarar ne bis in idem- bestämmelsen i artikel 3.2, men avser till skillnad från den bestämmelsen domar från tredje land. Punkterna 35 motsvaras i allt väsentligt av avslagsgrunderna i 10 § utlämningslagen. Om en arresteringsorder har utfärdats för verkställighet av ett ådömt frihetsstraff får den verkställande medlemsstaten enligt punkt 6 vägra verkställighet om den eftersökte är medborgare, bosatt i eller uppehåller sig i den verkställande medlemsstaten under förutsättning att den medlemsstaten övertar verkställigheten av straffet. Verkställighet får vidare vägras enligt punkt 7 om gärningen helt eller delvis ägt rum på den verkställande medlems- statens territorium eller om gärningen ägt rum i tredje land och den verkställande medlemsstaten hade saknat jurisdiktion över ett sådant brott om det begicks utanför dess territorium. huvudsak artikel 7.2 utlämningskonvention. lagstiftningen innehåller inte någon direkt motsvarighet till avslags- grunderna i punkterna 6 och 7. Artiklarna 3 och 4 innehåller inte en uttömmande reglering i fråga om vilka möjligheter en verkställande medlemsstat har att avstå från att verkställa en arresteringsorder. Det framgår redan av beaktandesatserna att rambeslutet inte hindrar medlemsstaterna från att tillämpa sina konstitutionella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet (punkten 12). medlemsstaterna rätt att vägra överlämnande om det finns skäl att tro att en arresteringsorder har utfärdats i syfte att lagföra eller straffa en person på grund av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning, eller att personens ställning vid ett överlämnande kan skadas av något av dessa skäl. punkten 13 i beaktandesatserna får ingen heller avvisas, utvisas eller utlämnas till en stat där han eller hon löper allvarlig risk att utsättas för dödsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling Beaktandesatsen är en erinran om bl.a. artikel 3 i , där det stadgas att ingen får utsättas för tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Enligt artikel 1.3 skall rambeslutet inte påverka skyldigheten att i det enskilda fallet respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 i Fördraget om Europeiska Rambeslutet inverkar inte heller på internationella åtaganden som kan åligga en verkställande medlemsstat som en följd av en föregående utlämning till den staten (artikel 21) eller immunitets- bestämmelser nationella såväl som folkrättsliga som följer av lagstiftningen i medlemsstaterna (artikel 20). på den verkställande medlemsstatens rättsliga myndigheter att, där det i det enskilda fallet är möjligt, verka för att immuniteten hävs, i syfte att få till stånd verkställighet av den europeiska arresteringsordern. där immuniteten inte kan hävas är dock tänkbara, t.ex. om det inte finns tillräcklig majoritet i för att häva en ledamots immunitet (4 kap. 8 § regeringsformen). Som en yttersta åtgärd anges i beaktandesatserna (punkt 10) att tillämpningen av rambeslutet under vissa förutsättningar får avbrytas i förhållande till en medlemsstat som allvarligt åsidosätter de principer som fastställs i artikel 6.1 i Fördraget om Europeiska unionen. principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna, de grundläggande friheterna och rättsstatsprincipen. Villkor som kan uppställas för att verkställa en arresteringsorder Den verkställande rättsliga myndigheten kan enligt artikel 5 ställa upp vissa villkor för att verkställa en arresteringsorder. dömts i sin utevaro utan att ha varit personligen kallad till rättegången eller på annat sätt informerats om tidpunkt och plats till förhandlingen kan enligt punkt 1 den verkställande rättsliga myndigheten kräva att den dömde erbjuds möjlighet att få en förnyad prövning i den utfärdande medlemsstaten och att bli dömd i sin närvaro. finns i artikel 3 i det andra tilläggsprotokollet till utlämnings- Enligt 9 § tredje stycket utlämningslagen kan utlämna en person som i en annan stat dömts i sin utevaro, på villkor att den dömde har möjlighet att i den andra staten påkalla en ny domstolsprövning som tillgodoser hans rättigheter. har dömts till eller löper risk att dömas till livstids fängelse kan enligt punkt 2 i rambeslutet den verkställande rättsliga myndigheten kräva att den utfärdande medlemsstaten garanterar att livstidsstraffet omprövas kontinuerligt administrativt eller genom benådning och i vart fall Någon motsvarighet till denna bestämmelse finns varken i utlämningskonventionen eller utlämningslagen. Slutligen kan, enligt punkt 3, den verkställande rättsliga myndigheten kräva att en person som är medborgare eller bosatt i den medlemsstaten återförs dit efter rättegången för verkställighet av det straff som har ådömts honom i den utfärdande medlemsstaten. Enligt artikel 7.2 utlämnings- konvention är det möjligt för en anmodad stat att uppställa ett sådant krav för att utlämna egna medborgare. I 3 a § utlämningslagen finns bestämmelser som möjliggör utlämning av svenska medborgare för lagföring under villkor om att den som utlämnas återförs till för verkställighet av ett ådömt frihetsstraff eller ett annat frihetsberövande i anledning av brottet. Specialitetsprincipen och skydd mot vidareöverlämnande Inom utlämningsrätten skyddar den s.k. specialitetsprincipen den som har utlämnats från åtal eller straff för andra brott än de som omfattades av utlämningsbeslutet (se avsnitt 12.1). För att den som har utlämnats skall kunna åtalas eller straffas för sådana brott som har begåtts före utlämningsbeslutet krävs som regel ett medgivande från den utlämnande staten. Specialitetsprincipen och skyddet mot vidareutlämning samt undantag från dessa principer regleras i 12 och 12 a §§ utlämningslagen. Ett krav på medgivande eller samtycke från den andra staten återfinns också i rambeslutet, men enligt artikel 27 kan varje medlemsstat förklara att sådant medgivande inte krävs om den utfärdande medlemsstaten har lämnat motsvarande förklaring. I artikeln anges dessutom ett antal situationer, i huvudsak hämtade års utlämningskonventioner, där den verkställande medlemsstatens medgivande inte krävs för ytterligare åtal eller straff. På motsvarande sätt kan medlemsstaterna förklara att vidareöverlämnande till en annan medlemsstat får ske utan medgivande från den verkställande medlemsstaten (artikel 28). Vidareutlämning till en stat utanför EU förutsätter dock alltid medgivande från behörig myndighet i den stat från vilken personen har överlämnats. Beslut om utlämning för brott har traditionellt fattats på regerings- eller ministernivå. Genom utlämningskonvention infördes ett förenklat utlämningsförfarande för de fall där den som begärs utlämnad samtycker till utlämning. Bestämmelser om det förenklade utlämnings- förfarandet finns i 2839 §§ utlämningslagen. Det förenklade förfarandet utgår från att beslut om utlämning i sådana fall skall fattas på myndighetsnivå. Även rambeslutet utgår från att beslut om utfärdande och verkställighet av en arresteringsorder fattas på myndighetsnivå. Det är upp till varje medlemsstat att bestämma vilken eller vilka rättsliga myndigheter som skall ha hand om dessa frågor (artikel 6). Medlemsstaternas rättsliga myndigheter får, genom att utfärda en arresteringsorder, efterlysa personer som är misstänkta för brott och som därför skall lagföras, eller som redan har dömts, men ännu inte har avtjänat det ådömda straffet (artiklarna 1.1 och 9). En arresteringsorder skall upprättas i enlighet med ett särskilt formulär som har utarbetats i anslutning till rambeslutet och innehålla de uppgifter som anges i artikel 8.1. Ansökan skall vara översatt till den verkställande medlemsstatens officiella språk eller till ett språk som den medlemsstaten har förklarat sig godta (artikel 8.2). Arresteringsordern kan skickas direkt till den verkställande rättsliga myndigheten eller, om det är lämpligare, genom Schengens informationssystem (SIS). Utgångspunkten är att utfärdande och verkställighet av en arresteringsorder skall följa nationella straffprocessuella bestämmelser. rambeslutet uppställs vissa minimiregler för de nationella rättsliga myndigheternas hantering av sådana ärenden. När en eftersökt person grips skall den verkställande medlemsstatens rättsliga myndigheter pröva om personen skall häktas eller underkastas något annat tvångsmedel (artikel 12). Om den eftersökte samtycker till överlämnande skall samtycket i likhet med vad som gäller enligt det förenklade utlämningsförfarandet lämnas under sådana former att det framgår att personen har förstått innebörden och konsekvenserna av samtycket (artikel 13). Samtycket skall i princip vara oåterkalleligt, men medlemsstaterna kan i särskild ordning förklara att ett samtycke under vissa förhållanden kan återkallas. En person som inte samtycker skall ha rätt att höras av den verkställande rättsliga myndigheten, i enlighet med den verkställande medlemsstatens lagstiftning (artikel 14). eftersökte skall vidare ha rätt till rättsligt biträde och tolk i enlighet med den nationella lagstiftningen i den verkställande medlemsstaten (artikel Beslut om överlämnande skall fattas från det att personen lämnat sitt samtycke (artikel 17.2) och i övriga fall inom sextio dagar från gripandet (artikel 17.3). I särskilda fall kan dessa tidsfrister utsträckas (artikel 17.4). När beslutet är fattat skall det verkställas genom att personen, som huvudregel, skall överlämnas inom från beslutet (artikel 23). Om det finns starka humanitära skäl, t.ex. att verkställigheten skulle äventyra den eftersöktes liv och hälsa, är det enligt artikel 23.4 möjligt att tillfälligt skjuta upp överlämnandet. utlämning som inte sker enligt det förenklade förfarandet saknas bestämmelser om när beslut i utlämningsfrågan skall fattas. utlämningsbeslut har fattats skall det dock normalt verkställas inom en månad från beslutet (20 § utlämningslagen). Vid utlämning enligt det förenklade förfarandet skall beslut i utlämningsfrågan fattas inom tjugo dagar från det att samtycke har lämnats (33 §). verkställas (34 §). Om den eftersöktes närvaro i den utfärdande medlemsstaten är nödvändig även innan ett beslut i överlämnandefrågan har meddelats, kan personen tillfälligt överföras till den utfärdande medlemsstaten (artikel 18) eller höras på begäran av den utfärdande medlemsstatens rättsliga myndighet medan han befinner sig i den verkställande medlemsstaten (artikel 19). Enligt artikel 34 skall medlemsstaterna före utgången av vidta de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra rambeslutet. 2004 ersätter rambeslutet utlämningskonventionerna , 1995 och 1996 samt andra bestämmelser om utlämning som gäller inom EU (artikel 31.1). Huvudregeln enligt övergångsbestämmelsen är att de Prop. 2003/04:7 nuvarande utlämningskonventionerna skall tillämpas på framställningar som inkommer före detta datum (artikel 32). Medlemsstaterna kan dock i en särskild förklaring till rådet ange att de som verkställande medlemsstat kommer att fortsätta att behandla framställningar i enlighet med utlämningskonventionerna när det är fråga om gärningar som har ägt rum före en viss, av den medlemsstaten angiven, tidpunkt. Denna tidpunkt får inte vara senare än . Det skall också noteras att , i avvaktan på ändring i en viss lag, i en särskild bestämmelse (artikel 33.1) undantas från skyldigheten att överlämna egna medborgare eller att överlämna för brott där det inte föreligger dubbel straffbarhet. Undantaget gäller som längst fram till . 6 En ny lagstiftning 6.1En lag införs om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder Regeringens förslag: En lag om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder införs. Lagen, som innehåller bestäm- melser om överlämnande från till en annan medlemsstat i EU, tillämpas när en person som eftersöks av myndigheterna i en annan EU-stat för lagföring eller verkställighet av en frihetsberövande påföljd anträffas här. Regeringen får besluta att lagen inte skall tillämpas i förhållande till en viss medlemsstat i EU. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Några remissinstanser anser att promemorians lagförslag är svåröverskådligt och kan skapa tillämpnings- problem. De har haft synpunkter på bl.a. bestämmelsernas placering i lagen. Skälen för regeringens förslag En ny lag och dess struktur Enligt artikel 31.1 i rambeslutet skall detta ersätta bestämmelser om utlämning i konventioner som tillämpas mellan medlemsstaterna. De konventioner som därmed inte längre blir tillämpliga mellan medlemsstaterna är utlämningskonvention och dess två protokoll, avtalet om förenkling och modernisering av förfarandena för översändande av utlämningsframställningar (det s.k. ), 1995 och utlämningskonventioner och bestämmelser i avdelning III, kapitel 4, om utlämning. Rambeslutet påverkar dock inte dessa avtal och konventioner i den mån de är tillämpliga i förhållandet mellan medlemsstaterna och Prop. stater utanför EU. Även om det nya förfarandet för överlämnande till stora delar motsvarar vad som gäller vid utlämning, innebär överflyttandet av det övergripande beslutsansvaret från regeringen till domstolar krav på att en ny reglering införs, se avsnitt 8. av avslagsgrunder bör utformas med utgångspunkt i att bestämmelserna kommer att tillämpas av åklagare och domstolar i ett rättsligt tvåpartsförfarande där förutsättningarna för överlämnande uttömmande regleras i lag. Denna bedömning gjordes också inför antagandet av rambeslutet (prop. 2001/02:118 s. 22). Regeringen anser därför att bestämmelser om i vilka fall överlämnande skall beviljas och förfarandet vid överlämnande från bör tas in i en ny lag. innehålla bestämmelser om överförande av verkställighet av frihetsberövande påföljder till , när detta sker i anslutning till eller som en följd av att överlämnande sker enligt rambeslutet. utsträckning saken inte bör regleras i andra författningar bör det i lagen även tas in andra bestämmelser som krävs för att införliva rambeslutet i Bestämmelser om överlämnande till bör regleras i förordning (se avsnitt 10). Några remissinstanser anser att det lagförslag som presenteras i promemorian är svårtillgängligt och kan komma att leda till I regeringens förslag tillvaratas dessa syn- punkter bl.a. genom att avslagsgrunderna och förfarandereglerna utvecklas och förtydligas. bör dock erinras om den svåra balansgång det innebär att genomföra ett rambeslut som det förevarande som innehåller detaljrika och tekniskt komplicerade bestämmelser i ett nytt rättsligt system, som i möjligaste mån bör ansluta till befintliga Regeringen har även svårt att se att lagen skulle kunna göras mer logisk eller användarvänlig genom att disponeras om i enlighet med vad några av remissinstanserna har föreslagit. är lagen utformad just med syftet att systematiskt och logiskt beskriva ärendets gång, från det att en arresteringsorder aktualiseras (4 kap.) till dess att ett beslut om överlämnande verkställs (6 kap.). bestämmelser om i vilka fall överlämnande skall ske (23 kap.) före förfarandebestämmelserna görs för att tidigt avgränsa lagens tillämpningsområde och för att understryka de förra bestämmelsernas Detta avviker inte från sedvanlig lagstiftningsteknik. I enlighet med vad Lagrådet förordat bör lagens rubrik ändras för att tydliggöra att den nya lagen endast avser överlämnande från . Däremot bör, enligt regeringens uppfattning, den särskilda hänvisningen i lagen till bestämmelser om överlämnande till inte utgå, vilket föreslagits av Lagrådet. En sådan hänvisning klargör för läsaren att det finns bestämmelser om överlämnande till i annan författning. I detta sammanhang bör anmärkas att den nya lagen innebär att EU:s rambeslut genomförs i svensk rätt. En allmän princip vid tillämpning av rättsregler som baseras på internationella avtal, så som t.ex. ett rambeslut, är att de skall tolkas fördragskonformt. Det innebär att en lagbestämmelse, om dess innebörd i ett visst fall inte är helt klar, kan behöva tolkas med stöd av det bakomliggande avtalet. då kunna utgå från att lagstiftaren har haft för avsikt uppfylla sitt åtagande enligt avtalet. Detta innebär i förevarande fall att tillämparen av Prop. 2003/04:7 den nya lagen och dess tillämpningsföreskrifter i något fall kan behöva gå tillbaka till rambeslutet för att få ytterligare klarhet i hur en viss bestämmelse bör tolkas. Beslut om att inte tillämpa lagen Enligt punkten 10 i rambeslutets beaktandesatser får tillämpningen av rambeslutet avbrytas i förhållande till en medlemsstat om denna allvarligt och ihållande åsidosätter de principer som fastställs i artikel 6.1 i Fördraget om Europeiska unionen. Proceduren för fastställande av om en medlemsstat på sådant sätt bryter mot fördraget regleras i artikel 7.1 i Unionsfördraget i dess lydelse enligt .