prop · GQ0349 · 2003-02-19 00:00:00 — ansöks om en inteckningsåtgärd krävs det inte för anteckning att före- tagsinteckningsbrevet ges in till inskrivningsmyndigheten. innebär emellertid rent faktiskt att en åtgärd, nämligen en anteckning, vidtas i inskrivningsregistret. Det är alltså inte tillräckligt att anteckna innehavet i akten eller på annat sätt, utan innehavet skall antecknas i registret (jfr 7 §). Innehavsanteckning kan endast ske på ansökan från den som innehar Normalt skall ett påstående från sökanden att han innehar företagsinteckningsbrevet godtas och vara tillräckligt för att anteckning skall ske. Om det finns anledning att anta att ett påstående om innehav inte är korrekt, skall inskrivningsmyndigheten förelägga sökan- den att visa upp inteckningsbrevet. I tredje meningen anges att en anteckning om innehav skall förenas med avförande av en eventuell tidigare anteckning om innehav beträf- fande samma företagsinteckningsbrev. Den som var antecknad som innehavare och genom en ny anteckning avförs skall underrättas om En anteckning om innehav medför inga särskilda rättsverkningar. rättigheter som är förbundna med innehavet av ett företagsintecknings- brev kan endast utövas av den som rent faktiskt innehar brevet. grund av en innehavsanteckning kan ingen rätt hävdas. ningen fyller närmast en servicefunktion. Genom att ha sitt innehav antecknat kan man få underrättelser om förfaranden som berör inne- Ansökningen om anteckning måste vara skriftlig. Av andra stycket framgår att en innehavsanteckning skall tas bort på anmälan av den som står antecknad som innehavare. måste vara skriftlig. 20 § I företagsinteckningsregistret skall antecknas när det har anmälts till Prop. 2002/03:49 inskrivningsmyndigheten att betalning i konkurs har erhållits på ett företags- Det kan även i andra fall följa av lag eller annan författning att ett visst förhållande skall antecknas i registret. En anteckning i registret skall tas bort, om den uppenbarligen inte längre har någon betydelse. Paragrafen anger vad som skall antecknas i registret och under vilka förutsättningar en anteckning skall avföras ur registret. Den motsvarar 2 kap. 20 § i kommitténs lagförslag. Paragrafen motsvarar närmast 4 kap. 21 § FHL (se prop.1983/84:128 s. 80 f.). En anmälan om att betalning vid konkurs har utfallit på ett företags- inteckningsbrevs belopp skall antecknas i företagsinteckningsregistret. Bestämmelsen har samband med bestämmelsen i 1 kap. 6 § om att en företagsinteckning blir utan verkan till belopp som motsvarar vad som vid konkurs har erhållits på inteckningsbrevets belopp. Anteckning skall ske på anmälan. Enligt 12 och 34 §§ konkurs- förordningen (1987:916) skall domstolen underrätta inskrivningsmyndig- heten när ett konkursbeslut har meddelats och när en konkurs har avslu- tats. Om en konkurs avslutas med utdelning (se 11 kap. konkurslagen), framgår det av anmälan om en innehavare av en företagsinteckning fått betalt. Anteckning enligt förevarande bestämmelse skall ske när utdel- ningen har vunnit laga kraft. Det erinras om att det även i andra fall än som avses i första stycket kan följa av lag eller annan författning att anteckning skall ske i företags- inteckningsregistret. Ett exempel på det är 10 § lagen om dödande av förkommen handling, där det anges att domstolen skall lämna inskriv- ningsmyndigheten vissa underrättelser i ett ärende hos domstolen om dödande av förkommen handling. I tredje stycket finns en bestämmelse av ordningskaraktär. En anteckning i registret skall avföras, om den uppenbarligen kan vara av betydelse. Det är inskrivningsmyndigheten som självmant skall se till att uppenbart betydelselösa anteckningar avförs ur registret. Någon anmälan krävs inte. 21 § En uppgift som har förts in i företagsinteckningsregistret skall rättas, om uppgiften innehåller någon uppenbar oriktighet till följd av inskrivnings- myndighetens eller någon annans skrivfel eller liknande förbiseende eller till följd av något tekniskt fel. Det inbördes företrädet mellan inteckningar som berörs av en rättelse skall bestämmas efter vad som är skäligt, om rättelsen kan skada den vars egendom har intecknats eller någon innehavare av företagsinteckningsbrev. Innan rättelse sker, skall inskrivningsmyndigheten ge den som berörs av åtgärden, om han är känd, tillfälle att yttra sig. Även den myndighet som avses i 3 kap. 3 § skall ges tillfälle att yttra sig. Något yttrande behöver dock inte inhämtas, om det är uppenbart obehövligt. En anteckning om ärendet skall göras i registret, om inte beslut meddelas samma dag som ärendet har tagits upp. Denna paragraf gäller i stället för 28 § personuppgiftslagen (1998:204). Paragrafen innehåller bestämmelser om rättelse av felaktiga införingar i Paragrafen motsvarar närmast 2 kap. 21 § i I förhållande till 4 kap. 22 § FHL har endast redaktionella ändringar gjorts (se prop. 1983/84:128 s. 82 f. och prop. 2000/01:88 s. 51 f. och s. 63). Tillsammans med 22 § reglerar bestämmelsen förfarandet i samband Regleringen utgör en särreglering i förhållande till den generella rättelsereglering som finns i personuppgiftslagen och Europa- parlamentets och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av person- uppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskydds- En skillnad mellan denna bestämmelse och den som finns i personuppgiftslagen är att denna bestämmelse uppställer ett krav på att felaktigheten skall vara uppenbar. heller något krav på att part skall beredas tillfälle att yttra sig i ärende om rättelse utan anger tvärtom att rättelse skall ske . i dataskyddsdirektivet får omfattningen av rätten till rättelse begränsas med hänsyn till skyddet av den registrerades eller andras fri- En registrering i företagsinteckningsregistret får betydan- de rättsliga och ekonomiska verkningar. De begränsningar som de särskilda rättelsereglerna i lagen om företagsinteckning innefattar avser att skydda sådana rättigheter som anges i direktivet. liksom motsvarande reglering i FHL således av det angivna undantaget Bestämmelsen utgör dessutom en särreglering som gäller framför förvaltningslagens omprövningsreglering (se 27 och 28 §§ förvaltnings- lagen och jfr 3 § första stycket i denna lag). I första meningen föreskrivs att en införing skall rättas om den innehåller någon uppenbar oriktighet, antingen till följd av skrivfel eller liknande förbiseende eller annars till följd av något tekniskt fel. Det är alltså fråga om sådana fall då införingen av någon särskilt angiven anledning har kommit att avvika från vad som var den beslutandes vilja. angivna anledningarna är skrivfel eller motsvarande eller tekniskt fel. Om oriktigheten däremot beror på något annat förhållande, t.ex. felaktig rättstillämpning, kan rättelseinstitutet enligt förevarande bestämmelse I stället får det beslut som föranlett den felaktiga införingen angripas genom överklagande. En fråga om rättelse kan inskrivningsmyndigheten ta upp självmant eller efter påpekande. påpekande kan därvid framställas i samband med en ansökan eller helt Prop. 2002/03:49 formlöst utan samband med att något ärende pågår. Möjligheten att rätta en införing är inte begränsad till de fall den felaktiga införingen beror på inskrivningsmyndighetens skrivfel eller förbiseende. Även skrivfel eller förbiseende av någon annan, t.ex. en sökande, kan föranleda att en fråga om rättelse väcks. I andra meningen föreskrivs att det inbördes företrädet mellan inteckningar som berörs av en rättelse skall bestämmas efter vad som är skäligt om rättelsen kan skada den vars egendom har intecknats eller någon innehavare av företagsinteckningsbrev. Denna bestämmelse utgör ett skydd för allmänna och enskilda intressen som kan beröras av en rättelse. I den mån en rättelse skulle kunna bli till skada för den vars egendom har intecknats eller någon innehavare av ett företagsinteck- ningsbrev, skall inskrivningsmyndigheten alltså efter en skälighetspröv- ning fastställa det inbördes företrädet mellan inteckningar som berörs av rättelsen. Det kan härvid förekomma att det inte går att undvika att någon drabbas av slutlig skada. En bestämmelse om rätt till ersättning av staten i sådana fall finns i 3 kap. 2 §. skall ge den som berörs av en rättelse och är känd tillfälle att yttra sig innan rättelse sker. Denna kommunikations- skyldighet innebär självfallet inte att en rättelseåtgärd är beroende av samtycke från den som berörs. En förutsättning för kommunikations- skyldigheten är, som nämnts, att den som berörs är känd. Inskrivnings- myndigheten har ingen skyldighet att särskilt efterforska om det finns någon som kan vara berörd. Vidare föreskrivs i andra meningen att även den myndighet som avses i 3 kap. 3 § skall ges tillfälle att yttra sig. Detta hänger samman med regleringen i 3 kap. 2 §. Kommunikationsskyldigheten är dock inte absolut. Av tredje mening- en framgår att något yttrande inte behöver inhämtas om det är uppenbart obehövligt. Ett fall när detta undantag från kommunikationsskyldigheten är tillämpligt är när en rättelse inte påverkar någons rätt. 22 § Ett beslut i ett ärende om rättelse meddelas genom att beslutet förs in i registret. Skälen för beslutet antecknas i akten eller i dagboken. I stället för bevis eller handling som har utfärdats i enlighet med den uppgift som tidigare förts in skall en ny sådan handling utfärdas. Den tidigare handlingen skall krävas in, göras obrukbar och behållas av inskrivningsmyndigheten. Den som innehar handlingen är skyldig att lämna in den för detta ändamål. I föreläggande att fullgöra en sådan skyldighet får vite sättas ut. Vitet döms ut av inskrivningsmyndigheten. Paragrafen reglerar närmare förfarandet vid rättelse. Den motsvarar helt 2 kap. 22 § i kommitténs lagförslag. I förhållande till 4 kap. 23 § FHL har endast redaktionella ändringar gjorts (se prop. 1983/84:128 s. 83). Beslut i ärenden om rättelse meddelas genom införing i registret. fråga om rättelse uppkommer, behandlas den inom ramen för ett särskilt Bestämmelsen i 8 § om underrättelse om beslut är Det betyder att inskrivningsmyndigheten kan vara tvungen att lämna underrättelse både när rättelse har gjorts och när beslut har meddelats att inte vidta någon rättelse. Vidare anges att en ny handling skall utfärdas i stället för bevis eller handling som har utfärdats i enlighet med den tidigare felaktiga införingen, när rättelse har gjorts. skall kräva att få in den handling som utfärdats i anledning av det felaktiga beslutet, göra den obrukbar och behålla den. Det innebär att myndigheten inte kan makulera handlingen och göra sig av med den (jfr vad som gäller vid inteckningsåtgärder i 18 §). måste behållas men förses med anteckning eller motsvarande som utvisar att den inte är gällande. Den som innehar handlingen är skyldig att ge in den för detta ändamål. Denna skyldighet kan vitessanktioneras. frågor om hur vitesbeloppet skall bestämmas m.m. finns regler i lagen (1985:206) om viten (se också prop. 1984/85:96 s. 25 f. och 49 f.). bestämmelsen i fjärde meningen framgår att det är inskrivningsmyndig- heten som dömer ut vite. Regleringen i denna bestämmelse avviker från den generella regleringen i 6 och 7 §§ lagen om viten (se anf. s. 36 f. och 52 f.). 23 § Ett beslut av inskrivningsmyndigheten i ett inskrivningsärende får överklagas till tingsrätten av den som beslutet rör, om det har gått honom emot. inte är slutligt får överklagas endast i de fall som avses i 37 § lagen (1996:242) om Behörig domstol är den tingsrätt inom vars domkrets inskriv- ningsmyndigheten är belägen. Vid överklagande tillämpas lagen om domstolsärenden, om inte annat följer av Prövningstillstånd krävs vid överklagande till hovrätten. Paragrafen anger förutsättningarna för överklagande. närmast 2 kap. 23 § första stycket i kommitténs lagförslag. Paragrafen motsvarar närmast 4 kap. 24 § FHL (se prop. s. 46 f. och s. 63 f.). Två förutsättningar måste vara uppfyllda för att klagorätt skall finnas. Den som klagar måste ha dels en viss rättslig ställning i förhållande till saken, dels ett intresse av ändring. Dessa krav uttrycks i förevarande bestämmelse så att ett beslut måste röra klaganden respektive att beslutet gått klaganden emot. Ett beslut i ett inskrivningsärende rör alltid Men det kan inte uteslutas att även andra berörs av beslutet så att de skall anses ha klagorätt. Så snart en ansökan inte har vunnit bifall Prop. 2002/03:49 torde kravet på ändringsintresse vara uppfyllt beträffande sökanden. Ett beslut som inte är slutligt får överklagas endast i de fall som avses i 37 § lagen om domstolsärenden (ärendelagen). Med att ett beslut inte är slutligt avses att ärendet inte avgörs genom beslutet. Hänvisningen till ärendelagen innebär att sådana beslut får överklagas endast i samband med ett överklagande av det slutliga avgörandet eller särskilt, dvs. för sig utan samband med det slutliga avgörandet. Utgångspunkten i 37 § ärendelagen är att de beslut som där räknas upp i nio olika punkter får överklagas särskilt och alla andra endast i samband med det slutliga avgörandet (se vidare prop. 1995/96:115 s. 173 f.). Bestämmelsen i tredje meningen reglerar vilken av landets tingsrätter som skall pröva ett överklagande av ett beslut av inskrivningsmyndig- heten. Det är den tingsrätt inom vars domkrets inskrivningsmyndigheten är belägen. Enligt andra stycket tillämpas ärendelagen vid ett överklagande om inte annat följer av denna lag. Denna och nästa paragraf innehåller sådana särskilda regler som gäller vid överklagande framför ärendelagens bestämmelser. I detta stycke föreskrivs att prövningstillstånd krävs vid överklagande till hovrätten. Förutsättningarna för att meddela prövningstillstånd framgår av 39 § andra stycket ärendelagen (se prop.1995/96:115 s. 120 f. och s. 176). Det krävs prövningstillstånd även vid överklagande av hovrättens beslut till . Detta följer av 40 § ärendelagen. För att överklaga inskrivningsmyndighetens beslut till tingsrätten krävs dock inget prövningstillstånd. 24 § Den som vill överklaga ett beslut av inskrivningsmyndigheten skall göra det skriftligen. Skrivelsen skall lämnas in till inskrivningsmyndigheten. Om överklagandet avser ett slutligt beslut, skall skrivelsen ha kommit in till inskrivningsmyndigheten från den dag då en underrättelse eller ett bevis om beslutet hölls tillgängligt för sökanden. Skrivelsen får dock alltid lämnas in från den inskrivningsdag då beslutet meddelades. I fråga om klagotid för överklagande av ett beslut som avses i 37 § lagen (1996:242) om domstolsärenden tillämpas bestämmelserna i 38 § första och andra styckena samma lag. Paragrafen behandlar förfarandet vid ett överklagande. Den motsvarar närmast 2 kap. 23 § andra stycket i kommitténs lagförslag. I förhållande till 4 kap. 24 a § FHL har endast redaktionella ändringar gjorts (se prop. 2000/01:88 s. 46 f. och s. 64 f.). I denna paragraf samt i den närmast föregående och i den närmast följande ges bestämmelser om överklagande av inskrivningsmyndig- hetens avgöranden. Den som vill överklaga ett beslut av inskrivningsmyndigheten skall göra Skrivelsen med överklagandet skall ges in till inskriv- Formellt sett skall överklagandet rikta sig till tings- rätten, men det skall alltså ges in till inskrivningsmyndigheten. I andra stycket regleras klagofristen för slutliga beslut. att skrivelsen med överklagandet skall ha kommit in till inskrivnings- myndigheten från den dag då en underrättelse eller ett bevis om beslutet hölls tillgängligt för sökanden. tillgängligt för sökanden innebär inte att han måste ha tagit del av Det innebär inte ens att beslutet måste ha kommit sökanden till handa i särskild ordning. Det är enligt förevarande bestämmelse i stället tillräckligt att beslutet fanns tillgängligt för sökanden, t.ex. hos inskriv- ningsmyndigheten eller i ett allmänt tillgängligt register. bestämmelser kan det dock i detta hänseende ställas högre krav på Till exempel föreskrivs i 8 § att under vissa förutsättningar skall sökanden underrättas om beslut. Huruvida detta innefattar ett krav på att beslutet skall delges regleras i 21 § tredje stycket förvaltnings- Huvudregeln om en treveckorsfrist kompletteras i andra meningen med en bestämmelse som säger att skrivelsen med överklagandet dock alltid får ges in från den inskrivningsdag då beslutet Denna bestämmelse innebär att man alltid har åtminstone från inskrivningsdagen på sig att överklaga ett beslut. skillnad mot huvudregeln är det alltså en absolut regel. exakt när klagofristen enligt undantagsregeln löper ut. huvudregeln är relativ i den bemärkelsen att det inte generellt kan sägas när den börjar löpa och därmed inte heller när den löper ut. I tredje stycket föreskrivs att bestämmelserna i 38 § första och andra styckena ärendelagen tillämpas i fråga om klagotid för överklagande av sådant beslut som avses i 37 § ärendelagen. Det är alltså fråga om klagofrist för överklagande av icke slutliga beslut. överklagande skall ske från den dag då klaganden Om beslutet meddelats vid ett sammanträde eller om det vid sammanträdet har angetts när beslutet kommer att meddelas, räknas dock treveckorsfristen från den dag då beslutet meddelades. innebär denna reglering att inskrivningsmyndigheten kan ha att delge beslut fattade under handläggningen. 25 § Om det överklagade beslutet har antecknats i företagsinteckningsregistret, skall uppgift om överklagandet föras in i registret. När det finns ett lagakraftvunnet beslut med anledning av överklagandet, skall beslutets innehåll antecknas i registret. Paragrafen anger under vilka förutsättningar uppgifter angående ett Prop. 2002/03:49 överklagande skall föras in i företagsinteckningsregistret. närmast 2 kap. 23 § tredje stycket i kommitténs lagförslag. Paragrafen motsvarar helt 4 kap. 24 b § FHL (se prop. 1983/84:128 s. 84 f. och prop. 2000/01:88 s. 46 f. och s. 64 f.). I denna paragraf samt i de två närmast föregående finns bestämmelser om överklagande av inskrivningsmyndighetens avgöranden. Uppgifter om överklagande skall föras in i företagsinteckningsregistret om det överklagade beslutet har antecknats där. Det innebär att en anteckning i dessa fall skall göras så snart ett överklagande har kommit in till inskrivningsmyndigheten. När det finns ett lagakraftvunnet beslut med anledning av överklagandet, skall det beslutets innehåll antecknas i företagsinteckningsregistret. 26 § Ett beslut i ett ärende om rättelse får överklagas även av den myndighet som avses i 3 kap. 3 §. Paragrafen motsvarar helt 2 kap. 24 § i kommitténs lagförslag. I förhållande till 4 kap. 25 § FHL har endast gjorts redaktionella ändringar (se prop. 1983/84:128 s. 85). Enligt 4 § förordningen (1995:1301) om handläggning av skadestånds- anspråk mot staten är den myndighet som avses Kammarkollegiet. 3 kap. Rätt till ersättning i vissa fall 1 § Om någon lider skada till följd av ett tekniskt fel i företagsinteckningsregistret eller i någon anordning som hos inskrivningsmyndigheten eller annan statlig myndighet är ansluten till registret, har han rätt till ersättning av staten. Ersättningen skall efter skälighet sättas ned eller helt falla bort, om den skadelidande har medverkat till förlusten genom eget vållande. Om personuppgifter i företagsinteckningsregistret har behandlats i strid med denna lag eller andra föreskrifter om registret, är också 48 § personuppgiftslagen (1998:204) tillämplig. Paragrafen anger under vilka förutsättningar det finns rätt till ersättning av staten. Paragrafens två första stycken motsvarar 3 kap. 1 § i kom- mitténs lagförslag. Paragrafen motsvarar närmast 5 kap. 1 § FHL (se prop. 1983/84:128 s. 85 f. och prop. 2000/01:88 s. 51 f. och 64 f.). Om någon lider skada till följd av tekniskt fel i företagsintecknings- registret eller i någon anordning som hos inskrivningsmyndigheten eller annan statlig myndighet är ansluten till registret, har han rätt till ersättning av staten. Med skada avses här s.k. ren förmögenhetsskada, dvs. sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband med att någon lider personskada eller sakskada. De fel som är aktuella kan yttra sig i att registerinnehållet avviker från vad som egentligen har skrivits in eller vad beslutsfattaren har sökt att skriva in. Det kan också bestå i att det rätta innehållet inte går att avläsa eller annars återges på ett miss- Tillämpningsområdet är begränsat till fel hos statliga Prop. 2002/03:49 myndigheter. Information via terminaler eller andra anläggningar hos enskilda som kan vara anknutna till företagsinteckningsregistret faller således utanför tillämpningsområdet. Staten ansvarar inte för riktigheten av sådan information, såvida inte den felaktiga informationen i själva verket går tillbaka på företagsinteckningsregistret och någon felaktighet där. Statens ersättningsansvar enligt förevarande bestämmelse förutsätter inte att fel eller försummelse föreligger på statens sida. från inskrivningsmyndighetens sida kan emellertid ansvar enligt 3 kap. 2 eller 3 § skadeståndslagen (1972:207) aktualiseras. Av andra stycket framgår att ersättningen efter skälighet skall sättas ned eller helt falla bort om den skadelidande har medverkat till förlusten genom eget vållande, t.ex. genom att utan skälig anledning underlåta att vidta åtgärd för att bevara sin rätt. Vid den skadelidandes medverkan till skadan kan ersättning alltså jämkas helt eller delvis. I tredje stycket föreskrivs att 48 § personuppgiftslagen är tillämplig om personuppgifter i företagsinteckningsregistret har behandlats i strid med denna lag eller andra föreskrifter om registret. styckena reglerar ersättningsansvaret vid tekniska fel och har kommit till närmast för att skydda den allmänna omsättningen. personuppgiftslagen i förevarande stycke har en annan innebörd. personuppgiftslagen finns en bestämmelse om skadestånd som avser att skydda den registrerades integritet. Denne har rätt till ersättning för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen om företagsinteckning eller andra föreskrifter om registret har orsakat (se prop. 1997/98:44 s. 105 f. och s. 143 f.). 2 § En rättsägare som avses i 2 kap. 21 § har rätt till ersättning av staten, om han lider skada till följd av ett beslut i ett ärende om rättelse. inte, om den skadelidande med hänsyn till felets beskaffenhet eller andra omständigheter borde ha insett att fel förekommit. Paragrafen behandlar rätten till ersättning vid rättelse. 3 kap. 2 § i kommitténs lagförslag. I förhållande till 5 kap. 2 § FHL har endast redaktionella ändringar gjorts (se prop. 1983/84:128 s. 86). I paragrafen föreskrivs att en rättsägare som avses i 2 kap. 21 § har rätt till ersättning av staten om han lider skada till följd av ett beslut i ett ärende om rättelse. En rättelse av ett oriktigt registerinnehåll kan orsaka skada för en rättsägare som har grundat sitt handlande på det oriktiga registerinnehållet, t.ex. genom att räkna med en annan prioritet för ett visst företagsinteckningsbrev än som egentligen tillkom det. skada skall enligt förevarande bestämmelse ersättas av staten. rättsägare avses den som berörs av en rättelse, som regel den vars egendom har intecknats eller den som innehar ett företagsintecknings- brev. En förutsättning för ersättning är att den skadelidande inte själv borde ha insett att fel förekommit. Det krävs alltså inte insikt, utan bedöm- ningen skall vara objektiv, dvs. inriktas på vad en normalt aktsam person borde ha insett. 3 § Staten företräds i ärenden om ersättning enligt 1 eller 2 § av den myndighet som regeringen bestämmer. Paragrafen, som helt motsvarar 3 kap. 3 § i kommitténs lagförslag, behandlar frågan om vilken myndighet staten företräds av i ersättnings- ärenden. Paragrafen motsvarar helt 5 kap. 3 § FHL (se prop. 1983/84:128 s. 86). Enligt 4 § förordningen om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten är den myndighet som avses Kammarkollegiet.