prop · GQ03123 · 2003-05-28 00:00:00 — Länsrätten i avstyrker förslaget med motiveringen att en möjlighet för den enskilde att få tillgång till motion av enklare slag innefattande spinning, work-out m.m. genom termins- eller medlemskort utan begränsning avseende belopp eller tidsmässigt samband med arbetet, måste anses vara en förmån av så personligt slag att den enskilde inte bör undgå beskattnings- konsekvenser. anser att bestämmelsen bör vara kvar under personalvårdsförmåner. Verket framhåller också att uttrycken mindre värde och enklare slag av motion och annan friskvård bör tydliggöras. anser att förslaget bör bli föremål för ytterligare beredning då det är alltför allmänt hållet och saknar uttalad beloppsgräns. , och anser att arbetstagarna själva skall få välja motionsförmån och att förmånen i stället bör begränsas till ett visst belopp. Skälen för regeringens förslag: Personalvårdsförmåner skall inte tas upp som intäkt. Med personalvårdsförmåner avses enligt 11 kap. 11 § inkomstskattelagen förmåner av mindre värde som inte är en direkt ersättning för utfört arbete utan består av enklare åtgärder för att skapa trivsel i arbetet eller liknande eller lämnas på grund av sedvänja inom det yrke eller den verksamhet som det är fråga om. Som personalvårds- förmåner räknas endast förmåner som riktar sig till hela personalen. I 11 kap. 12 § inkomstskattelagen anges som exempel på personal- vårdsförmåner möjlighet till enklare slag av motion och annan friskvård som -utövas inom en anläggning som regelbundet disponeras av arbets- givaren eller av en personalstiftelse som är knuten till arbetsgivaren, -utövas enligt abonnemang som tecknats av arbetsgivaren och betalas direkt av denne till anläggningens innehavare, -är av kollektiv natur, eller -i andra fall i ringa omfattning utövas av den anställde. De nuvarande bestämmelserna om motion och annan friskvård infördes ursprungligen i den numera upphävda kommunalskattelagen (1928:370) och trädde i kraft (prop. 1987/88:52, SkU 1987/88:8, rskr. 1987/88:96, SFS 1987:1303). Bestämmelserna bygger till stor del på de då gällande anvisningarna från . Intresset för motion i olika former och medvetandet om vår personliga hälsa har ökat sedan bestämmelserna om motion och annan friskvård tillkom. Förutom att formerna för motionen har utvecklats har också sättet att utöva motionen förändrats. Det är mycket vanligt med motionsutövande i form av t.ex. styrketräning och aerobics på särskilda motionsanläggningar. Tillgång till anläggningarna har de som köper termins- eller medlemskort. Andra former för utövande av motion och annan friskvård är t.ex. spinning, tai chi, qigong, kostrådgivning, information om stresshantering och s.k. kontorsmassage. Utredningen har mot bakgrund av den utveckling som skett på motionsområdet ansett att arbetsgivaren bör kunna tillhandahålla personalen medlemskort till motionsanläggningar utan att värdet av dessa tas upp till beskattning. Utredningen har bedömt att dessa medlemskort inte ryms inom ramen för skattefri personalvårdsförmån och har därför föreslagit att motionen och friskvården frikopplas från personalvårds- förmåner samt att villkoren om att förmånen skall vara av mindre värde och utövas inom särskilda anläggningar slopas. Regeringsrätten har i ett avgörande (RÅ 2001 ref. 44), som avsåg underlag för arbetsgivaravgifter, funnit att förmån av årskort till en motionsanläggning av i målet aktuellt slag utgjorde en sådan personalvårdsförmån av mindre värde som var undantagen från skatte- plikt under förutsättning att erbjudandet riktade sig till hela personalen. Genom avgörandet står det klart att arbetsgivare kan tillhandahålla personalen medlemskort vid motionsanläggningar av normalt slag utan att värdet av dessa kort skall tas upp till beskattning. Utredningens huvudsakliga skäl för att ändra nuvarande bestämmelser föreligger därför inte längre. Däremot anser regeringen att villkoren att motionen eller friskvården skall utövas inom särskilda anläggningar eller enligt abonnemang som tecknats av arbetsgivaren och betalas direkt av denne till anläggningens innehavare, vara av kollektiv natur eller i ringa omfattning utövas av den anställde bör kunna slopas av förenklingsskäl. Regeringen bedömer att ett slopande av dessa villkor gör reglerna tydligare och lättare att tillämpa. Som exempel kan nämnas att i samband med införandet av villkoret att arbetsgivaren skall betala abonnemangskostnaden direkt till anläggningens innehavare, även uttalades att hinder inte förelåg för arbetsgivaren att i undantagsfall mot kvitto svara för avgiften (SkU 1987/88:8 s. 42). Genom slopandet av nu nämnda villkor blir det klart att betalning inte behöver ske direkt till anläggningens innehavare utan förmånen av motion och annan friskvård kan komma den anställde till del på annat sätt. Det bör dock i sammanhanget understrykas att om en förmån av motion eller annan friskvård skall vara en skattefri personalvårdsförmån får den inte tillhandahållas på sådant sätt att arbetsgivaren erbjuder arbetstagaren värdekuponger eller liknande betalningssystem som arbetstagaren sedan kan använda på det sätt han eller hon önskar. Den får inte heller kunna bytas ut mot kontant ersättning. Utredningen har också föreslagit att det skall räcka med att förmåns- erbjudandet riktar sig till den stadigvarande personalen. Möjligheten till motion och annan friskvård har stor betydelse för hela personalens fysiska och psykiska välbefinnande. Det bör även ligga i arbetsgivarens intresse att hela personalen ges möjlighet att delta i sådana aktiviteter. Regeringen finner därför inte skäl att ändra det grundläggande villkoret att förmånen måste rikta sig till hela personalen. Det bör dock framhållas att det är själva aktiviteten som sådan, t.ex. motionen, som skall erbjudas hela personalen. Formerna för hur detta kommer de anställda till del är således normalt av underordnad betydelse. Genom slopandet av de särskilda villkoren bör det skapas större utrymme att hitta former som tillgodoser kravet på att en förmån skall rikta sig till hela personalen, t.ex. särskilda arrangemang för tillfälligt anställda. , och anser att arbetstagarna själva skall få välja motionsform och att förmånen i stället begränsas med ett belopp. anser att begreppen mindre värde och enklare slag av motion och annan friskvård bör tydliggöras. Gränsen för vilken typ av motionsutövning som skall utgöra personal- vårdsförmån har bestämts till att det skall vara fråga om enklare motionsidrott. Exklusiva sporter eller sporter som inte innebär motion i betydelsen fysisk träning har därvid inte ansetts utgöra enklare slag av motion. Inte heller har sporter som kräver dyrbarare anläggningar, redskap och kringutrustning ansetts som enklare slag av motion (jfr SkU 1987/88:8 s. 42). Regeringen anser att denna gränsdragning alltjämt bör vara vägledande. I fråga om innebörden av mindre värde i motionssammanhang och enklare slag av motion och annan friskvård gjordes vid införandet vissa uttalanden om vad som avsågs med bestämmelserna, men i övrigt överläts det till rättstillämpningen att närmare bestämma innebörden av dem. Regeringen anser att något tydliggörande varken är möjligt eller särskilt nödvändigt. Inte heller bör en uttrycklig beloppsgräns införas. Som tidigare framförts sker fortlöpande förändringar i synen på vilket slag av motion och annan friskvård som är effektiv för god hälsa i vid bemärkelse. Denna fortlöpande förändring kan knappast fångas på ett för utvecklingen bättre sätt i lagstiftningen än som redan gjorts. Det får i stället även fortsättningsvis ankomma på rättstillämpningen att ta hänsyn till de förändringar som sker med tiden i synen på vad som avses med mindre värde respektive enklare slag av motion och annan friskvård. Förslaget föranleder ändring i 11 kap. 12 § inkomstskattelagen. Regeringens förslag: Vid beräkningen av värdet för kostförmån för en hel dag avrundas beloppet till närmaste femtal kronor. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i frågan tillstyrker eller har inget att erinra mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Kostförmån för en hel dag beräknas enligt nuvarande bestämmelser till ett belopp avrundat till närmaste tiotal kronor som motsvarar av genomsnittspriset i för en normal lunch. Förmånsvärdet för lunch eller middag är av värdet för kostförmån för en hel dag. Förmånsvärdet för frukost är av värdet för kostförmån för en hel dag. Kostförmånen avrundas till närmaste tiotal kronor för att undvika att förmånsvärden med öretal uppkommer och därigenom administrativt merarbete. Effekterna av denna avrundning har emellertid visat sig leda till otillräcklig överensstämmelse mellan genomsnittspriset för en lunch och förmånsvärdet för denna, eftersom en höjning av förmånsvärdet sker i fyrakronorsintervaller. Det finns således skäl att åstadkomma en bättre överensstämmelse mellan genomsnittspriset och förmånsvärdet för en lunch. Värderings- bestämmelsen bör därför ändras på så sätt att avrundningen i stället görs till närmaste femtal kronor. Med en sådan avrundning kommer en höjning av förmånsvärdet för en lunch att ske i tvåkronorsintervall och leda till att förmånsvärdet justeras något oftare. Några öretal uppkommer inte vid en avrundning till närmaste femtal kronor. Förslaget föranleder ändring i 61 kap. 3 § första stycket inkomstskatte- lagen. 5Förmånsbeskattning av installations- och distributionsbilar har tillkännagett som sin mening att regeringen bör se över reglerna och deras tillämpning vad gäller förmånsbeskattning av bilar avsedda för installation och distribution och som används privat i ringa omfattning samt återkomma till med ett förslag (bet. 2000/01:SkU14, rskr. 2000/01:166). Bakgrunden till tillkännagivandet är att viss kritik har riktats mot reglerna och deras tillämpning avseende företagares svårigheter att slippa förmånsbeskattning för aktuella bilar. Som exempel nämns den situationen att företagare som använder sig av bilar med två säten som ständigt är fullastade med material och inventarier och som knappast kan betraktas som privatbilar ändå blir påförda bilförmån och att detta gäller även om företagaren äger en privatbil av hög standard. då att servicebilen kan ha använts för resor mellan bostaden och Prop. 2002/03:123 arbetsplatsen. Enligt skatteutskottets mening är det en viktig förutsättning för en schabloniserad beskattning att det finns tydliga och kontrollerbara gränser för det område som skall beskattas och att prövningen av de grundläggande förutsättningarna för beskattning inte leder till alltför mycket arbete för den enskilde och myndigheterna. måste undantag kunna medges i så stor utsträckning att man inte äventyrar en allmän acceptans av reglerna. Regeringen har med anledning av tillkännagivande gett i uppdrag att se över reglerna om bilförmån och deras tillämpning i den del de avser bilar avsedda för installation och distribution. har redovisat uppdraget i en promemoria daterad (dnr Fi2001/1417). Reglerna om värdering av bilförmån inom ett anställningsförhållande finns i 61 kap. inkomstskattelagen (1999:1229). Uttag i form av användning av bil som ingår i en näringsverksamhet skall värderas enligt samma regler. Förmån av fri eller delvis fri bil beräknas på visst schabloniserat sätt. Syftet är att reglerna skall vara enkla och lätta att tillämpa. Utgångs- punkten för värderingen av förmånen är den privata användningen av bilen. Om bilen använts privat i endast ringa omfattning värderas förmånen till noll. Med ringa omfattning avses ett fåtal tillfällen och en sammanlagd körsträcka om högst . Enligt Riksskatte- verkets anvisningar avses med ett fåtal tillfällen högst tio (RSV S 2001:42). Om bilen använts för privat körning i mer än ringa omfattning uppkommer bilförmån som värderas till visst belopp. Om det finns synnerliga skäl kan värdet av bilförmånen justeras. En grundläggande förutsättning för justering nedåt är att möjligheten att använda bilen för privat körning är begränsad. Ett skäl för nedsättning av förmånsvärdet är att bilen använts som arbetsredskap, t.ex. för installation av viss utrust- ning eller för distribution av varor. En annan grund för nedsättning av förmånsvärdet är att bilen använts i taxinäring samt där körts minst 6 och att dispositionen för privat körning varit begränsad i mer än ringa utsträckning. Andra liknande omständigheter kan också föranleda en nedsättning. Ett sådant fall är att bilen huvudsakligen använts i tjänsten och den privata körsträckan har varit mycket begränsad i förhållande till den totala körsträckan utan att för den skull ringa användning kan anses föreligga. Vid bedömande av om bilen använts privat i ringa omfattning, varvid bilförmån inte skall påföras, måste man se till omständigheterna i varje enskilt fall. Vid denna bedömning är bevisfrågorna avgörande, dvs. vem som skall bevisa vad och vilka bevismedel som står till buds. Regeringsrätten har i två avgöranden (RÅ 2001 ref. 22 I och II) om värdering av bilförmån slagit fast att dispositionsrätten till att använda arbetsgivarens bil privat skall utgöra en stark presumtion för att bilen också har använts privat i skattepliktig omfattning. För att Prop. 2002/03:123 undgå beskattning måste den skattskyldige göra sannolikt att han inte har använt bilen privat eller att så skett i endast ringa omfattning. Det kan annars enligt Regeringsrätten förutses att utredningssvårigheterna i många fall skulle bli oöverstigliga och att förmånsbeskattning därmed skulle utebli även när en sådan beskattning materiellt sett skulle vara befogad. I och med att bevisprövningen är fri kan den som haft dispositions- rätten till bilen peka på de omständigheter som han eller hon anser bäst visar att bilen inte använts för privat bruk i mer än ringa omfattning. Som exempel på bevismedel och omständigheter som kan bryta presumtionen kan nämnas körjournal, hinder mot användning, biltyp, utrustning, användningssätt, omfattningen av den yrkesmässiga körningen, förekomsten av privata bilar, antalet körkortsinnehavare inom familjen och behov av bil till och från arbetsplatsen. Är förekomsten av en eller flera av dessa omständigheter inte tillräckligt för att bryta presumtionen kan de få betydelse vid avgörande av frågan om förmånsvärdet skall justeras nedåt. Om bilen används för resor mellan bostad och arbetsplats bör dessutom beaktas att vissa arbetstagare och företagare har bostaden som tjänsteställe, t.ex. arbetstagare inom bygg- och anläggningsbranschen (12 kap. 8 § inkomstskattelagen). För dessa räknas resorna mellan bostaden och arbetsplatsen som tjänsteresor. Sådana resor utlöser inte förmånsbeskattning. Eftersom dispositionsrätt till bilen finns ankommer det på bilanvändaren att kunna visa att han i övrigt inte använt bilen för privat bruk i mer än ringa omfattning. Vad gäller montörer och serviceingenjörer, som inte har bostaden som tjänsteställe, och som under vissa arbetsperioder får använda företags- bilen för att ta sig mellan bostaden och t.ex. byggarbetsplatsen anser att bilförmån inte skall påföras om den aktuella bilen inte lämpar sig för privat körning och inte heller används för annan privat körning än dessa arbetsresor. Även i ett sådant fall ankommer det naturligtvis på bilanvändaren att vara beredd att visa att bilen i övrigt inte används privat i mer än ringa omfattning. Regeringens bedömning: En särreglering för installations- och distributionsbilar vad gäller förmånsbeskattning bör inte införas. bedömning: Överensstämmer med regeringens. Skälen för regeringens bedömning: anser att nuvarande regler om värdering och möjligheter till justering av värdet för bilar som används som arbetsredskap fungerar väl. bedömning grundar sig bl.a. på en enkätundersökning hos de regionala Många egenföretagare som använder sig av regelrätta arbetsbilar har ofta tjänstestället i bostaden och har därför inte några resor till och från Resor mellan arbetsplats och bostad räknas i stället som Många av dessa företagare redovisar inte någon bilförmån. Andra ansöker om och får justering av förmånsvärdet hos skattemyndig- heten. Vid taxering påfördes totalt 190 000 bilförmåner i hela landet. Reglerna om beskattning av bilförmån och den praxis som råder på området syftar till att upprätthålla en förhållandevis schabloniserad beskattning för att på det sättet få enkla och lättillämpliga regler. Det är enligt viktigt att inte överge detta synsätt. En schabloniserad beskattning medför ofrånkomligen att några blir högt beskattade i förhållande till den privata körsträckan och andra lågt. Genom möjligheten till justering kan förmånsvärden sänkas när de framstår som oskäligt höga på grund av vissa yttre omständigheter som begränsar möjligheten att använda bilen privat. Denna möjlighet till justering ger enligt ett tillräckligt stort utrymme för individuella hänsynstaganden. anser vidare att om ett införande av en särreglering för bilar som används som arbetsredskap skulle anses nödvändig, t.ex. för resor till och från arbetet, så skulle en sådan särreglering medföra tillämpningsproblem, eftersom dessa bilar inte utgör någon klart avgräns- bar grupp. Installations- och distributionsbilar utgör endast exempel på bilar som används som arbetsredskap och är i sig svårdefinierade begrepp. Därtill kommer också servicebilar. Bland de lätta lastbilarna finns även s.k. vans som också är vanliga som familjebilar. Det förekommer att bilarna byggts om för verksamheten med fast inredning. Andra bilar däremot kan ha en inredning som utan större ansträngning kan plockas bort. Bilarna är dessutom i varierande grad nedsmutsade och slitna, beroende bl.a. på företagets verksamhet. Med hänsyn till svårigheterna att avgränsa denna bilkategori är det, enligt , inte heller lämpligt att införa en särskild värderingsregel som innebär att arbetsgivaren på egen hand skall sätta ned förmånsvärdet för installations- och distributionsbilar på det sätt som görs vid omfattande tjänstekörning. framhåller också att även om bilen bara används för resor till och från arbetet och för andra kortare privatresor i vardagen innebär detta en förmån. Trots att den privata användningen begränsas på olika sätt genom inredning, utrustning och skick fungerar även en sådan bil utmärkt som andrabil i ett hushåll där det dessutom finns en privat personbil av normal standard. anser därför att även detta talar för att bilar som används som arbetsredskap inte bör särbehandlas. Det förhållandet att den privata användningen av bilarna begränsas av deras inredning och utrustning bör i stället, enligt , beaktas vid en justering av förmånsvärdet. Regeringen vill som en utgångspunkt framhålla att det är viktigt att slå vakt om principen att beskattningen av arbetsinkomster skall vara likformig och neutral. Skatteuttaget skall alltså vara detsamma oavsett om ersättningen utgår som kontant lön eller bilförmån. Värdet av bilförmån beräknas schablonmässigt. Det är angeläget att värderingen överensstämmer med principen om en likformig arbetsinkomstbeskattning. Det skall inte vara skattemässigt lönsamt att ha bilförmån i stället för lön. Reglerna skall vara enkla och lätta att tillämpa. Såsom skatteutskottet understryker är det viktigt att schablon- Prop. 2002/03:123 värderingen av bilförmåner innefattar en tillräckligt stor möjlighet att Detta bl.a. för att acceptansen för reglerna inte skall äventyras. uppfattning är att det vid tillämpningen av reglerna för beskattning av bilförmån redan finns ett tillräckligt stort utrymme att göra undantag och ta individuella hänsyn när det gäller värderingen av bilar som används som arbetsredskap, t.ex. bilar avsedda för installation och distribution, och att detta gäller både i fråga om löntagare och egna företagare. Regeringen delar denna bedömning. I detta sammanhang bör också uppmärksammas att Regeringsrättens avgöranden på området tillkom efter tillkännagivande och att dessa bidragit till att tillämpningen av reglerna har klarlagts. Regeringen anser i likhet med att en förändring av värderingsreglerna för bilar som används som arbetsredskap och som inte utgör en väldefinierad grupp, till skillnad från t.ex. taxibilar, dessutom skulle innefatta betydande gränsdragningsproblem. En särreglering av bilar avsedda för installation och distribution skulle därför antagligen medföra påtagliga tillämpningsproblem och leda till ett ökat antal rättstvister mellan enskilda och myndigheterna. En regelförändring skulle därtill medföra att utrymmet ökar för att använda detta slag av bilar privat utan förmånsbeskattning. Det bör därför enligt regeringens mening inte göras några ändringar i nuvarande regler för beskattning av bilförmån för bilar som används som arbetsredskap. Regeringens förslag: Förmån av resa i samband med att den skattskyldige börjar eller slutar en tjänst (inställelseresa) eller av resa mellan bostaden och arbetsplatsen (arbetsresa) tas inte upp till beskattning under vissa förutsättningar, bl.a. om andra skattepliktiga inkomster inte erhålls på grund av tjänsten. Skattefriheten skall också gälla ersättning för sådana resor om ersättningen inte överstiger utgifterna för resorna, eller när det gäller resor med egen bil, inte överstiger per mil. Utredningens förslag: Avdrag för utgifter för inställelseresor skall inte omfattas av någon beloppsmässig avdragsbegränsning. inställelseresa och kostnadsersättning för sådan resa, till den del ersättningen inte överstiger den faktiska utgiften, skall inte tas upp som Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Statskontoret avstyrker förslaget i den del det avser slopande av avdragsbegränsningen med hänsyn till att det leder till ökat arbete för bl.a. skattemyndigheterna. förbundet avstyrker förslaget såvitt gäller att från beskattning undanta förmån av inställelseresa och kostnadsersättning för sådan resa. Skälen för regeringens förslag: Med inställelseresa avses en resa inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet som görs i samband den skattskyldige börjar eller slutar en tjänst. inställelseresor är liksom resor mellan bostaden och arbetsplatsen (arbetsresor) avdragsgilla. Avdragsrätten för inställelseresor begränsas emellertid på så sätt att utgifterna för dessa resor tillsammans med arbetsresor och resor mellan bostaden och utbildningsplatsen endast får dras av till den del de under beskattningsåret sammanlagt överstiger . Denna avdragsbegränsning motiveras av att reseutgifterna utgör privata levnadskostnader, men också av statsfinansiella skäl. Kritik har dock riktats mot att avdragsbegränsningen i vissa fall innebär att någon avdragsrätt inte uppkommer för utgifter för inställelseresor. Som exempel kan nämnas den som får resan betald för att delta i ett TV-arrangemang som debattpublik, men som på grund av avdragsbegränsningen inte kan göra motsvarande avdrag för rese- utgifterna. Detta innebär att den medverkande i praktiken får betala för sin medverkan i TV-programmet, om inget arvode utgår för deltagandet. Utredningen har mot denna bakgrund föreslagit att avdragsrätten för inställelseresor inte skall omfattas av avdragsbegränsningen. Utredningen har vidare föreslagit att förmån av inställelseresor och kostnadsersättning för sådana resor inte skall tas upp som intäkt. Inställelseresor är i princip identiska med arbetsresor. Det är därför angeläget att inte särbehandla inställelseresor när det gäller avdrags- begränsningen jämfört med vad som gäller för arbetsresor. En särbehandling skulle leda till skillnader i den skattemässiga behandlingen av en inställelseresa respektive en arbetsresa trots att det är teoretiskt svårt att skilja dem åt. Det skulle dessutom såsom Statskontoret framhållit innebära merarbete för skattemyndigheterna. Sammanfatt- ningsvis anser regeringen att avdragsbegränsningen för inställelseresor inte bör slopas. Det finns då inte heller skäl att generellt slopa beskattningen av förmåner av inställelseresor och kostnadsersättningar för sådana resor.