prop · GQ0353 · 2003-02-21 00:00:00 — föra telefonsamtal eller ta emot enligt 36 §. 3. gäller vård i enskildhet eller avskildhet enligt 34 §, eller 4. gäller förstörande eller för- säljning av egendom enligt 36 §. överklagande till kammarrätten. Andra beslut enligt denna lag av den som förestår vården vid ett LVM- hem får inte överklagas. Beslut om läkarundersökning enligt 9 § eller 11 § tredje stycket får inte överklagas. Beslut om omhändertagande enligt 13 § första eller andra stycket får inte överklagas. Överklagande av rättens beslut om omhändertagande enligt 13 § tredje stycket är inte inskränkt till . Denna lag träder i kraft . 2 Senaste lydelse 2001:464. Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1137) om Härigenom föreskrivs att det i lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning skall införas en ny paragraf, 14 a §, av följande lydelse. Bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd finns i 14 kap. 1 § socialtjänst- lagen (2001:453). Denna lag träder i kraft . 2.13Förslag till lag om ändring i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1998:531) om yrkesverksam- het på hälso- och sjukvårdens område dels att 2 kap. 2 § skall ha följande lydelse, dels att det i 2 kap. skall införas en ny paragraf, 1 a § av följande lydelse. Den som tillhör hälso- och sjuk- vårdspersonalen skall i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa samverka med sam- hällsorgan, organisationer och andra som berörs. I fråga om ut- lämnande av uppgifter gäller de begränsningar som följer av 2 kap. 811 §§ denna lag och sekretess- lagen (1980:100). Den som har ansvaret för hälso- och sjukvården av en patient skall se till att patienten ges individuellt anpassad information om sitt hälsotill- stånd och om de metoder för undersökning, vård och behandling som finns. Om informationen inte kan lämnas till patienten skall den i stället läm- nas till en närstående till patienten. Informationen får dock inte lämnas till patienten eller någon närstående om det finns hinder för detta i 7 kap. 3 eller 6 § sekretesslagen (1980:100) eller i 8 § andra stycket eller 9 § första stycket i detta kapitel. Bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd finns i 14 kap. 1 § socialtjänst- lagen (2001:453). Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 1998:1661. 2.14Förslag till lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård Härigenom föreskrivs att 14 och 17 §§ lagen (1998:603) om verkstäl- lighet av sluten ungdomsvård skall ha följande lydelse. Verkställigheten skall inledas på en låsbar enhet. Så snart förhållan- dena medger det, skall den dömde ges möjlighet till vistelse under öpp- nare former. Frågan om den dömde kan ges möjlighet till vistelse under öppnare former skall prövas fortlöpande, dock minst en gång . Om det krävs med hänsyn till den dömdes speciella behov av vård, hans eller hennes säkerhet eller övriga intagnas säkerhet får en dömd som vårdas på en låsbar enhet hindras från att träffa andra intagna (vård i enskildhet). En fråga om vård i enskildhet skall prövas fortlöpande och alltid om- prövas från se- naste prövning. Om det är särskilt påkallat av att den dömde uppträder våldsamt eller är så påverkad av berus- ningsmedel att han inte kan hållas till ordningen, får han hållas av- skild från de övriga vid hemmet under förutsättning att han står under fortlöpande uppsikt av per- sonalen. Han får dock inte hållas i sådan avskildhet än som är absolut nödvändigt och inte i något fall än . Om det är särskilt påkallat av att den dömde uppträder våldsamt eller är så påverkad av berus- ningsmedel att han eller hon inte kan hållas till ordningen, får den dömde hållas i avskildhet under förutsättning att han eller hon står under fortlöpande uppsikt av per- sonalen. Den dömde får dock inte hållas i sådan avskildhet än som är absolut nödvändigt och inte i något fall än . Denna lag träder i kraft . Ärendet och dess beredning Regeringen beslutade att tillkalla en parlamenta- risk kommitté med uppdrag att utreda barnmisshandel och därmed sam- manhängande frågor (S 1998:07). Kommittén skulle enligt sina direktiv dir 1998:105 bl.a. definiera be- greppet barnmisshandel, beskriva utvecklingen av barnmisshandel samt söka förklaringar till denna, föreslå lämpliga åtgärder inom hälso- och sjukvårdens område för att höja kvaliteten i stöd- och behandlingsarbetet, inventera förskolans, skolans och skolbarnomsorgens behov av kunskap kring barnmisshandel, redovisa polisens och åklagarnas handläggnings- tider och arbetsmetoder, föreslå insatser för att förbättra arbete med barn som utsatts för misshandel och med deras familjer, uppmärksamma olika samverkansformer samt föreslå åtgärder för att avlägsna hinder för samverkan, kartlägga rehabiliteringen av förövare samt arbeta utåtriktat och opinionsbildande. beslutade regeringen om tilläggsdirektiv (dir. 2001:24) enligt vilka tiden för slutredovisning av uppdraget förlängdes. Kommittén antog namnet Kommittén mot barnmisshandel. Kommittén lämnade sitt delbetänkande Barnmiss- handel Polisens och åklagarnas handläggningstider och arbetsmetoder (SOU 2000:42). Vidare har kommittén gett ut rapporten och misshandel. En rap- port om kroppslig bestraffning och annan misshandel i (SOU 2001:18). Kommittén mot barnmisshandel överlämnade sitt slutbetänkande Barnmisshandel Att förebygga och åtgärda (SOU 2001:72) . En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Utredningens lag- förslag finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteck- ning av remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (dnr S2002/8007/ST). Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att genomföra en översyn av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, (S 1999:07). Syftet var att stärka barnperspektivet och barnets rättigheter i lagen samt föreslå de ändringar som behövs. I utredarens uppdrag ingick även att pröva om det behövdes lagändringar eller andra åtgärder för att tillgodose barnets behov av upp- följningskontakt i de fall föräldrarna inte vill samarbeta med social- tjänsten. Vidare skulle utredaren bedöma behovet av lagändringar och av utveckling av arbete för att minska osäkerheten i tillvaron för de barn som vistas länge i familjehem. Ytterligare en uppgift var att analysera hur bestämmelser om vårdnadshavarens rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets person förhåller sig till barns rätt att komma till tals i frågor som rör barnet. FN:s konvention om barnets rättigheter skulle utgöra grund för arbetet. Utredningen antog namnet . Utredningen överlämnade sitt betänkande Omhändertagen Sam- hällets ansvar för utsatta barn och unga (SOU 2000:77) . En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 4. Utredningens lag- Prop. 2002/03:53 förslag finns i bilaga 5. Betänkandet har remissbehandlats. ning av remissinstanserna finns i bilaga 6. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (dnr S2002/5585/ST). Enligt en inom upprättad promemoria (S2001/8254/ST) gavs en utredare i uppdrag att utreda ansvarsför- delningen mellan kommuner i vissa barnavårdsärenden. Uppdraget redo- visades under namnet Kommunernas ansvar i vissa barn- och ungdomsärenden (Ds 2001:47). Utredningens lagförslag finns i bilaga 8. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 7. Prome- har remissbehandlats. En förteckning av remissinstanserna finns i bilaga 9. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (dnr S2002/8254/ST). I propositionen behandlas slutligen en skrivelse (S/2002/5228/ST) från angående begreppet vård i avskildhet vid vård i särskilda ungdomshem och LVM-hem med anledning av ett JO-beslut. Skrivelsen har remissbehandlats. En förteckning av remissinstanserna finns i bilaga 10. En sammanställning av remissyttrandena finns till- gänglig i (dnr S2002/5228/ST). Förslagen i denna proposition har tagits fram i samarbete med Miljö- partiet och . Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets ytt- rande över de lagförslag som finns i bilaga 11. Lagrådets yttrande finns i bilaga 12. Regeringen har följt Lagrådets yttrande utom vad avser införandet av en ny straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § . Denna fråga be- handlas i avsnitt 5.6.2. och i författningskommentaren. 4.1Barn i utsatta situationer Våld och övergrepp mot barn har förekommit och i de flesta kulturer. Övergreppen mot och försummelsen av barn sågs länge som en isolerad företeelse inom hemmets fyra väggar. Rätten för föräldrar att aga sina barn var självklar i äldre tider. Det fanns t.o.m. bestämmelser som innebar att föräldrar var skyldiga att aga sina barn. första årtionden började barnen synas på allvar i lag- stiftningen, men års barnlagstiftning fanns endast ett fåtal stad- ganden på familjerättens område. De lagar som berörde föräldrar och barn kom senare att sammanföras i en särskild balk, , som antog . har den svenska lagstiftningen Vår första barnavårdslagstiftning kom att utarbetas och den första barnavårdslagen trädde 1926. Barnavårdslagen gav samhället en möjlighet att omhän- derta vissa barn som utsattes för misshandel eller annan vanvård i hem- met, men våld mot barn var dock fortfarande accepterat i uppfostrande syfte. barnavårdslag omarbetades för att slut- ligen ersättas av en ny barnavårdslag, som trädde i kraft . Reglerna i den nya barnavårdslagen fick en mer sammanhållen form, men innehållet byggde i stort sett på den tidigare lagstiftningen. barnavårdslag kom senare att ersättas av socialtjänstlagen (1980:620) och lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga, vilka trädde 1982. Skolagan förbjöds uttryckligen i folkskolestadgan först . Det skulle dock dröja tjugoett år, från det att skolagan förbjöds, innan riksdag antog den s.k. anti-agalagen (6 kap. 1 § ), vilken stadgade att barn inte får utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling. Med den s.k. anti-aga- lagen klargjordes att en bestraffningsåtgärd mot ett barn är brottslig, om motsvarande handling mot en annan person är straffbar. I takt med ökade kunskaper och förändringar i lagstiftningen har all- mänheten förändrat sin syn på agan. och har regelbundet genomfört undersökningar om allmänhetens stöd för fysisk bestraffning. Resultaten visar att anhängarna till aga har minskat markant, från av de tillfrågande 1994. Resultatet stämmer väl överens med den undersökning som gjordes av Kommittén mot barnmisshandel och som redovi- sas i rapporten i betänkandet Barn och misshandel (SOU 2001:18). Barn i utsatta situationer Barn i utsatta situationer utgör inte någon homogen grupp. Utsattheten kan bestå av en mängd faktorer både på samhälls-, grupp- och individ- nivå. Det finns barn i som av olika skäl lever i en utsatt situation och därför har behov av skydd och stöd från samhället. När man talar om barn i utsatta situationer brukar man nämna olika grupper av barn: barn som utsatts för fysiskt eller psykiskt våld och sexuella övergrepp, barn till missbrukare, barn till psykiskt sjuka, barn till utvecklingsstörda, barn till misshandlade kvinnor, barn som försummas, barn i ekonomiskt ut- satta familjer. benämns de också barn i riskzon, barn som far illa eller barn med särskilda behov eller barn i behov av särskilt stöd. Det är svårt att uttala sig om hur många barn som kan anses tillhöra gruppen utsatta barn. Många av barnen har en sammansatt problembild och åter- finns i mer än en grupp. Det finns viss statistik, exempelvis socialtjänst- statistiken som redovisar de barn som har någon insats från socialtjäns- ten, familjerättsstatistiken som visar hur många barn som varit föremål för samarbetssamtal eller vårdnadsutredning, brottsstatisti- ken som visar antalet polisanmälda brott mot barn. Sådan statistik kan aldrig bli uttömmande eftersom det alltid finns mörkertal när det gäller barns utsatthet. Det är allvaret i det enskilda barnets problem som skall vara avgörande för hur samhällets insatser prioriteras och inte vilken problemgrupp barnet anses tillhöra. Det handlar således om att uppmärk- samma det enskilda barnet. har andelen ungdomar med utländsk bak- grund, särskilt utrikes födda, som får insatser genom ökat. De är överrepresenterade bland dem som är placerade enligt såväl socialtjänstlagen (2001:453, SoL) som lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. har inte yngre barn varit överrepresenterade om man bortser från barn till finska föräldrar. Det finns emellertid indikationer som tyder på att antalet yngre barn med utomeuropeisk bakgrund ökar i samhällsvården. Att ungdomar med ut- ländsk bakgrund är överrepresenterade i vården kan ha flera orsaker. Även om de är överrepresenterade är de ändå få i absoluta tal. De allra flesta unga med utländsk bakgrund klarar sig bra och blir inte föremål för insatser. Att vårt land gått från ett relativt homogent land till ett mångkulturellt är en stor utmaning för hela sam- hället inte bara för . En fortsatt satsning på den generella välfärdspolitiken är den bästa garantin för att ge barn möjlighet till goda uppväxtvillkor. sjunker arbetslösheten för många grupper i sam- hället och särskilt för utrikesfödda, vilket bör leda till att integrationen generellt sett ökar. Men de generella insatserna räcker inte. visar i betänkandet Insatser mot psykiska problem (SOU 1998:31) att barn med invandrarbakgrund har en högre konsumtion av kroppssjukvård än genomsnittet. Enligt kommittén finns också en relativt sett hög förekomst av psykosociala problem bland barn och ungdomar med invandrarbakgrund vilket enligt kommittén kan förmodas hänga samman med den påfrestning som det innebär att växa upp med dubbla normsystem och därmed sammanhängande vacklande vuxenstöd. Därtill kommer det handikapp som bristande språkkunskaper innebär. Barn som utsätts för våld Utbredningen av familjevåld mot förskolebarn är svår att bedöma, då yngre barn i mycket liten utsträckning själva avslöjar våld eller andra svårigheter inom familjen. Av den anledningen har () specialanalyserat polisanmälningarna om misshandel mot barn i åldern . BRÅ: s sammanfattande analys är att den faktiska fysiska misshandeln av förskolebarn i inte ökat under 1990- talet, utan att det rört sig om en ökad anmälningsbenägenhet. För detta talade att antalet svåra skador minskat i proportion till antalet lindriga skador och anmälningar utan påvisbar skada, samt att den lilla ökning i absoluta tal som fanns av svåra skador utgjordes av en enda skadetyp, bitmärken, vilka inte alls anmäldes 1990 eller tidigare. Om den faktiska barnmisshandeln ökat avsevärt, borde detta också ha avspeglats i en ökning av den grova misshandeln. Den anmälda barnmisshandeln hade framförallt ökat inom socialt väletablerade grupper. Det bedömdes dock som mycket osannolikt att en ökning av den faktiska fysiska barn- misshandeln skulle vara mest påtaglig bland socialt väletablerade grup- per, i synnerhet i där ekonomiska problem särskilt drabbat de svaga. Att nya grupper av befolkningen anmälts har upp- fattats som ett tecken på ökad anmälningsbenägenhet. De barn som agas tycks råka ut för kroppslig bestraffning mindre ofta . anger dock av mellanstadieelever och av yngre vuxna att de ut- satts för svårare kroppslig bestraffning utförd med tillhyggen. 2002/03:53 rande uppgifter i föräldraintervjuer åren 1980 och 2000 talar för att bru- ket av kroppslig bestraffning sjunkit väsentligt, speciellt vad gäller att slå barnen med knytnävar eller något föremål eller ge barnen ett kok stryk. Resultaten är i överensstämmelse med svaren från andra studier av mel- lanstadieelever och 20-åringar. Det betyder att kraftfulla kroppsliga be- straffningar som potentiellt kan skada barnen svårt också har minskat påtagligt. Procentandelen svenska vuxna som var positivt inställda till kroppslig bestraffning av barn var år . Det har skett en kraftig och kontinuerlig nedgång vad gäller posi- tiva attityder till aga och denna nedgång har varit lika kraftig . Skolbarns attityder gentemot kroppsaga har blivit betydligt mer negativa . Andelen elever som kan acceptera ett slag från föräldrarna har minskat från hälften till en femtedel . Anledningen till denna kraftiga attitydförändring kan vi inte uttala oss om med säkerhet. Det är dock klart att barn är betydligt mer medvetna om sina rättigheter än tidigare, bl.a. genom den undervisning man fått i skolor och av frivillig- rörelser om FN: s konvention om barnets rättigheter. När det däremot gäller mycket allvarliga och ovanliga bestraffnings- former som att hota eller använda knivar och skjutvapen är det osäkert om det skett någon verklig minskning. En anledning till detta kan vara att svårartad misshandel ofta är en del i ett starkt avvikande beteende hos en vuxen person till följd av psykisk sjukdom eller karaktärsstörning per- sonlighetsdrag som sannolikt påverkas endast i liten utsträckning av ge- nerella attitydförändringar i samhället. Jämförelser med data från andra länder, även nordiska, talar för att kroppslig bestraffning i är lägre, oftast betydligt lägre. Detta tycks framför allt gälla lättare och me- delsvåra former av kroppslig bestraffning medan allvarligare former som slag med tillhyggen kanske är lika vanliga som i övriga nor- diska länder. Ett underskattat och inte tillräckligt belyst problem är kon- sekvenserna av att barn bevittnar våld i sina hem, ofta utan att själva bli misshandlade . Studier som genomförts av Kommittén mot barnmisshandel indikerar att av alla barn upplevt våld i hemmet åtminstone och att upplever det ofta. Kunskaperna är bristfälliga om barnamord och bestående skador efter fysisk misshandel av barn i . Tillgänglig statistik talar för att färre än 10 barn dödas . Barnamorden har sannolikt mins- kat , men statistiken är osäker. Räknat per 100 000 barn är barnamord ungefär lika vanligt som i , men betydligt ovan- ligare än i och . Den vanligaste orsaken till att barn mördas är i samband med att föräldrar begår utvidgade självmord, medan mord i samband med barnmisshandel är sällsynta. 4.2 Utveckling inom den sociala barnavården under I huvudsak är den sociala barnavården en individinriktad verksamhet där enskilda barn och föräldrar efter anmälningar eller ansökningar utreds och erbjuds olika typer av insatser, om de anses vara i behov av barna- Prop. 2002/03:53 vårdens stöd. Större delen av den barnavårdande insatsrepertoar som be- slutas med stöd av socialtjänstlagen (2001:453, SoL) utgörs av olika ty- per av öppenvårdsinsatser. Här finner man dock också omhändertagan- den där barn och unga, med eget och/eller föräldrars samtycke, för längre eller placeras i familjehem eller i institutionsvård. Dygnsvård kan innebära mycket långtgående ingripanden i familjers liv och detta gäller både sådana som genomförs som frivilliga placeringar och som omhändertaganden med stöd av tvångslagstiftning. Frivilliga placeringar är mycket vanligare än tvångsomhändertaganden. Om- kring hälften av dygnsvården inleds med en placering i någon form av institutionsvård. Vid placeringar med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, är institutionsvård vanli- gast. För små barn som placeras är familjehemsplacering huvudalternativet. Dygnsvård är den mest omdiskuterade insatsen inom den sociala barnavården. Det finns dock relativt lite forskning om effek- ter av dygnsvård. Hur många barn blir omhändertagna? Från att ha legat stilla eller till och med minskat under en följd av år har påbörjade placeringar och omhändertaganden gått upp . påbörjades dygnsvård för 1,8 barn per tusen, medan andelen var 2,4 barn per tusen. Detta innebär en kraftig procentuell ökning () men sett till hela befolkningen i åldersspannet handlar det om relativt få barn och unga. påbörjades dygnsvård för totalt 6 000 unga individer. De flesta varar . Drygt hälften av de frivilliga placeringar som avslutades hade pågått eller mindre och medianvårdtiden var . Tvångsomhändertaganden tenderar att ha längre varaktighet, pågick än . i ett längre tidsperspektiv har sannolikt dygnsvården blivit mer kortvarig, bland annat på grund av att tvångsomhändertagandenas andel har minskat. Större delen av den påbörjade dygnsvården berör ungdomar och inte små barn. Omkring 2 500 av de barn för vilka dygnsvård påbörjades var , medan 3 500 var eller äldre. Det är också i åldersgruppen som omhändertaganden har ökat mest. Vid sidan av dygnsvård utförs inom den sociala barnavården en serie olika öppenvårdsinsatser. Kunskaperna om effekterna dessa insatser är mindre än vad gäller dygnsvård. Det gäller såväl insatsernas omfattning som deras kvalitet. Insatsen kontaktperson/-familj, som är vanligast bland öppenvårdsinsatserna, baseras på tanken att skall kunna erbjuda avlastning och socialt stöd genom att i första hand enga- gera lekmän för att hjälpa och stödja barn och föräldrar på olika sätt. Detta är en av de stödformer inom den sociala barnavården som erbjuds av nästan alla kommuner. Omkring 21 500 barn hade kontaktperson/-familj och vanligast var insatsen i åldersgruppen . Detta är också en insats som har ökat kraftigt i omfattning . Det rör sig om en drygt 60 procentig uppgång om siffrorna relateras till be- folkningen; alltså en ökning som är mycket större än för dygnsvården. Med tanke på att det är en mycket väletablerad åtgärd finns förvånansvärt lite forskning på området och effektutvärderingar saknas helt. De studier som gjorts tyder emellertid på att detta är en mycket uppskattad insats såväl från klienternas som från kontaktfamiljernas sida, även om den för- utom att ha som uppgift att stötta barn och föräldrar också kan ha inslag av övervakning och kontroll. Omkring 4 500 barn och unga har deltagit i så kallade strukturerade öppenvårdsprogram . Ungefär 16 000 barn och ungdomar har fått del av det som kallas behovsprövat personligt stöd. Personligt stöd kan innebära familjebehandling, att barnets familj har en så kallad hemma-hos-terapeut som besöker familjen regelbundet, eller att barnet har fått en förtursplats på förskola. Dygnsvård har inte ersatt öppenvårdsinsatser i den sociala barnavår- den. I stället kan man med stor säkerhet hävda att både omhändertagan- den och öppenvård totalt sett har ökat . Social barnavård är således inte ett område där det gjorts besparingar, utan man kan tvärtom konstatera att det skett en viss utbyggnad av verksamheten där fler barn och unga blir föremål för insatser. Vilka barn blir omhändertagna? Antalet tonåringar som placerades i samhällsvård ökade kraftigt . Utvecklingen är en markant förändring av en åldersfördelning som varit överraskande stabil . Oavsett hur man jämför, är det uppenbart att 1990-talets ökning av barn som placerats i dygnsvård nästan helt utgörs av tonårsplaceringar. För denna grupp handlar det om en kraftig ökning och ett klart trendbrott. Det finns inga tydliga trender avseende könsskillnader. Sannolikheten för en tonåring att hamna i dygnsvård under ett visst år jämfört med ett yngre barn var dubbelt så stor av , oavsett nationell bakgrund. Denna överrisk ökade sedan suc- cessivt till att bli nästan trefaldig tre sista år. Överrisken för tonåringar ökar i alla grupper, men den är tydligt större i gruppen med två utlandsfödda föräldrar. Utifrån detta kunde man förvänta sig att andelen tvångsomhänder- taganden skulle öka i förhållande till de frivilliga. Detta eftersom ung- domar ofta blir omhändertagna på grund av eget beteende (missbruk, brottslighet osv.) som man kunde förvänta sig leder till tvångsingripan- den. Fördelningen mellan frivilliga och tvångsplaceringar i tonårsgrup- pen är emellertid mycket stabil. Andelen tvångsplaceringar av samtliga omhändertaganden varierar mellan talet. Det får närmast betraktas som anmärkningsvärt att fördelningen mellan tvång och frivillighet inte förändrats mot bakgrund av den stora volymökningen.