prop · GQ03146 · 2003-06-25 00:00:00 — Allmänna bestämmelser i svensk lagstiftning om åtalsunderlåtelse finns i 20 kap. 7 § och 7 a § . det gäller brott som någon har begått före fyllda finns särskilda bestämmelser i lagen (1964:167) om unga lagöverträdare. utrymmet att meddela åtalsunderlåtelse i fråga om brottslighet enligt ar- tiklarna 5, 6, 8 och 23 mycket litet, i vart fall om inte lagföring för annan Svensk lagstiftning får därför anses vara förenlig med Artikel 11.3 berör svenska bestämmelser om möjligheterna att frige personer som frihetsberövats i anledning av misstanke om brott i avvak- tan på huvudförhandling i tingsrätt eller hovrätt. Enligt 24 kap. 1 § rätte- gångsbalken kan en person som är misstänkt för ett brott för vilket ett år eller mer är föreskrivet häktas bl.a. om det finns risk för att han eller hon avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff. 2002/03:146 ligt en särskild bestämmelse i 24 kap. 2 § samma balk kan också, obero- ende av brottets beskaffenhet, en person med hemvist utomlands häktas om det finns risk för att han eller hon undandrar sig lagföring eller straff genom att lämna . Om det finns skäl att häkta någon, får han eller hon anhållas av åklagare i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrå- gan. Inte minst mot bakgrund av att det i artikeln föreskrivs att reglering- en skall stå i överensstämmelse med nationell lagstiftning och att veder- börlig hänsyn skall tas till rätten till försvar, får möjligheterna den svens- ka lagstiftningen erbjuder för att säkerställa lagföring anses svara mot artikelns krav. I artikel 11.4 behandlas möjligheterna till frigivning för de personer som dömts för brott enligt konventionen. Bestämmelsen tycks dock för- utsätta en ordning som innebär att en prövning görs i det enskilda fallet. Den tar således inte sikte på rättsystem som, i likhet med det svenska, bygger på principen om obligatorisk frigivning . Eftersom det i konventionstexten inte ställs upp något krav på ett annat system än det tillämpar torde någon svensk lagstiftningsåtgärd inte fordras. Enligt artikel 11.5 skall konventionsstaterna i sin nationella lag, när så är lämpligt, införa en lång preskriptionstid för brott enligt konventionen. Preskriptionstiderna enligt 35 kap. utgår från hur strängt straff som kan följa på brottet. Så länge straffskalorna för de brott som täcks av konventionen får anses godtagbara ur svensk synvinkel, föranle- der stadgandet inte någon lagstiftningsåtgärd. När det sedan gäller för- längning av preskriptionstiden i de fall gärningsmannen undandragit sig lagföring kan det anföras dels att det endast behöver ske när konven- tionsstaterna anser det lämpligt, dels att den svenska regleringen i 35 kap. 1 § innebär att preskriptionstiden förlängs om någon undan- drar sig lagföring sedan han eller hon fått del av åtal eller en gång häk- tats. Konventionens krav på en tillräckligt lång preskriptionstid får där- med anses uppfyllda. Artikel 11.6, som handlar om vissa förbehåll för nationell lag, har sin motsvarighet i narkotikabrottskonventionen och föranleder inte något särskilt påpekande här. Regeringens bedömning: Konventionens bestämmelser om förver- kande och beslag föranleder inte några lagstiftningsåtgärder. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Med något undantag delar samtliga remissinstan- ser bedömningen eller har inte haft något att erinra mot den. borgs tingsrätt menar dock att det framstår som tveksamt om den nuva- rande regleringen medger förverkande av avkastning från brottsligt för- Skälen för regeringens bedömning: I anledning av föreskrifterna i artikel 12.1, om att konventionsstaterna skall se till att från brott, samt hjälpmedel som används vid brott m.m. skall kunna förklaras för- verkat, kan följande sägas. Allmänna regler om förverkande finns i 36 Enligt 1 § skall utbyte av brott enligt balken förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller ersättning för kostnader i samband med ett brott (förlag), om mottagandet av ersätt- ningen utgör brott enligt balken. I stället för det mottagna får dess värde förverkas. Utbyte av brott avser alltså såväl den konkreta egendom som mottagits som värdet av det mottagna. Förverkande av utbyte enligt den- na bestämmelse kan således alternativt ske genom sak- eller värdeförver- kande. Om egendomen finns i behåll bör dock i allmänhet denna förver- kas och inte värdet (prop. 1968:79 s. 47). I 2 § föreskrivs att egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt eller som frambragts genom sådant brott för förklaras förverkad, om det är påkallat för att förebygga brott eller om det annars föreligger särskilda skäl. För- verkande kan också komma i fråga beträffande egendom, vars användan- de utgör brott eller egendom med vilken någon i annat fall har tagit brottslig befattning. Detta gör förverkande möjligt bl.a. i fall då det före- ligger sådan befattning med t.ex. dyrkar eller förfalskningsverktyg som enligt 23 kap. 2 § utgör straffbelagd förberedelse. På samma sätt som i fråga om utbyte av brott kan i stället för egendomen dess värde förklaras förverkat. I 3 § ges vissa särskilda regler om förverkande i fall då något brott ännu inte har ägt rum. Sålunda får förverkande beslutas i fråga om föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och om- ständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning. Be- stämmelsen tar således sikte på typiska brottsverktyg. Under vissa förut- sättningar kan också föremål som är ägnade att användas som vapen mot liv eller hälsa eller som hjälpmedel vid skadegörelse förverkas. Eftersom 3 § tar sikte på förverkande av särskilt farliga föremål, gäller att förver- kande kan ske endast av föremålet i fråga och inte av dess värde. Bestämmelserna i 1 och 2 §§ i 36 kap. gäller endast i frå- ga om brott enligt . Motsvarande förverkandebestämmelser återfinns emellertid i viss specialrättslig lagstiftning, t.ex. narkotika- strafflagen (1968:64). Till skillnad från 1 och 2 §§ är 3 § tillämplig även när det gäller brott enligt andra författningar än . Som ovan nämnts antog ministerråd 1990 en konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott (förverkandekonventionen). Artikel 2 i förverkandekonventionen innehåller bestämmelser om åtgärder för förverkande som skall antas på nationell nivå. Punkten 1 anger att varje part skall anta sådana lagstift- ningsåtgärder och andra åtgärder som kan vara nödvändiga för att kunna förverka hjälpmedel vid brott och av brott eller egendom vars värde motsvarar sådan . Någon begränsning till vissa brott görs inte. I samband med att ratificerade förverkandekonventionen avgav bl.a. förklaringen att artikel 2 endast skall tillämpas på utbyte av brott och sådana hjälpmedel vid brott som kan förverkas enligt bestämmelserna i , narkotikastrafflagen (1968:64) eller lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel (prop.1995/96:49, bet. 1995/96:JuU10, rskr. 1995/96:59 samt SÖ 1996:19). Konventionen träd- de för del i kraft . för rättsliga och inrikes frågor antog en gemensam åtgärd om penningtvätt, identifiering, spårande, spär- rande, beslag och förverkande av hjälpmedel och av brott (EGT L 333, 9.12.1998 s. 1). Åtgärden kompletterar förverkandekonventionen genom att medlemsstaterna i den gemensamma åtgärden åtar sig bl.a. att se till att deras lagstiftning om penningtvätt och förverkande är mer gene- rellt tillämplig och inte begränsad till vissa brott eller brottstyper. I be- tänkandet Effektivare förverkandelagstiftning (SOU 1999:147), som av- lämnades , lämnar förslag till de lagändringar som krävs för att skall kunna begränsa reservationen till förverkandekonventionens artikel 2 i enlighet med åtagandet i den gemensamma åtgärden. förslag bereds inom . Palermokonventionens förverkandebestämmelser i artikel 12.1 har hämtat mönster från narkotikabrottskonventionen. Snarlika förverkande- bestämmelser återfinns i förverkandekonvention. Som re- dovisats ovan (avsnitt 6.1) bedöms samtliga som brott betraktade gär- ningar enligt Palermokonventionen motsvaras av handlingar som är be- lagda med straff enligt , vilket gör förverkandebestämmel- serna i 36 kap. 1 och 2 samt 3 §§ tillämpliga på brottsliga gärningar enligt Palermokonventionen. I enlighet med de överväganden som gjordes beträffande förverkandekonventionen (se prop. 1995/96:49 s. 1011) blir slutsatsen här att Palermokonventionens bestämmelser i artikel 12.1 inte leder till något behov av förändrad lagstiftning för svenskt vidkommande. Föreskrifterna i artikel 12.2 om åtgärder för att föremål skall kunna identifieras, spåras, spärras eller tas i beslag uppfylls för svensk del ge- nom bestämmelserna i om beslag och husrannsakan. Bestämmelserna i artiklarna 12.3, 12.4 och 12.5 tar sikte på fall där fö- remålet i fråga inte finns i behåll varför beslag i praktiken inte är möjligt att göra (jfr. vad som ovan sagts om artikel 12.2). För dessa fall aktuali- seras i stället bestämmelser om kvarstad. Artiklarna har motsvarigheter i . Frågan om Sveri- ges tillträde till den konventionen behandlas i prop. 1990/91:127. När det gäller de krav som narkotikabrottskonventionen ställer på de nationella förverkandereglerna anförde departementschefen följande (a. prop. s. 26). Som jag har nämnt ger såväl narkotikastrafflagen som möjligheter att i stället för viss egendom förverka egendomens värde. Därigenom är möjligt att förverkande kan ske trots att egendomen t.ex. efter försäljning inte längre går att komma åt. Genom dessa be- stämmelser tillgodoses narkotikakonventionens krav på förverkande i det fall egendomen omsatts till annan egendom. När det gäller möjligheterna att förverka intäkter från egendom som härrör från brott har under remissbehandlingen satts i fråga om svensk rätt ger möjlighet till förverkande i den utsträckning som konventio- nen kräver. Därvid har påpekats att konventionen föreskriver att för- verkande skall ske av intäkter eller annat utbyte som härrör från egen- dom med vilken vinningen har blandats och att det då också skulle kunna gälla egendom som inte kan hänföras till brottslig verksamhet. För egen del menar jag att hänvisningen i konventionen till att för- verkande i dessa fall skall kunna ske på samma sätt och i samma om- fattning som , måste tolkas så att förverkande skall kunna ske till den del som motsvarar vinningen. Det ger de svenska förverkande- reglerna utrymme för. Några remissinstanser har anfört att det är tveksamt om svensk rätt alls ger möjligheter till att förverka avkastning från brottsligt förvär- vad egendom. Frågan berördes vid tillkomsten av förverkandebestämmelserna i 36 kap. . I det lagstiftningsärendet anförde lagrådet att be- tänkligheter mot att förverka även avkastning av brottsligt åtkommen egendom förlorade i styrka genom att det alltid stod öppet för domsto- len att underlåta förverkande eller låta förverkandet endast bli partiellt. Enligt lagrådet borde frågan kunna överlämnas åt rättstillämpningen utan några uttryckliga regler i lagtexten (prop. 1968:79 s. 76 f.) Förverkandebestämmelserna utesluter således inte att även avkast- ning kan förverkas. Avgörandet torde få bero på omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt min mening finns det i nuvarande läge inte behov av någon lagändring. I det fall det visar sig att nuva- rande regler är otillräckliga, får frågan tas upp för nytt övervägande. Slutsatsen som får dras här är att förverkandebestämmelserna i och för sig medger att förverkande av avkastning sker, låt vara att praxis på om- rådet är mycket knapphändig. Med denna utgångspunkt torde nuvarande lagstiftning vara tillräcklig för att tillgodose de krav Palermokonventio- nen ställer i detta avseende. Föreskrifterna i artikel 12.6 bedöms vara uppfyllda i svensk rätt. Här finns inte några särskilda begränsningar som hindrar att handlingar som rör ekonomiska förhållanden tas i beslag om de har betydelse för utred- ning om brott. Den icke-tvingande bestämmelsen i artikel 12.7 är hämtad från . Som framgår av redogörelsen ovan gäller för svensk del att utbyte av brott endast kan förklaras förverkat för det fall åklagaren kan visa att utbytet härrör från ett eller flera konkreta brott. I propositionen som följde på narkotikabrottskonventionen anförs att någon ändring av den nuvarande ordningen inte bör ske (prop. 1990/91:127 s. 28). Det bör dock nämnas att i betänkandet Effektivare förverkandelagstiftning föreslår en ny förver- kandeform, s.k. utvidgat förverkande. Förslaget innebär att bevisbördan som f.n. råder görs något lättare. Förslaget innebär i korthet att om någon döms för viss närmare angiven vinningsbrottslighet av allvarlig beskaf- fenhet; grov oredlighet mot borgenärer, bokföringsbrott som är grovt, narkotikabrott, grovt skattebrott eller grov varusmuggling, skall värdet av lagöverträdarens egendom kunna förverkas till den del åklagaren förmår göra sannolikt att egendomen härrör från brottslig verksamhet eller an- nars motsvarar utbyte av sådan verksamhet. Majoriteten av remissinstan- serna har ställt sig positiva till utredningens förslag om utvidgat förver- kande. Många remissinstanser har emellertid synpunkter på konstruktio- nen av det föreslagna förverkandeinstrumentet och på enskildheter som rör detta. presenterade under sitt ordförandeskap ett förslag till rambe- slut inom EU angående förverkande av , hjälpmedel och egen- dom som härrör från brott. Förslaget innehöll bl.a. bestämmelser om s.k. utvidgat förverkande (se faktapromemoria 2001/02:FPM119). Vid råds- mötet nåddes en politisk överenskommelse om innehållet i rambeslutet. Frågan om det svenska lagstiftningsbehovet med anledning av rambeslutet bereds inom . Även bestämmelsen om tredje mans rättigheter i artikel 12.8, varige- nom konventionsstaterna ges utrymme för nationella regler om godtros- förvärv, och artikel 12.9 om att åtgärder skall definieras och genomföras enligt nationell lag är hämtade års narkotikabrottskonvention. Skäl att ändra lagstiftningen på grund av denna artikel bedöms inte fö- religga. 6.6Internationellt samarbete om förverkande Regeringens bedömning: Konventionens bestämmelse om interna- tionellt samarbete om förverkande föranleder inte några lagstiftnings- åtgärder. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen eller inte haft något att erinra Skälen för regeringens bedömning: I artikel 13 behandlas internatio- nellt samarbete i fråga om förverkande av av brott, egendom, utrustning eller andra hjälpmedel. Samarbetet förutsätter att det rör sig om ett brott som täcks av konventionen samt att den ansökande staten har jurisdiktion över brottet. I annat fall kan den anmodade staten vägra sam- arbete (punkten 7). Artikeln omfattar samarbete med att såväl säkerställa att ett framtida beslut om förverkande kan verkställas (punkten 2) som att verkställa ett slutligt beslut om förverkande (punkten 1). Beträffande det senare fallet anvisar konventionen två möjligheter. Det ena alternativet är att den anmodade konventionsstaten vidarebefordrar framställningen till sina behöriga myndigheter för att utverka ett förverkandebeslut och, om ett sådant beslut meddelas, verkställa detta. Den andra möjligheten är att ett beslut om förverkande utfärdat av den begärande konventionsstaten vidarebefordras av den anmodade konventionsstaten till dess myndighe- ter för verkställighet. Under vilka förutsättningar som samarbete skall ske framgår av punk- ten 4 i artikel 13. I denna bestämmelse anges att de åtgärder en anmodad stat vidtar skall ske enligt nationell lag och andra internationella över- enskommelser som gäller mellan den begärande och anmodade staten. Därutöver anges i punkten 3 i samma artikel att artikel 18 i konventionen, som behandlar internationell rättslig hjälp i brottmål, skall gälla i tillämp- liga delar. De bestämmelser som kan bli aktuella att tillämpa i artikel 18 torde främst vara vissa förfaranderegler, t.ex. till vilken myndighet en framställning skall ske eller vad en ansökan skall innehålla. I punkten 3 finns en kompletterande bestämmelse om vad en framställning skall in- nehålla utöver vad som anges i artikel 18 punkten 15. I lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen) finns bestämmel- ser om verkställighet av utomnordiska domar och beslut, t.ex. beslut om att egendom skall förverkas. En verkställighet av ett beslut om förver- kande enligt internationella verkställighetslagen förutsätter att det finns ett avtal om ett sådant samarbete mellan och den andra staten. Internationella verkställighetslagen blir tillämplig på en internationell överenskommelse efter regeringens förordnande härom (se 1 §). Reger- ingen kan i förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om interna- tionellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom närmare före- skriva tillämpningen av konventionens bestämmelser i nu aktuell del. I 5 och 6 §§ internationella verkställighetslagen finns bestämmelser om under vilka förutsättningar en utländsk dom eller beslut kan verkställas i . Ett krav är att gärningen som domen eller beslutet avser motsva- rar ett brott enligt svensk lag (jfr. punkten 7). Ett annat krav är att gär- ningen inte får utgöra ett politiskt eller militärt brott. svenska regler får inte ha inträtt. En verkställighet behöver inte heller ske om det skulle vara oförenligt med grundläggande principer för den svenska rättsordningen. Mot bakgrund av att artikel 13 punkten 4 hänvi- sar till vad som gäller enligt en konventionsstats nationella lag och de fördrag som staten är bunden av, kan vid verkställighet av beslut om förverkande tillämpa de villkor som anges i internationella verkstäl- lighetslagen. Konventionens regler innebär således ingen inskränkning i detta avseende. I 816 §§ internationella verkställighetslagen finns bestämmelser om förfarandet när ett utländskt beslut om förverkande skall verkställas i . Såväl sak- som värdeförverkande kan komma i fråga. En ansö- kan om verkställighet överlämnas till riksåklagaren som ansöker om rät- tens prövning. Rätten fattar sedan beslut om egendom skall förverkas (9 §). Detta beslut verkställs sedan av verkställande myndigheter. tillämpar således det förfarande som föreskrivs i artikel 13 punkten 1.a. Riksåklagaren kan i stället för att ansöka om rättens prövning själv pröva framställningen och utfärda ett strafföreläggande (16 §). Konventionen innebär inga förändringar i det sätt på vilket prövar en framställ- ning om verkställighet av förverkande. I förhållande till de nordiska staterna finns regler om verkställighet i lagen (1963:193) om samarbete med , , och Nor- ge angående verkställighet av straff (nordiska verkställighetslagen). En- ligt denna lag kan en dom varigenom egendom förverkats verkställas i . Några andra förutsättningar än att verkställighet skall ske enligt svensk lag föreskrivs inte. Palermokonventionen påverkar inte detta nor- diska samarbete. Enligt artikel 13 punkten 2 åtar sig konventionsstaterna att efter en an- sökan vidta åtgärder för att säkerställa att ett beslut om förverkande i ett senare skede kan verkställas. Möjligheterna för svenska myndigheter att använda sig av tvångsmedel, bl.a. kvarstad och beslag, i detta syfte på begäran av en annan stat regleras i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. I 23 och 24 §§ i nämnd lag finns bestämmelser om beslag och kvarstad för att säkerställa verkställighet i av ut- ländska förverkandebeslut. En förutsättning är att ett beslut om förver- kande i ett senare skede kan verkställas i . Det innebär att de för- utsättningar som gäller i internationella verkställighetslagen blir tillämp- liga. Ett krav som kan nämnas är att den gärning som är aktuell skall motsvaras av ett brott enligt svensk lag, dvs. ett krav på dubbel straffbar- het. Med hänsyn till att det i artikel 13 punkten 4 anges att de åtgärder som skall vidtas i detta avseende skall följa bl.a. nationell rätt, innebär konventionen inte att några förändringar i lag behöver ske. Sammanfattningsvis innebär artikel 13 i konventionen att några änd- ringar i svensk lag inte behöver ske rörande internationellt samarbete om förverkande. Förfogande över av brott eller egendom som Prop. Regeringens bedömning: Konventionens bestämmelser om förfo- gande över av brott eller egendom som förklarats förverkad föranleder inte några lagstiftningsåtgärder. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har delat bedömningen eller inte haft något att er- inra mot den. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 14 finns bestämmelser om förfogande över av brott eller egendom som förklarats för- verkad. Till att börja med följer av punkten 1 att av brott eller egendom som förklarats förverkad av en konventionsstat med stöd av artiklarna 12 och 13 i konventionen skall den staten ta hand om i enlighet med sin nationella lag och administrativa förfaranden. I punkten 2 skapas emellertid en möjlighet för den stat som har verkställt ett beslut om för- verkande efter en framställning från en annan stat enligt artikel 13 att dela med sig av den förverkande egendomen. En sådan delning förutsät- ter dels att den andra staten begär detta, dels att delning av egendom är tillåten enligt den verkställande statens lagstiftning. Enligt punkten 3 finns en möjlighet för staterna att komma överens om att den förverkande egendomen kan fördelas på ett annat sätt. Dessa två sistnämnda bestäm- melser är fakultativa och innebär inget åtagande för konventionsstaterna att dela med sig av egendomen. De svenska bestämmelserna på området återfinns huvudsakligen i la- gen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Av dessa bestämmelser följer att egendom som förklarats förverkad normalt skall säljas, antingen av den myndighet eller det bolag som re- geringen bestämmer, eller genom den förvarande myndighetens försorg. Det som inbringas efter försäljning tillfaller staten. När det gäller delning av förverkad egendom med andra stater finns en bestämmelse i 36 § internationella verkställighetslagen som reglerar den- na fråga. Huvudregeln är att egendom eller dess värde som förverkas med stöd av internationella verkställighetslagen tillfaller staten. Reger- ingen kan dock efter begäran från den andra staten förordna om att egen- domen eller dess värde helt eller delvis skall överlämnas till den stat som har begärt verkställighet av ett förverkandebeslut. I 5 kap. 11 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns det möjlighe- ter att dela egendom som har förverkats genom ett svenskt avgörande till den stat som lämnat rättslig hjälp som avses i den lagen eller på annat sätt lämnat information eller bistånd som har haft betydelse för utred- ningen. Denna bestämmelse innebär således att syftet med punkten 3 i artikel 14 delvis är uppfyllt även om punkten 3 inte ålägger staterna att införa sådana möjligheter. Sammanfattningsvis innebär artikel 14 inte något behov att göra änd- ringar i lag. Regeringens bedömning: Svensk domsrätt föreligger i samtliga fall där konventionen kräver det, och i så gott som samtliga fall där en konventionsstat därutöver får fastställa domsrätt. inte någon lagändring för att tillgodose konventionens krav i denna Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har delat bedömningen eller inte haft något att er- inra mot den. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 15.1.a i konventionen motsvaras av 2 kap. 1 § enligt vilken det skall dömas efter svensk lag och vid svensk domstol för brott som har begåtts inom Sveri- Detsamma gäller om det är ovisst var brottet har för- övats, men det finns skäl att anta att det har begåtts här. Artikel 15.1.b motsvaras av 2 kap. 3 § . stämmelse föreligger svensk domsrätt bl.a. om brottet har begåtts ombord på ett svenskt fartyg eller luftfartyg. Den svenska domsrätten sträcker sig