prop · GR035 · 2003-09-29 00:00:00 — Så gott som samtliga av de närvarande gjorde bedömningen att det finns ett behov av en översyn av reglerna men att frågan om vilka ändringar som skall genomföras borde bli föremål för ytterligare beredning. Inom utarbetades därefter departementsprome- regler om värdesäkring av skadeståndslivräntor (Ds 2003:9). Under arbetet med promemorian har överläggningar hållits med en av tillkallad samrådsgrupp med företrädare för , , advokat- samfund, , och . Vid utarbetandet av departementspromemorian har inriktningen i första hand varit att analysera och vid behov föreslå lämpliga ändringar avseende det reformbehov som och lyft fram. Det är alltså inte fråga om någon generell översyn av reglerna om värdesäkring av skadeståndslivräntor. En sammanfattning av förslagen i promemorian finns i bilaga 1. Lagförslagen i promemorian finns i bilaga 2. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss- instanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (dnr Ju2003/2300/L2). Propositionen bygger på en överenskommelse mellan den social- demokratiska regeringen och . Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Lagrådet har föreslagit vissa författningstekniska justeringar. Ett par redaktionella ändringar har också gjorts. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 7. Skadestånd och dess bestämmande Den allmänna regleringen om skyldighet att betala skadestånd finns i skadeståndslagen (1972:207). Bestämmelserna gäller i den mån det inte finns avvikande bestämmelser i andra författningar eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Enligt den grundläggande regeln om skadestånd, culparegeln, skall den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar personskada eller sakskada ersätta skadan (2 kap. 1 §). En grundläggande skadeståndsrättslig princip är att den skadelidande skall ha full ersättning för skadan. Ersättningen skall bestämmas så exakt som möjligt (se prop. 1975:12 s. 98 f.). Den som har tillfogats en personskada har rätt att få ersättning för sjukvårdskostnader och andra kostnader, inkomstförlust, fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk) eller av bestående art (lyte eller annat stadig- varande men) samt särskilda olägenheter till följd av skadan (5 kap. 1 §). Utöver regleringen i skadeståndslagen finns särskilda bestämmelser om skadestånd i ett flertal andra författningar, bl.a. , patient- skadelagen (1996:799), produktansvarslagen (1992:18), järnvägstrafik- lagen (1985:192) och lagen (1922:382) ang. ansvarighet för skada i följd av luftfart. De frågor som inte är reglerade i sådana författningar får bedömas enligt bestämmelserna i skadeståndslagen. Dit hör ofta frågor om skadeståndets bestämmande, alltså bl.a. vad skadeståndet skall om- fatta och om det skall fastställas i form av engångsbelopp eller livränta. Med engångsbelopp avses att ersättningen bestäms att utgå som ett enda kapitalbelopp. Med livränta avses att ersättningen bestäms att utgå som periodiska belopp under . 4.2När skall skadestånd fastställas i form av livränta? Ersättningen för inkomstförlust bör i normala fall delas upp i två poster, en som avser förfluten tid i förhållande till skadeståndsprövningen och en som avser framtiden. Skadestånd för inkomstförlust avser, förutom bort- fall av lön, förlust av tillägg av olika slag som ingår i arbetsgivarens ersättning för arbetsprestationer. Med inkomstförlust likställs intrång i näringsverksamhet och med inkomst likställs värdet av hushållsarbete i Beräkningen av vad den skadelidande skulle ha tjänat bereder sällan större problem för förfluten tid. De faktiska förhållandena vid tiden för skadan ger vanligen en utgångspunkt. inkomstförlust måste däremot grundas på mer eller mindre säkra an- taganden om den skadelidandes möjligheter att utnyttja sin kvarvarande Skadeståndslagens dispositiva karaktär gör att parterna själva har möjlighet att komma överens om i vilken form ersättning skall Om parterna inte kan komma överens kan frågan ytterst avgöras av Enligt vad som uttalats i förarbetena bör man i stor utsträckning ta hänsyn till den skadelidandes önskemål vid val av ersättningsform 1975:12 s. 114 f. och 167 f.). När det gäller framtida inkomst- förlust innehåller skadeståndslagen en uttrycklig reglering av frågan. Enligt 5 kap. 4 § fastställs således skadestånd för framtida inkomstförlust Prop. 2003/04:5 i form av livränta eller engångsbelopp eller som livränta jämte engångs- Är ersättningen av väsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning skall den utgå som livränta om inte särskilda skäl talar mot detta. För vilka fall ersättningen skall anses vara av sådan betydelse för den skadelidande får avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter. Avgörande torde vara vilka övriga förmåner som den skadelidande har rätt till med anledning av skadan i förening med den egna framtida försörjningsförmågan. Vad som avses med särskilda skäl kommenteras inte närmare i förarbetena. Att välja engångsbelopp framför en i och för sig behövlig livränta kan dock tänkas accepteras exempelvis om den skadelidande därigenom kan genomgå en utbildning eller förvärva en rörelse etc. och därigenom stärka sin försörjningsförmåga. Rätt till ersättning för kostnader föreligger både för kostnader som redan har uppstått och sådana som kommer att inträffa . Såvitt avser den skadelidandes dagliga livsföring kan ersättning utgå för t.ex. kostnader för sjukvård, kostnader för egna och anhörigas resor i samband med sjukvården och särskilda anordningar i hemmet. Andra ersättnings- gilla kostnader är sådana som hänför sig till den skadelidandes förmåga att utföra förvärvsarbete, t.ex. kostnader för fördyrade resor till och från arbetet samt utgifter för särskilda anordningar på arbetsplatsen. Skade- stånd utges för merkostnader och utgifterna måste ha varit nödvändiga för att berättiga till skadestånd. Någon särskild bestämmelse finns inte i skadeståndslagen om ersättningsformen för kostnader. Normalt bör de ersättas med ett engångsbelopp. När det gäller mera omfattande framtida kostnader vid större skador kan det dock ofta vara lämpligt att ersätt- ningen utgår som livränta, eventuellt vid sidan av förekommande livränta för inkomstförlust. Ersättning för ideell skada torde alltid utgå i form av engångsbelopp om inte parterna skulle komma överens om något annat. En fastställd livränta kan helt eller delvis bytas ut mot ett engångs- belopp (5 kap. 4 § andra stycket). Vid bedömningen av om det föreligger skäl för det skall de allmänna principer som gäller för den ursprungliga prövningen vara vägledande (prop. 1975:12 s. 115). En fastställd ersättning kan omprövas om de förhållanden som har legat till grund för bestämmandet av ersättningen har ändrats väsentligt (5 kap. 5 §). Har ersättningen fastställts i form av livränta kan en omprövning leda till att den justeras både uppåt och nedåt. Men om ersättningen har bestämts som ett engångsbelopp kan det aldrig sänkas. Bestämmelsen tar inte sikte på ändringar som har sin grund i för- ändringar i penningvärdet. Sådana bestämmelser finns i stället i särskilda författningar som kommenteras i avsnitt 5 nedan. I skadeståndslagen (5 kap. 5 §) finns en hänvisning till de särskilda bestämmelser som gäller ändring i skadeståndslivränta med anledning av förändringar i penningvärdet. 4.3 Försäkring och skadestånd Den ersättning som skall betalas vid skador belastar ofta en försäkring eftersom det är vanligt att den som har lidit en skada har tecknat en försäkring som täcker skadorna. Men i allt större utsträckning försäkrar Prop. 2003/04:5 sig såväl företag som privatpersoner mot risken att drabbas av skade- ståndsskyldighet genom att teckna en ansvarsförsäkring. Ett sådant skydd mot skadeståndsskyldighet har privatpersoner normalt tillgång till genom hemförsäkringen. Man räknar med att av alla hushåll och i princip alla företag har försäkringar där ett ansvarsmoment ingår (se , Skadeståndslagen en kommentar, 2002, s. 22). Om ett försäkringsbolag har betalat ersättning för en skada kan bolaget i vissa fall vända sig mot den ansvarige för skadan och begära att denne ersätter bolaget (regress). Ansvarsförsäkringen har särskild betydelse i sådana sammanhang. Om den ansvarige för skadan har en ansvars- försäkring har försäkringsbolaget att betala skadeståndet. Ansvarsförsäk- ringar täcker emellertid inte alla situationer. Den ansvarsförsäkring som regelmässigt ingår i hemförsäkringen täcker normalt inte skada som har samband med yrkes- eller förvärvsverksamhet, skada som uppkommit i följd av trafik med motorfordon eller skada som har uppstått i samband med att den försäkrade utfört en uppsåtlig handling. I företagsförsäk- ringens ansvarsdel förekommer vidare undantag för t.ex. förutsebar skada. 4.4Förmåner för den skadelidande I föregående avsnitt har sagts att personskador ofta belastar en försäk- ring. I vissa fall kan även andra typer av ersättningar utgå i stället för skadestånd eller försäkringsersättning på grund av privat finansierade försäkringar. Framför allt handlar det om ersättning från socialförsäk- ringen och anställningsförmåner. Det för för långt att i detta sammanhang redogöra för de olika typer av förmåner som kan aktualiseras. Här kan endast nämnas att vissa socialförsäkringsförmåner och vissa anställnings- förmåner räknas av när skadestånd för inkomstförlust eller förlust av un- derhåll bestäms (5 kap. 3 § skadeståndslagen). 4.5 Obligatoriska försäkringar m.m. Enligt trafikskadelagen (1975:1410) skall varje motorfordon vara trafik- Bestämmelserna i trafikskadelagen ersatte de tidigare gällande bestämmelserna lag om trafikförsäkring å motorfordon. Gentemot var och en som har drabbats av en personskada till följd av trafik med motordrivet fordon (förare, passagerare, fotgängare etc.) har trafikförsäkringen ett strikt ansvar. Från försäkringen utgår ersättning även när det är ett oförsäkrat, okänt eller utländskt fordon som har Ett annat exempel på en obligatorisk försäkring är patientförsäkringen. En patient som skadas i samband med behandling eller liknande åtgärd inom hälso- och sjukvården kan således få patientskadeersättning enligt patientskadelagen (1996:799). Lagen är i stora delar uppbyggd på samma sätt som trafikskadelagen och innebär att alla vårdgivare, såväl offentliga som privata, är skyldiga att ha en patientförsäkring som täcker patient- Rätten till ersättning är inte beroende av att något fel Prop. 2003/04:5 har förekommit från vårdgivarens sida. Om en vårdgivare saknar patientförsäkring svarar patientförsäkringsbolagen (på motsvarande sätt som i trafikförsäkringen) solidariskt för skada som uppkommer hos denna vårdgivare. Här kan också nämnas att personskador som har orsakats av läkemedel kan ersättas via läkemedelsförsäkringen som till skillnad från trafik- försäkringen och patientförsäkringen inte är författningsreglerad. Försäk- ringen grundar sig på ett frivilligt kollektivt åtagande av läkemedels- tillverkare och läkemedelsimportörer och innebär att den skadelidande har rätt till ersättning oberoende av om någon kan anses vara vållande till skadan. Försäkringen har tecknats av flertalet i landet verksamma läkemedelsproducenter och importörer. Ersättningen enligt de ovan nämnda försäkringarna bestäms, med vissa avvikelser, enligt skadeståndslagen. För samtliga fall hänvisas till de särskilda bestämmelser som gäller ändring i skadeståndslivräntor med anledning av förändringar av penningvärdet. Av brottsskadelagen (1978:413) framgår att även brottsskadeersättning skall bestämmas enligt skadeståndslagen. Enligt en särskild bestämmelse skall livränta utgå endast när ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning. Brottsskadeersättning som utgår som livränta värdesäkras enligt lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor. 5Nuvarande bestämmelser om värdesäkring av skadeståndslivräntor Ett författningsreglerat skydd mot inkomstbortfall på grund av penning- värdets utveckling tillkom först på den allmänna försäkringens område genom att den försäkringens pensionssystem knöts till basbeloppet. förmåner som för var tid skulle utgå angavs till ett visst procenttal av för På yrkesskadeområdet värdesäkrades ursprungligen inte livräntorna. stället förekom en ordning som innebar att de höjdes med jämna mellanrum, varvid man tog hänsyn till bl.a. penningvärdets förändring. genomfördes emellertid en fullständig värdesäkring som innebar att fastställda livräntor räknades upp till en viss nivå per 1968 och därefter knöts till förändringarna i basbeloppet. infördes på familjerättens område regler om värdesäkring av underhållsbidrag genom lagen (1966:680) om ändring av vissa Även här knöts värdesäkringen till förändringarna i Skadeståndslivräntor fastställdes ursprungligen utan att hänsyn togs till kommande förändringar av penningvärdet och någon författnings- reglering av hur de skadelidande skulle kompenseras för penningvärdets förändring fanns inte. Det innebar att livräntebeloppen urholkades med särskilt under de år då inflationen var hög. livräntor omprövades livräntan från tid till annan eller räknades upp, Prop. 2003/04:5 vilket innebar att hänsyn indirekt togs till bl.a. penningvärdesföränd- Men det gällde inte för andra livräntor. När värdesäkrings- reglering började införas på andra områden framfördes kritik mot förhållandena, framför allt när det gällde trafiklivräntorna. Det ansågs att den obligatoriska trafikförsäkringen stod socialförsäkringen nära och på det området hade värdesäkringsfrågorna fått sin lösning. På trafikskade- området infördes därför regler om värdesäkring av trafiklivräntor som utgår med stöd av lag om trafikförsäkring. Nästa steg togs 1971 då vissa statliga skadeståndslivräntor värdesäkrades. värdesäkrades resterande skadeståndslivräntor. Regler om värdesäkring av skadeståndslivräntor på grund av föränd- ringar i penningvärdet finns i fem olika författningar. Fyra av dessa är tillämpliga för händelser som inträffat före utgången av med skiftande regler beroende av om det gäller trafiklivräntor eller ansvars- livräntor och beroende av om livräntorna skall utgå ur statsmedel eller inte. För händelser som inträffat efter utgången av finns alla bestämmelser samlade i lagen (1973:213) om ändring av skadestånds- livräntor. För att säkerställa att livräntorna behandlades någorlunda lika användes, när värdesäkringsreglerna skapades på trafikskadeområdet, en metod som innebär att livräntor som var fastställda före det att lag- stiftningen trätt i kraft skulle engångsuppräknas till det penningvärde som gällde när lagstiftningen infördes. I lagstiftningen används uttrycket allmänt tillägg för denna uppräkning. Tillägget uttrycktes som ett visst procenttal av livräntebeloppet och till grund för beräkningen användes det år då livräntan fastställdes. Procenttalet skulle motsvara penning- värdesförsämringen från fastställandeåret till uppräkningsdagen. Vid uppräkningen behandlades inte livräntorna individuellt utan i syfte att förenkla förfarandet delades livräntorna in i olika åldersgrupper med en någorlunda likartad utveckling och alla livräntor inom åldersgruppen höjdes på samma sätt. Samma förfarande har tillämpats när ytterligare kategorier av livräntor har värdesäkrats senare år. Bestämmelser om allmänt tillägg finns nu i alla de författningar som tar sikte på skador som inträffat före utgången av . När det gällde den framtida värdesäkringen, dvs. från det att aktuell författning trätt i kraft och framåt, föreskrevs att livräntorna skulle räknas upp med ett indextillägg. Det tillägget innebar att livräntorna räknades upp i förhållande till förändringarna i basbeloppet. Att just basbeloppet användes och inte t.ex. konsumentprisindex, vilket hade föreslagit i betänkandet Värdesäkring av trafiklivräntor (SOU 1966:53), berodde på att konstruktionen därmed skulle bli enhetlig i förhållande till andra likartade förmåner på olika områden. Men någon total följsamhet ansågs inte möjlig utan en spärregel infördes som innebar att förändringen av basbeloppet skulle vara för att uppräkning skulle få ske. För att tillgodose livräntetagare som uppbär ersättning från livräntor som till beloppet varit maximerade infördes ett särskilt tillägg. Ett sådant tillägg betalas i vissa fall om livränta, på grund av någon bestämmelse i lag eller försäkringsavtal, utgår med lägre belopp än vad livräntetagaren haft rätt till om skadestånd hade betalats i stället för livränta. Tillägget utgår i sådana fall med ett belopp som täcker mellanskillnaden, men får inte understiga och inte överstiga . En förutsättning för att särskilt tillägg skall utgå är att försäkringsfallet inträffat före utgången av och arbetsförmågan var nedsatt genom skadan med minst hälften. Även rätten till ett extra tillägg infördes för den som skadats . Extra tillägg betalas till den som inte fyllt vid skadan och arbets- förmågan genom skadan blev nedsatt med minst hälften. Tillägget utgår endast om livräntan fastställdes före utgången av . Värdesäkringen enligt de författningar som reglerar skador som inträf- fat före utgången av utgår som en särskild förmån vid sidan av själva skadeståndet. Det är därigenom inte möjligt att av skadevållaren återkräva vad som har betalats ut i värdesäkringstillägg genom en talan om regress. När det däremot gäller skador som inträffat efter utgången av är värdesäkringsförmånen en del av själva skadeståndet, vilket innebär att det i dessa fall är möjligt att utöva regress. hade separata regleringar införts på de områden som ansågs som mest angelägna. För att täppa till de luckor som fanns skapades en enhetlig värdesäkringsreglering som omfattade alla framtida skadefall. Det ansågs då inte möjligt att skapa en ordning som även skulle omfatta tidigare fastställda livräntor. De nya reglerna fick en i viss mån annorlunda konstruktion. Man införde ett system med vad man kallade för balanserade procenttal vid beräkningen av indextillägget. Indextillägget var fortfarande kopplat till förändringarna i vad som benämns prisbasbeloppet. Men systemet innebär att index- tillägget begränsas till högst fem procents höjning vid varje uppräkning. Har prisbasbeloppet ökat med sedan föregående indextillägg utlöstes, balanseras det överstigande procenttalet till kommande år. De balanserade procenttalen skall utnyttjas då prisbasbeloppet ökat med . Indextillägg utlöses i första hand när prisbasbeloppet ökat med . Om ökningen är lägre och det finns balanserade procenttal skall dessa i andra hand utnyttjas och läggas samman med den pro- centuella förändringen av prisbasbeloppet. Om prisbasbeloppets ökning och balanserade procenttal tillsammans uppgår till utlöses indextillägg. Indextillägget avrundas nedåt till närmast lägre hela procenttal medan den procentuella förändringen av prisbasbeloppet och de balanserade procenttalen beräknas med två decimaler. Anledningen till att man skapade det förhållandevis komplicerade system som beskrivits var att försäkringsbolagen enligt de försäkrings- rörelseregler som gällde vid reglernas tillkomst inte hade möjlighet att placera sina medel i värdebeständiga objekt. Avkastningen på de avsätt- ningar försäkringsbolagen gjorde kunde således bli lägre än den faktiska penningvärdesförändringen, vilket skulle medföra att avkastningen inte skulle räcka till värdesäkringen. Därför infördes den årliga begräns- ningen om men med möjlighet att till kommande år föra Prop. 2003/04:5 över procenttal som inte kunnat utnyttjas. I det följande kommer närmare att beskrivas vilka regler som gäller för olika typer av skadeståndslivräntor. 5.2.1Värdesäkring av skadeståndslivräntor för skador före utgången av Värdesäkringen av trafiklivräntor för skador som har inträffat före utgången av 1973 regleras i lagen (1967:663) om tillägg till vissa trafiklivräntor (TLL) och förordningen (1967:666) om tillägg till vissa trafiklivräntor, som utgår av statsmedel, m.m. (TLF). TLL gäller för livräntor som utges enligt den numera upphävda lagen (1929:77) om trafikförsäkring å motorfordon eller på grund av annan äldre bilansvarighetsförsäkring. TLL reglerar dock inte värdesäkring av livräntor som skall utges för av staten försäkrade fordon eller statliga fordon som är befriade från försäkringsplikt. För dessa fall gäller i stället TLF. De materiella reglerna för värdesäkring i de båda författningarna är i princip desamma. Värdesäkringen för prisförändringar sker dels genom en engångsuppräkning med ett allmänt tillägg och dels genom ett indextillägg. Indextillägget är knutet till förändringarna i prisbasbeloppet men avrundas nedåt till det närmast lägre . Varje förändring i prisbasbeloppet utlöser inte indextillägg utan för detta krävs en ökning av prisbasbeloppet med från det att indextillägg senast utgick. Livräntorna räknas alltså inte upp utan först när förändringen nått femprocentsnivån och det är bara vid sjunkande penningvärde som tillägget utlöses. Underlaget för uppräkningen av indextillägget är livräntans grund- belopp ökat med tillägg enligt författningarna. De tillägg som kan utgå är allmänt tillägg, särkilt tillägg, extra tillägg och tidigare indextillägg. Enligt en särskild bestämmelse i TLL har regeringen en möjlighet att vid särskilda skäl och längst i taget bestämma att nytt indextillägg inte skall utgå eller att det skall utgå med ett lägre belopp. Den möjligheten har aldrig utnyttjats. Samtliga tillägg kommer livräntetagarna till del som en särskild förmån och innefattas alltså inte i det skadestånd som antingen försäk- ringen skall täcka eller staten är ansvarig för. Tilläggen skall betalas oavsett om försäkringsgivarens eller statens ansvar i övrigt är begränsat. Kostnaderna för försäkringen fördelas mellan försäkrings- bolagen i förhållande till premieinkomst för direkt tecknade trafikförsäk- ringar under föregående år. Fördelningen sköts när det gäller livräntor enligt TLL av . Värdesäkring av andra statliga skadeståndslivräntor Värdesäkringen av andra statliga skadeståndslivräntor än trafiklivräntor för skador som har inträffat före utgången av 1973 regleras i kungörelsen (1971:14) om tillägg till vissa statliga skadelivräntor, m.m. som avses är sådana som utges av statsmedel eller på grund av ansvarsförsäkring som staten har tagit. Kungörelsen skall dock inte tillämpas på skadeståndslivräntor som regleras genom TLF eller genom förordningen (1967:920) om värdesäkring av yrkesskadelivräntor och inte heller på sådana livräntor som är fastställda att fortlöpande anpassas efter aktuell löne- eller pensionsnivå. Regleringen innebär att ungefär samma principer för värdesäkringen tillämpas som för de äldre trafiklivräntorna i TLL och TLF. räknas livräntorna upp genom ett allmänt tillägg medan den fortlöpande uppräkningen sker genom indextillägg. För livräntor som har fastställts före utgången av är indextillägget första gången . Därefter utgår ytterligare indextillägg med det procenttal som prisbas- beloppet har höjts med men först sedan prisbasbeloppet har ökat med Även i detta fall avrundas indextillägget nedåt till närmast Det finns även en rätt till s.k. extra tillägg men förmånen benämns här Underlaget för uppräkningen av indextillägget är livräntans grund- belopp ökat med allmänt tillägg, särskild ersättning och tidigare index- Tilläggen och den särskilda ersättningen är även i denna för- fattning en särskild förmån som inte innefattas i skadeståndet. Värdesäkringen av ansvarslivräntor för skador som har inträffat före utgången av 1973 regleras i lagen (1973:214) om tillägg till vissa De livräntor som avses är sådana som utges på grund av ansvarsförsäkring hos ett svenskt försäkringsbolag eller ett utländskt försäkringsbolag med koncession i . Lagen skall inte tillämpas på livräntor som regleras genom TLL, TLF eller kungörelse. Den grundläggande konstruktionen av värdesäkring för penningvärdes-