prop · GQ03121 · 2003-05-28 00:00:00 — Ändringarna i andra stycket är en följd av den nya terminologin i 9 §. Vad som avses med begreppet nettoförsäljningsvärde anges i den para- grafen. 4 kap. 14 a § Derivatinstrument och andra finansiella instrument får tas upp till sitt verkliga värde, om inte annat följer av 14 b §. Det verkliga värdet skall bestämmas på grundval av instrumentets marknadsvärde. Om något marknadsvärde inte kan bestämmas för ett instrument men däremot för dess beståndsdelar eller för ett likartat instrument, skall det verkliga värdet bestämmas på grundval av be- ståndsdelarnas eller det likartade instrumentets marknadsvärde. Om inte heller en sådan värdering är möjlig, skall det verkliga värdet bestämmas med hjälp av sådana allmänt accepterade värderingsmodeller och värderingsmetoder som ger en rimlig uppskattning av marknadsvärdet. Värdering enligt första stycket får ske enbart om samtliga företagets finansiella instrument, utom sådana som enligt 14 b § inte får tas upp till verkligt värde, värderas på samma sätt. (Jfr 4 kap. 10 a § i förslaget i promemoria.) Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser som medger att finan- siella instrument värderas till verkligt värde, med de begränsningar som anges i 14 b §. Bestämmelserna, som motsvarar artiklarna 42a.1 och 42b.1 i det fjärde bolagsrättsliga direktivet, är inte tvingande och ett före- tag kan därför välja att även fortsättningsvis värdera finansiella instru- ment enligt sedvanliga värderingsbestämmelser. Den närmare innebörden av begreppet finansiellt instrument får ut- vecklas inom ramen för god redovisningssed. Vägledning kan t.v. hämtas från rekommendation RR 27 Finansiella instrument upplysningar och klassificering. Rekommendationen bygger på hur begreppet definieras av IASB. som IASB defi- nierar ett finansiellt instrument som varje form av avtal som ger upphov till en finansiell tillgång i ett företag och en finansiell skuld eller eget- kapitalinstrument i ett annat företag. Också begreppen finansiell tillgång, finansiell skuld och egetkapitalinstrument har definierats av Redovis- ningsrådet (se RR 27) och även dessa definitioner bygger på IASB:s standarder. Ytterligare vägledning om vad som avses med finansiella instrument i särskilda fall och hur dessa skall redovisas finns i en vägledning som har tagits fram av en särskilt inrättad kommitté under IASB, IGC (). Begreppet finansiellt instrument kan därmed i detta sammanhang ha en annan innebörd än det har getts i andra lagar (t.ex. lagen [1991:980] om handel med finansiella instrument). Liksom den motsvarande direktivtexten omnämner lagtexten särskilt s.k. derivatinstrument. Med derivatinstrument avses ett finansiellt instru- ment vars värde är beroende av förändringen i en särskilt angiven ränta, en råvara, ett värdepapper e.d. I 14 c § finns bestämmelser om när vissa instrument av derivatliknande natur skall anses som derivatinstrument i förevarande paragrafs mening. Enligt första stycket får finansiella instrument värderas till verkligt värde. Hur det verkliga värdet skall fastställas anges i andra stycket. I första hand skall det verkliga värdet motsvara instrumentets marknadsvärde, t.ex. den noterade kursen på en aktie. Om marknadsvärdet på ett finan- siellt instrument inte kan bestämmas, skall värdet i stället härledas från marknadsvärdet på instrumentets beståndsdelar, om dessa har kända marknadsvärden. Så kan vara fallet om ett visst finansiellt instrument består av både en obligation och en rättighet att vid ett visst tillfälle förvärva ett annat finansiellt instrument till ett förutbestämt pris. Alter- nativt skall det verkliga värdet bestämmas på grundval av marknads- värdet av likartade instrument. I sista hand skall det verkliga värdet bestämmas med hjälp av sådana allmänt accepterade värderingsmodeller och värderingsmetoder som ger en rimlig uppskattning av marknadsvärdet. Som exempel kan nämnas vedertagna modeller för att värdera onoterade aktieoptioner. Av 14 b § andra stycket framgår att förevarande paragraf får tillämpas endast om värderingen leder till att tillgången eller skulden kan värderas på ett tillförlitligt sätt. I annat fall skall värdet bestämmas enligt sed- vanliga regler om värdering av anläggnings- och omsättningstillgångar. Såsom framgår av 7 kap. 11 § gäller bestämmelserna även vid upp- rättandet av koncernredovisningen. Enligt 7 kap. 12 § får företaget inte tillämpa skilda redovisningsprinciper i årsredovisningen och koncern- redovisningen annat än om det föreligger särskilda skäl (jfr avsnitt 4.2.3). Av tredje stycket framgår att den värderingsprincip som används måste tillämpas konsekvent. Det är alltså inte tillåtet att tillämpa de nya värde- ringsbestämmelserna på vissa finansiella instrument och andra värde- ringsbestämmelser på andra finansiella instrument. Detta gäller såväl värderingen av tillgångar som värderingen av skulder, fastän givetvis med undantag för sådana instrument som enligt 14 b § inte får värderas till verkligt värde. Av 2 kap. 4 § följer att samma värderingsprinciper konsekvent skall tillämpas från ett räkenskapsår till ett annat. Ett företag som övergår till att tillämpa de nya värderingsbestämmelserna får alltså normalt inte återgå till att tillämpa de tidigare använda värderingsbestämmelserna i en senare redovisning. 4 kap. 14 b § Följande finansiella instrument får inte värderas enligt 14 a §: 1.finansiella instrument som hålls till förfall och som inte utgör derivatinstrument, 2.lånefordringar och andra fordringar som härrör från företaget och som inte innehas för handelsändamål, 3.andelar i dotterföretag, intresseföretag eller samriskföretag, 4.egetkapitalinstrument som företaget självt har gett ut, 5.avtal om villkorad ersättning i samband med förvärv och sam- gåenden, 6.skulder, med undantag för skulder som ingår som en del i en handelsportfölj eller som utgör derivatinstrument, samt 7. andra finansiella instrument, som är av sådan särskild karaktär att de enligt vad som är allmänt accepterat bör redovisas på annat sätt. Värdering enligt 14 a § får inte heller ske, om en sådan värdering inte skulle ge ett tillförlitligt värde på det finansiella instrumentet. (Jfr 4 kap. 10 b § i förslaget i promemoria.) Paragrafen, som är ny, anger i vilka fall värdering enligt 14 a § inte får Av första stycket 1 framgår att värderingsbestämmelserna i 14 a § inte får tillämpas på finansiella instrument som hålls till förfall, dvs. som det förväntas att företaget kommer att inneha fram till dess att de förfaller till betalning och regleras. En obligation som är avsedd att innehas till dess att den löses in är ett exempel på ett sådant finansiellt instrument som inte skall värderas enligt 14 a §. Förbudet mot värdering till verkligt värde av finansiella instrument som hålls till förfall gäller dock, såsom framgår av lagtexten, inte instrument som har karaktär av derivat- instrument. Bestämmelsen motsvarar artikel 42a.4 a i det fjärde bolags- rättsliga direktivet. Från värderingsprinciperna i 14 a § undantas också, enligt första stycket 2, lånefordringar och andra fordringar som härrör från företaget och som inte innehas för handelsändamål. Till denna kategori av finansiella instrument hör bl.a. lån som företaget självt har beviljat, förutsatt att instrumentet inte innehas för handelsändamål. Innehav för handelsändamål föreligger bl.a. om syftet med innehavet är att företaget skall tjäna pengar på kortsiktiga värdeförändringar. Bestämmelsen motsvarar artikel 42a.4 b i direktivet. Första stycket 3 anger vissa slag av finansiella instrument som med hänsyn till sin särskilda karaktär inte får värderas enligt 14 a §. Det gäller aktier och andra andelar i dotterföretag och intresseföretag (jfr defini- tionerna i 1 kap. 4 och 5 §§). Det gäller även andelar i samriskföretag (joint ). Bestämmelsen motsvarar artikel 42a.4 c i direktivet. Av första stycket 4 framgår att egetkapitalinstrument som har getts ut av företaget inte får värderas enligt 14 a § (jfr artikel 42a.4 c). Begreppet, som har berörts i avsnitt 4.1.4, innefattar alla avtal som styrker en rätt i ett företags nettotillgångar (jfr rekommendation RR 27 Finansiella instrument upplysningar och klassificering). Begreppet är därför vidare än det i promemorian använda begreppet aktier och andelar som företaget självt har gett ut och omfattar bl.a. tecknings- optioner i det egna företaget. Såsom framgår av 14 § får egna aktier aldrig tas upp som en tillgång. I första stycket 5 utesluts avtal om villkorad ersättning i samband med förvärv och samgåenden från värdering till verkligt värde (jfr artikel 42a.4c). Som exempel på sådana avtal kan nämnas avtal i samband med företagsförvärv om att förvärvaren under vissa förutsättningar skall utge ytterligare ersättning för den förvärvade egendomen. Av första stycket 6 framgår att värderingsbestämmelserna i 14 a § får tillämpas endast på skulder som ingår i en handelsportfölj eller som är derivatinstrument (jfr artikel 42a.3). Bestämmelsen i punkten 7 syftar till att förhindra värdering till verkligt värde av finansiella instrument som har sådan särskild karaktär att det är allmänt accepterat att de bör värderas på annat sätt (jfr artikel 42a.4c). Bedömningen av vad som är allmänt accepterat får göras på grundval av vad som utgör god redovisningssed. Ett exempel på ett finansiellt instrument som faller in under denna punkt torde vara ett s.k. väder- derivat, dvs. ett avtal som utlöser betalningsåtaganden och ersättnings- anspråk vilka anknyter till fysiska variabler, t.ex. klimatförändringar (jfr IAS 39 punkterna 1 h och 2). Av andra stycket framgår att 14 a § får tillämpas endast om värde- ringen ger ett tillförlitligt värde på den aktuella posten. Om den inte gör det, skall det finansiella instrumentet i stället värderas enligt sedvanliga regler om värdering. Bestämmelsen motsvarar artikel 42b.2. 4 kap. 14 c § Vid tillämpningen av 14 a och 14 b §§ skall avtal som avser rå- och stapelvaror och ger endera parten rätt att reglera avtalet med kontanter eller med något annat finansiellt instrument anses som derivat- instrument. Detta gäller dock inte om avtalet 1.ingicks för att täcka företagets förväntade behov av inköp, för- säljning eller egen förbrukning av rå- och stapelvaror, 2.även efter avtalets ingående har tillgodosett detta behov, 3.utformades för detta ändamål när det ingicks, och 4.förväntas regleras genom leverans av varan. (Jfr 4 kap. 10 c § i förslaget i promemoria.) Paragrafen, som motsvarar artikel 42a.2 i det fjärde bolagsrättsliga direktivet, är ny. Den reglerar i vilken utsträckning vissa avtal avseende rå- och stapelvaror (i direktivet benämnda varubaserade kontrakt) skall anses som derivatinstrument. Benämningen avtal som avser rå- och stapelvaror motsvarar det språkbruk som är etablerat i för de avtal som avses i bestämmelsen. Huvudregeln är att sådana avtal är att bedöma som derivatinstrument. Därav följer också att de normalt får värderas enligt 14 a § (jfr även 14 b §). Från huvudregeln undantas avtal avseende rå- och stapelvaror som har ingåtts för att säkra ett företags behov av en viss råvara, t.ex. för användning i företagets produktion. De närmare kriterierna framgår av punkterna 14. 4 kap. 14 d § Om värdering sker enligt 14 a §, skall värdeförändringen sedan före- gående balansdag redovisas i resultaträkningen. I följande fall gäller att värdeförändringen skall redovisas i en fond för verkligt värde i stället för i resultaträkningen: 1.värdeförändringen avser ett säkringsinstrument och de tillämpade principerna för säkringsredovisning tillåter att en del av eller hela värdeförändringen inte redovisas i resultaträkningen, eller 2.värdeförändringen är orsakad av en kursförändring på en monetär post som utgör en del av företagets nettoinvestering i en utländsk enhet. En värdeförändring på en finansiell tillgång som inte innehas för handelsändamål och inte heller är ett derivatinstrument får redovisas i fonden för verkligt värde i stället för i resultaträkningen. När det inte längre finns skäl att redovisa ett belopp i fonden för verkligt värde, skall fonden justeras och beloppet i stället tas upp i resultaträkningen. (Jfr 4 kap. 10 d § i förslaget i promemoria.) Paragrafen är ny. Den innehåller bestämmelser om när värde- förändringar på ett finansiellt instrument, som värderas enligt 14 a §, skall tas upp i resultaträkningen respektive redovisas direkt i eget kapital. Bestämmelserna återspeglar artikel 42c i det fjärde bolagsrättsliga direktivet. Huvudregeln, som finns intagen i första stycket, är att värdeföränd- ringen skall redovisas i resultaträkningen såsom en intäkt eller en kost- nad. Av paragrafens andra stycke framgår att vissa värdeförändringar inte får redovisas i resultaträkningen, i vart fall inte . I stället skall ett mot värdeförändringen svarande belopp redovisas direkt i eget kapital i en fond för verkligt värde. En värdeökning skall föranleda en ökning av fonden och en värdeminskning en minskning av fonden. Fonden kan därmed i vissa fall ha ett positivt värde och i andra fall ett negativt värde. Fonden skall redovisas som en särskild post under (fritt) eget kapital. Punkten 1 avser vissa slag av värdeförändringar på säkringsinstrument. Med säkringsinstrument avses ett finansiellt instrument som innehas i syfte att skydda värdet på en tillgång, skuld eller avsättning eller en framtida in- eller utbetalning. Ett sådant skydd kan åstadkommas genom att företaget införskaffar ett säkringsinstrument, vars värdeförändring balanserar värdeförändringen på den post som skall skyddas. En värde- förändring på ett säkringsinstrument skall normalt redovisas i fonden för verkligt värde. Detta gäller dock endast om de tillämpade principerna för säkringsredovisning tillåter att hela eller delar av värdeförändringen inte tas upp i resultaträkningen. Det ligger i sakens natur att de tillämpade principerna för säkringsredovisning måste vara förenliga med god redo- visningssed (jfr 2 kap. 2 §). Den närmare innebörden av bestämmelsen blir därmed också beroende av utvecklingen av god redovisningssed. Bestämmelsen torde i första hand bli tillämplig på s.k. kassaflödes- säkringar (cash flow hedge). Såsom framgår av punkten 2 skall en värdeförändring vidare redovisas i eget kapital när den är orsakad av en kursförändring på en monetär post som utgör en del av företagets nettoinvestering i en utländsk enhet. I IAS 21 definieras begreppet monetär post såsom "kassamedel samt andra tillgångar och skulder som kommer att inflyta respektive utbetalas med fastställda eller fastställbara belopp." Begreppet är avsett att ha samma innebörd här. Bestämmelsen blir aktuell bl.a. när ett företag använder sig av ett säkringsinstrument för att skydda sig mot att värdet av företagets tillgångar i ett utländskt dotterföretag förändras på grund av valutakurs- förändringar; värdeförändringen på säkringsinstrumentet skall då inte resultatföras utan föranleda en redovisning i eget kapital. En mot- svarande bestämmelse finns i IAS 39.164. Till följd av bestämmelserna i 14 e § skall även värdeförändringar på den säkrade posten redovisas enligt samma princip. Enligt tredje stycket får värdeförändringar på finansiella tillgångar som varken innehas i syfte att generera vinster på kortsiktiga värdeföränd- ringar (handelsändamål) eller är derivatinstrument redovisas antingen i resultaträkningen eller i fonden för verkligt värde. Den kategori av finansiella tillgångar som avses i bestämmelsen benämns i IAS 39 Available-for-sale financial assets. Fjärde stycket innehåller bestämmelser om justering av fonden för verkligt värde. Fonden skall justeras när det inte längre finns skäl att låta ett visst belopp ingå i den. Det kan bero på att det finansiella instrument, vars värdeförändring en gång redovisades direkt i eget kapital, har avyttrats eller omklassificerats eller inte längre används som ett säkrings- instrument. Det belopp med vilket posten har justerats skall då tas upp i resultaträkningen. Ett exempel på en situation när en sådan justering är nödvändig är då en valutakurssäkrad budgeterad intäkt påverkar före- tagets resultat. Företaget skall i så fall under samma redovisningsperiod överföra vad som på grund av värdeförändringen har tillförts fonden för verkligt värde från fonden till resultaträkningen. På det sättet kommer den resultatförändring som beror på att kassaflödets värde har påverkats av valutakursförändringar att matchas av värdeförändringen på säk- ringsinstrumentet. Fjärde stycket anger uttömmande när fonden skall och får justeras. Eftersom fonden inte utgör bundet eget kapital, finns det i och för sig inget hinder mot att använda det belopp som redovisas i fonden för utdelning. Därvid får dock inte fondens redovisade belopp justeras. Justeringar måste i stället göras i övrigt fritt eget kapital (som därvid kan komma att tas upp till ett negativt belopp). På liknande sätt får ett belopp motsvarande vad som redovisas i fonden användas för fondemission. Inte heller då är det emellertid tillåtet att justera det belopp som redovisas i fonden. 4 kap. 14 e § Om en tillgång, avsättning eller skuld eller en del därav har säkrats mot ett finansiellt instrument som värderas enligt 14 a §, skall också den säkrade posten värderas enligt den paragrafen, om de tillämpade principerna för säkringsredovisning tillåter det. Därvid skall 14 d § tillämpas. (Jfr 4 kap. 10 e § i förslaget i promemoria.) Paragrafen är ny. Den innebär att en tillgång, en avsättning eller en skuld eller en del av en sådan post normalt skall värderas till verkligt värde enligt 14 a §, om den säkras med ett säkringsinstrument som har värderats enligt 14 a §. Frågan har behandlats i avsnitt 4.2.4. En förutsättning för sådan värdering är dock att de tillämpade principerna för säkringsredovisning tillåter det. Ett företag som har valt att tillämpa de principer för säkringsredovisning som har fastställts av IASB skall således värdera såväl den säkrade posten som säkringsinstrumentet till verkligt värde beräknat enligt 14 a §. Paragrafen återspeglar vad som enligt IAS 39 gäller vid säkring av verkligt värde, s.k. fair value hedge. Motsvarande bestämmelser i det fjärde bolagsrättsliga direktivet finns i artikel 42a.5. Såsom framgår av andra meningen skall postens ökning eller minsk- ning normalt redovisas i resultaträkningen (där den emellertid kommer att elimineras av den motsvarande värdeförändringen på säkrings- instrumentet). Hänvisningen till 14 d § innebär att redovisning av postens ökning eller minskning i vissa fall även skall ske direkt i eget kapital i fonden för verkligt värde. 5 kap. 4 a § Om finansiella instrument värderas enligt 4 kap. 14 a §, gäller följande. För varje kategori av finansiella instrument skall upplysningar lämnas 1.bokfört värde, och 2.i vilken utsträckning förekommande värdeförändringar har redo- visats i resultaträkningen eller i fonden för verkligt värde. För varje kategori av derivatinstrument skall upplysningar även lämnas om 1.omfattningen och typen av instrument, och 2.viktiga villkor som kan påverka storleken av, tidpunkten för eller säkerheten i framtida kassaflöden. Om värderingen har gjorts enligt 4 kap. 14 a § andra stycket tredje meningen, skall väsentliga antaganden som har gjorts vid tillämpningen av de använda värderingsmodellerna och värderingsmetoderna anges. (Jfr 5 kap. 4 a § i förslaget i promemoria.) I paragrafen, som är ny, finns bestämmelser om tilläggsupplysningar avseende innehav av finansiella instrument. Frågor om tilläggsupplys- ningar har behandlats i avsnitt 4.2.6. Bestämmelserna går tillbaka på arti- kel 42d i det fjärde bolagsrättsliga direktivet. Paragrafen är såsom framgår av första stycket tillämplig endast då företaget värderar finan- siella instrument enligt värderingsbestämmelserna i 4 kap. 14 a §. De poster som upplysningarna avser kan vara såväl tillgångs- som skuld- poster. Enligt det andra stycket skall upplysningar lämnas om det värde som de finansiella instrumenten har tagits upp till i balansräkningen och de förändringar i värdet som har redovisats i resultaträkningen respektive direkt i eget kapital i fonden för verkligt värde. Upplysningarna skall lämnas för varje kategori av finansiella instrument som har värderats till verkligt värde. Av tredje stycket framgår att ett företag som värderar finansiella instrument enligt 4 kap. 14 a § dessutom skall lämna vissa upplysningar om derivatinstrument. Upplysningar skall sålunda lämnas om instru- mentens omfattning och typ inklusive viktiga villkor som kan påverka storlek, tidpunkt och säkerhet på framtida kassaflöden. Upplysningarna skall avse varje särskild kategori av derivatinstrument. När värdet på ett finansiellt instrument inte kan bestämmas med led- ning av en marknadsnotering skall, enligt 4 kap. 14 a § andra stycket tredje meningen, värdering ske med hjälp av sådana allmänt accepterade värderingsmodeller och värderingsmetoder som ger en rimlig upp- skattning av marknadsvärdet. I förevarande paragrafs fjärde stycke före- skrivs att uppgift i sådana fall skall lämnas om väsentliga antaganden som har gjorts vid tillämpningen av de tillämpade värderingsmodellerna eller värderingsmetoderna. Det kan vara fråga om antaganden om ränte- nivåer och diskonteringssatser. Att också metoderna och modellerna för värdering måste anges följer av 2 §. 5 kap. 4 b § Om finansiella instrument inte värderas enligt 4 kap. 14 a §, gäller följande. För varje kategori av derivatinstrument skall upplysningar lämnas om 1.det värde till vilket instrumenten skulle ha värderats vid en tillämp- ning av 4 kap. 14 a §, och 2.omfattningen och typen av instrument. I fråga om finansiella anläggningstillgångar som enligt 4 kap. 14 a 14 c §§ får värderas till verkligt värde och vilkas bokförda värde är högre än det verkliga värdet skall upplysningar lämnas om 1.bokfört värde och det verkliga värdet, och 2.skälen till att det bokförda värdet inte har skrivits ner och det stöd som finns för antagandet att det bokförda värdet kommer att återvinnas. Andra stycket gäller inte företag som avses i 3 kap. 8 § andra stycket. (Jfr 5 kap. 4 b § i förslaget i promemoria.) Paragrafen är ny och innehåller krav på tilläggsupplysningar om derivatinstrument respektive finansiella anläggningstillgångar som redo- visas till ett värde som överstiger verkligt värde. Bakgrunden till para- grafen har berörts i avsnitt 4.2.6. Paragrafen motsvarar artikel 43.1.14 i det fjärde bolagsrättsliga direktivet. Den skall såsom framgår av första stycket tillämpas endast av företag som inte värderar finansiella instrument enligt 4 kap. 14 a §. Enligt andra stycket skall upplysning lämnas om det verkliga värdet för varje kategori av derivatinstrument beräknat med tillämpning av 4 kap. 14 a §. Det innebär att värdet i första hand skall fastställas med ledning av ett marknadsvärde och i andra hand med hjälp av allmänt accepterade värderingsmodeller och värderingsmetoder som ger en rimlig uppskattning av marknadsvärdet. Upplysning skall också lämnas om derivatinstrumentets omfattning och typ. Såsom framgår av fjärde stycket behöver upplysningar av detta slag dock inte lämnas av s.k. 10/24-företag, dvs. företag där antalet anställda uppgår till högst tio och tillgångarnas nettovärde till högst . Enligt tredje stycket skall särskilda upplysningar lämnas om finansiella anläggningstillgångar som skulle ha kunnat värderas enligt 4 kap. 14 a §. Upplysningsskyldigheten är i denna del begränsad till de fall då till- gångens bokförda värde överstiger det värde som skulle ha tagits upp vid en tillämpning av 4 kap. 14 a §. Upplysningar skall i så fall lämnas om såväl det bokförda värdet som det verkliga värdet, beräknat enligt 4 kap. 14 a §. Vidare skall upplysning lämnas om varför tillgången inte har skrivits ner och vilket stöd det finns för att anta att det bokförda värdet kommer att återvinnas, dvs. att tillgången kommer att kunna realiseras till ett värde som motsvarar det bokförda värdet. 5 kap. 4 c §