prop · GQ03150 · 2003-09-12 00:00:00 — Det motsva- rar av det totala börsvärdet eller av det institutio- nella kapitalet. 81 I boken 2002 som ges ut av SIS ägarservice AB har de sammanställt vad de kallar institutionssfären s. 32. Värdepappersfonder regleras i lagen (1990:1114) om värdepappersfonder som ersatte aktiefondslag82. års aktiefondslag sakna- des särskild lagreglering på området. Den första lagstiftningen uppvisade grundläggande likheter med de senare reglerna i EG:s UCITS-direktiv . Detta förklaras av att lag och EG-direktivet hade ett gemensamt ursprung i de riktlinjer som utarbetades av och (se prop. 1989/90:153 s. 33). Trots likheterna fanns det års lag ett behov av att se över lagstiftningen mot bakgrund av och då främst bestämmel- serna om riskspridning och om skyldigheten att lämna information till andelsägarna. Den svenska marknaden behövde dessutom öppnas upp för utländska fonder och rättssubjekt. lag tillkom således i syfte att modernisera lagstiftningen och anpassa den till det internationella regel- systemet. Hänsyn togs också till en avreglerad kapitalmarknad och en i huvudsak avskaffad valutareglering. Ett led i detta var att minska detalj- regleringen och låta fondbolagen i större utsträckning bestämma hur fondverksamheten skulle bedrivas. har lagen ändrats , i huvudsak för att anpassa regelverket till UCITS-direktivet83. Den svenska lagstiftningen om värdepappersfonder bygger på EG:s UCITS-direktiv . UCITS-direktivet avser att harmonisera reg- lerna för öppna fondföretag, dvs. företag vars enda syfte är att företa kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper med kapital från all- mänheten. Fondföretaget skall tillämpa principen om riskspridning samt ge andelsägarna en möjlighet att få sina andelar återköpta eller inlösta av fonden. Direktivet medger att fondföretaget organiseras antingen på kontraktsrättslig grund, genom trustlagstiftning (unit trusts), eller på associationsrättslig grund. I direktivet finns regler bl.a. för auktorisation av fondförvaltaren och dess organisation, placeringsregler och regler om information till andels- ägarna. Uppfyller fonden de krav som ställs i UCITS-direktivet, får fon- den fritt saluföras inom EU och i de länder som omfattas av . De svenska fonderna är också till övervägande del harmoniserade i en- lighet med UCITS-direktivet. började EG:s institutioner se över UCITS-direktivet. kom två direktiv med ändringar och tillägg till UCITS-direktivet. Det ena avsåg placeringsreglerna och det andra reglerna som rör förvalt- ningsbolagen. Dessa nya regler behandlas nedan. 82Aktiefondslagen (1974:931). 1991/92:113, prop. 1992/93:90, prop. 1992/93:206, prop. 1994/95:27, prop. 1994/95:172, prop. 1995/96:50, prop. 1995/96:63, prop. 1995/96:173, prop. 1997/98:97, 1997/98:99, prop. 1997/98:160 och prop. 1998/99:93. Lagen om värdepappersfonder, liksom aktiefondslag, bygger på ett kontraktsrättsligt tänkande där rättsförhållandet mellan ägarna (fond- andelsägarna) och förvaltaren (fondbolaget) regleras i ett tänkt avtal. Fonden som sådan är inte något självständigt rättssubjekt och de rättig- heter och skyldigheter som följer av fondförmögenheten måste därför ledas vidare. På ett sätt kan den konstruktion som anges i lagen om vär- depappersfonder anses vara en specialiserad form av samäganderätt, där den gemensamma förmögenheten förvaltas av en särskilt angiven upp- dragstagare. Ett alternativ till den kontraktsrättsliga formen hade varit att använda sig av en associationsrättslig reglering, där ägarnas och förvaltarens in- bördes relation reglerades på samma sätt som i t.ex. ett aktiebolag. Fon- den skulle då inta rollen som ett självständigt rättssubjekt. En sådan associationsrättslig konstruktion finns t.ex. i den franska lagstiftningen (dInvestissement à Capital Variable, SICAV) och i Storbritan- nien (, OEIC). Möjligheten att i välja en associationsrättslig form av värdepappersfonder har be- handlats tidigare, bl.a. i förarbetena till aktiefondslag (se prop. Den mest lämpade formen skulle då vara aktiebolaget. Problemet var, och är, att ett aktiebolag har ett fixerat aktiekapital, vars storlek visserligen kan ändras, men bara efter särskilt beslut i viss angi- ven ordning. För att aktiebolagsformen skall kunna komma i fråga för fondverksamhet krävs ett rörligt aktiekapital, som ändras allt eftersom nya aktieägare tillkommer och tidigare aktieägare avslutar sitt engage- mang. Ett aktiebolag med rörligt aktiekapital skulle emellertid, enligt de bedömningar som har gjorts tidigare (se t.ex. prop. 1974:128 s. 95 ff.), innebära alltför genomgripande förändringar i bolagslagstiftningen. Före tillkomsten av aktiefondslag rådde viss oklarhet om hur andelsägarnas och förvaltarens inbördes rättigheter och skyldigheter skulle regleras. Mellan parterna förelåg en form av uppdrag och ett av- stamp gjordes i de regler som gällde för sysslomän (18 kap. handelsbal- ken). Vidare fick man utgå ifrån vad som kunde anses avtalat mellan parterna, eller vad som med hänsyn till omständigheterna måste antas ha varit deras avsikt. Därutöver fick man förlita sig på allmänna rättsgrund- satser (SOU 1969:16 s. 80). Att i lag reglera parternas förhållanden med- förde dock en ökad trygghet för fondspararna. Med den valda legala kontraktsrättsliga formen separeras äganderätten till fondförmögenheten från fondens förvaltande, men också från till- gångarnas förvaring. Fondandelsägarna äger gemensamt fonden, förvalt- ningen av fonden läggs på ett fondbolag och tillgångarna i fonden förva- ras av ett särskilt förvaringsinstitut. Detta trepartsförhållande kan sägas vara uppbyggt av tänkta uppdragsavtal, där fondbolaget och förvarings- institutet åtar sig ett visst uppdrag mot en viss ersättning. Ersättningen utgår oftast ur fondförmögenheten och betalas därmed indirekt av fond- andelsägarna. Fondbolaget och förvaringsinstitutet har ett ansvar att full- göra sin del av uppdraget. Själva fonden är dock inte ett eget rättssubjekt även om fonden i skattehänseende behandlas som en juridisk person (se avsnitt 4.3.12) och kan därför inte förvärva rättigheter eller ikläda sig skyldigheter eller föra talan inför domstol. Tillgångarna i fonden är dess- Prop. 2002/03:150 utom skyddade mot utmätning. Den legala konstruktionen. Fondandelsägarnas äganderätt till fonden är dock kraftigt beskuren och medför egentligen bara en rätt att få sin andel i fonden inlöst samt i före- kommande fall erhålla utdelning. I gengäld ansvarar inte fondandels- ägarna för förpliktelser som avser fonden. I stället har förvaltaren (fond- bolaget) fått många av de befogenheter som normalt förknippas med äganderätten. Fondbolaget företräder andelsägarna i alla frågor som rör värdepappersfonden, vilket t.ex. innebär att det är fondbolaget som utövar den rösträtt som kommer ur aktieinnehavet i fonden. Fondandels- ägarnas äganderätt kommer härutöver till uttryck genom att såväl fond- bolaget som förvaringsinstitutet kan bli skadeståndsskyldiga gentemot fondandelsägare för skada som tillfogats genom överträdelse av de bestämmelser som gäller för fonden. Denna skadeståndsskyldighet kan liknas vid den som enligt allmänna regler finns vid kontraktsbrott eller överträdelse av ett sysslomannauppdrag. Fondförvaltarens skadestånds- skyldighet speglar på så sätt fondandelsägarnas rättigheter. En värdepappersfond måste i princip vara öppen för dem som vill spara i fonden. I lagen liksom i UCITS-direktivet uppställs som grundkrav att fonden bildas genom kapitaltillskott från allmänheten. anses därför inte kunna neka någon att förvärva andelar i en värdepappersfond. Från detta allmänhetskrav skall man dock skilja regler om t.ex. minsta belopp vid insättningar i fonden. Det anses finnas en möjlighet att kräva viss minimiinsättning, vilket då kan bli en naturlig begränsning av vilka som skjuter till kapital. Att en värdepappersfond är öppen innebär dock framför allt att andels- ägarna har rätt att när som helst få sitt innehav inlöst ur tillgångarna i fonden. Denna princip återfinns även i UCITS-direktivet och infördes i svensk rätt redan genom aktiefondslag. Syftet var att ge andels- ägarna ett ytterligare skydd genom att när som helst kunna avsluta sitt sparande i en fond. I förarbetena till aktiefondslag uttalades till och med att slutna fonder inte borde få förekomma i vidare mån än som kunde ske inom ramen för redan befintliga associationsformer (prop. 1974:128 s. 94 f.). Detta synsätt förändrades dock inför den nu gällande lagstiftningen. I förarbetena (prop. 1989/90:153 s. 38) till da- gens lag uttalades sålunda att även slutna fonder kunde erbjuda fördelar för vissa sparare och att sådana kunde tillåtas genom särskilt tillstånd Prop. 2002/03:150 såsom nationell värdepappersfond. har ännu inte be- viljat tillstånd för slutna fonder. Vid sidan av EG-harmoniserade värdepappersfonder finns som tidigare framgått icke-harmoniserade fonder. UCITS-direktivet avser nämligen inte att förbjuda andra fonder. I ingressen till direktivet anges att varje medlemsstat får reglera särskilt kategorier av företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper med speciell placerings- eller upplåningsinriktning. Dessa fonder får, som en följd av att de inte är harmoniserade, inte fritt saluföras utanför landets gränser och brukar där- för benämnas som nationella fonder. I 3 § lagen om värdepappersfonder medges således en möjlighet att få tillstånd av för annan näringsverksamhet. Denna paragraf möjliggör med andra ord svenska nationella fonder. Nämnda lagrum saknade sin motsvarighet aktiefondslag. I samband med att lag anpassade sin lagstiftning till , uppstod dock behovet av särskild reglering för de natio- nella fonderna (se prop. 1989/90:153 s. 37 ff.). Det var främst frågan om öppna och slutna fonder som initierade diskussionen om nationella fon- der och i förarbetena uttalades särskilt att nationella fonder, med dispens från lagens bestämmelser, kunde innefatta slutna fonder. Vidare uttalades att det inte kunde uteslutas att också andra former av fondverksamhet borde kunna tillåtas. Det fick då ankomma på att be- döma om en viss verksamhet ansågs uppfylla de krav på riskspridning som borde ställas på en fond som vänder sig till allmänheten. I övrigt bedömdes det som svårt att förutse vilka behov av ytterligare reglering som skulle kunna komma att behövas för att upprätthålla en sund ut- veckling inom området. Nationella fonder fordrar tillstånd av , vilket läm- nas bara till fondbolag eller annan som står under inspektionens tillsyn, t.ex. värdepappersbolag enligt lagen (1991:981) om värdepappersrörelse. De nationella fonderna skall vara riktade till allmänheten för att gemensamt delta i förvärv och förvaltning av fondpapper och andra fi- nansiella instrument. Bestämmelserna i lagen om värdepappersfonder gäller fullt ut, om inspektionen inte medgett undantag i det särskilda fal- let. Vanligast är att de nationella fonderna fått tillstånd att avvika från de placeringsbestämmelser som annars gäller för de harmoniserade värde- pappersfonderna. I UCITS-direktivet anges särskilt att varje medlemsstat särskilt får reglera nationella fonder som avviker från de i direktiven angivna och i den svenska lagen fastställda placerings- och lånereglerna. I förarbe- tena (prop. 1989/90:153 s. 37 ff.) till lagen om värdepappersfonder note- rades denna sorts undantag särskilt, dock med kommentaren att mindre avvikelser inte borde tillåtas. Det finns inte några direkta lagliga begränsningar avseende vilken risk en nationell fond får ta. I förarbetena (a. prop. s. 38) till lagen om värde- pappersfonder angavs emellertid att de nationella fonderna skall uppfylla det grundläggande kravet på riskspridning. Detta borde enligt motiven Prop. 2002/03:150 åtminstone gälla sådana fonder som riktar sig till allmänheten. Enligt föreskrifter skall den som vill driva natio- nella fonder till inspektionen lämna samma uppgifter som fondbolag som vill driva harmoniserade värdepappersfonder. Därtill skall fondförval- taren i sin ansökan ange de undantag bolaget önskar. 4.3.5Förhållandet mellan UCITS-fonder och nationella fonder Lagen om värdepappersfonder utgår ifrån att en värdepappersfond enligt lagens mening är lika med en UCITS-fond enligt UCITS-direktivet. De nationella fonderna företer dock en del likheter med de fonder som följer UCITS-direktivet. Följaktligen måste även en nationell fond i likhet med en värdepappersfond rikta sig till allmänheten. Dessutom får me- del i en nationell fond på samma sätt som gäller för en värdepappers- fond inte placeras i annat än i fondpapper och andra finansiella instru- ment. Semantiskt är således även en nationell fond en värdepappersfond. De som skjutit till kapital och således förvärvat andelar i fonden äger fonden gemensamt med övriga fondandelsägare. (1904:48 s. 1) finns bestämmelser som tar sikte på fall där flera ägare samfällt äger t.ex. värdepapper. I lagen om värdepappersfonder stadgas emellertid uttryckligen att den lagen inte skall tillämpas på denna sär- skilda form av gemensamt ägande. I stället regleras andelsägarnas inbör- des förhållande och äganderätt till fonden i lagen om värdepappersfonder och i värdepappersfondens fondbestämmelser. Lagen stadgar nämligen att varje värdepappersfond skall ha särskilda fondbestämmelser som anger bl.a. namnet på fonden, grunderna för fon- dens placeringsinriktning, regler för utdelning, modellen för hur andelar- nas värde skall räknas ut och vilka avgifter som tas ut för förvaltningen. I lagen anges vidare att fondandelarna skall vara lika stora och att de skall medföra lika rätt till tillgångarna i fonden. Värdet av en fondandel är fondens värde delat med antalet fondandelar. kombineras med en ovillkorlig rätt att få sitt andelsinnehav inlöst mot medel i fonden. Låt vara att det i vissa fall finns en möjlighet för fond- bolaget att avvakta inlösen. Andelsägare har däremot inte någon möjlig- het att få till stånd en försäljning av den gemensamt ägda egendomen, så som fallet är enligt samäganderättslagen. I stället finns särskilda bestämmelser i lagen om värdepappersfonder om hur en fond skall upp- Fondandelsägare har utöver den ekonomiska rättigheten fått sin ägan- Det är således inte fondandelsägarna som bestämmer över fonden och dess tillgångar. Denna rätt tillkommer förvaltaren. emot har fondandelsägarna rätt att förlita sig på att förvaltaren handlar uteslutande i andelsägarnas gemensamma intresse, att lagen om värde- pappersfonder följs samt att förvaltaren följer de bestämmelser som framgår av fondens fondbestämmelser. På så sätt bestäms också uppdra- Lagen anger emellertid inte närmare vad som skall anses om- fattas av andelsägarnas gemensamma intresse. Det bör i huvudsak vara Prop. 2002/03:150 fråga om intresset att få en så bra avkastning som möjligt i förhållande till den på förhand angivna riskprofilen. Det bör inte heller vara kontro- versiellt att anta att regeln också avser intresset att betala så lite som möjligt för förvaltningen. I vissa fonder kan därtill i fondbestämmelserna särskilt angivna syften förekomma. Det kan t.ex. vara fråga om fonder som ger en del av avkastningen till en angiven organisation. Den ekonomiska rätten stärks ytterligare genom en regel som fråntar andelsägarna ansvaret för de förpliktelser som avser fonden. Det ankommer på förvaltaren, antingen ett fondbolag eller annan som står under tillsyn, t.ex. ett värdepappersbolag (i det följande, om annat inte anges, gemensamt benämnda fondbolaget), att förvalta fonden. I gengäld har fondbolaget rätt att ta ut avgifter som ersättning för sitt arbete. Fondandelsägarnas tänkta uppdrag till fondbo- laget, att ta hand om fonden, regleras såväl i lagen som i fondbestämmel- serna. Bryter förvaltaren mot detta uppdragsavtal ådrar sig fondbolaget skadeståndsansvar gentemot fondandelsägarna. Som tidigare nämnts skall fondbolaget i sin förvaltning handla uteslu- tande i andelsägarnas gemensamma intresse. Denna skyldighet bör i huvudsak motsvara den allmänna lojalitetsplikt som får anses gälla alla uppdragstagare. Fondbolagets förvaltning omfattar alla frågor som rör värdepappersfonden såsom förvärv och försäljning av värdepapper, utöva rösträtten för de aktier som ingår i fonden och uppbära utdelning. I lagen anges emellertid särskilt vissa förbjudna åtgärder. Fondbolaget får således inte ha hand om den egendom som ingår i fonden. Det ankommer i stället på förvaringsinstitutet. Fondbolaget får inte heller ta upp eller bevilja penninglån (med visst angivet undantag), gå i borgen eller sälja fondpapper som fonden inte förfogar över. Vidare finns begränsningar för hur fondbolaget får placera medlen i fonden. Dessa placeringsbestämmelser avser dels att ge en sund risk- spridning, dels att begränsa den makt som kan härledas ur innehaven i fonden. Förvaltningens ramar bestäms ytterligare i fondbestämmelserna med där angivna närmare regler för hur medlen i fonden skall placeras. En stor del av lagens bestämmelser tar sikte på att ge ägarna ett grundläggande skydd gentemot förvaltaren. Som grund uppställs vissa krav på fondbolaget och dess organisation samt vidhängande tillstånds- krav och tillsyn. Vidare finns som tidigare nämnts vissa placerings- bestämmelser. Lagen innehåller också ingående regler om fondbolagets skyldighet att hålla andelsägarna informerade. Förvaringsinstitutens roll är också en del av detta skydd. En viktig del i skyddet för investerarna är de begränsningar som finns för placeringen av fondmedel i olika tillgångar. Meningen är att varje värde- pappersfond skall tillämpa en riskspridning, som närmare anges i fond- I syfte att uppnå en godtagbar riskspridning regleras vilken typ av tillgångar som medel i en värdepappersfond får placeras i Prop. 2002/03:150 och hur mycket av fondförmögenheten som får placeras i ett och samma De regler som återfinns i lagen om värdepappersfonder stämmer i allt väsentligt överens med UCITS-direktivets placeringsregler (prop. 1989/90:153 s. Värdepappersfonder och nationella fonder måste vända sig till allmän- heten. Hushållens del av det totala fondsparandet är också mycket stor och fondsparandet kan med fog sägas vara en konsumentprodukt (dock inte uteslutande). Detta har också beaktats i lagen om värdepappersfon- der och många bestämmelser kan sägas syfta till att stärka skyddet för konsumenterna. Reglerna är dock inte uttryckligen avsedda för konsu- menter utan tar sikte på att skydda samtliga andelsägare. Krav på hur fondbolaget skall vara organiserat och hur medel i en fond får placeras är exempel på skyddsregler. Att tillgångarna i fonden skall hållas åtskilda och förvaras av ett förvaringsinstitut är ett annat exempel. Vidare ställer gällande lagstiftning krav på information till andelsägarna. Även dessa regler är en del av konsumentskyddet. Utöver regelverket i lagen om värdepappersfonder finns även vissa mer allmänna bestämmelser som tar sikte på att skapa ett gott konsu- mentskydd. För varje värdepappersfond skall finnas ett förvaringsinstitut som har i uppdrag att ta emot och förvara den egendom som ingår i fonden. skall enligt lagen om värdepappersfonder vara en bank eller ett annat kreditinstitut. Ett förvaringsinstitut skall ta emot och förvara den egendom som ingår i fonden. skall dessutom utöva viss kontroll över fondbolaget och bland annat se till att försäljning och inlösen av fond- andelar går rätt till, att andelarna blir rätt värderade samt att medlen i fonden används i enlighet med lagen och fondbestämmelserna. Ett förva- ringsinstitut skall verkställa fondbolagets beslut under förutsättning att dessa inte strider mot lagen eller fondbestämmelserna. har också fått en särskild roll då ett fondbolag inte längre vill eller kan fortsätta sin verksamhet. Det ankommer då på förva- ringsinstitutet att ta över förvaltningen av ett fondbolags värdepappers- fonder. Därefter skall förvaringsinstitutet antingen överlåta verksamheten till ett annat fondbolag eller upplösa fonden. För detta arbete har förva- ringsinstitutet rätt till skälig ersättning ur värdepappersfonden. Denna ersättning skall godkännas av . I förvaringsinstitutets uppdrag ligger således att balansera fondbolagets makt och därigenom ytterligare garantera andelsägarna ett skydd mot att det anförtrodda kapitalet äventyras. Detta uppdrag skall som tidigare nämnts utföras oberoende av fondbolaget och uteslutande i andelsägarnas gemensamma intresse. fondandelsägare skada genom över- Prop. 2002/03:150 trädelse av lagen eller fondbestämmelserna blir institutet skyldigt att utge utövar tillsyn över förvaringsinstituten. Dessa skall lämna upplysningar till och i övrigt samarbeta med inspektionen. Vid sidan av de svenska värdepappersfonderna, dvs. de som förvaltas av ett svenskt fondbolag, verkar utländska fondföretag i . För att utländska fondföretag skall få bedriva verksamhet i krävs dock att de fått tillstånd av . Det utländska fondföretaget måste driva liknande verksamhet i sitt hemland och därtill stå under till- syn där. Vidare måste det utländska fondföretaget se till att det i kan göra utbetalningar till andelsägare, lösa in deras andelar samt lämna viss angiven information till dem. Därtill finns ett allmänt krav på att fondföretaget bedriver en sund fondverksamhet. dessa krav kan det således få tillstånd att via filial eller genom gränsöver- skridande handel, sälja sina andelar i . Utländska fondföretag som hör hemma i ett annat land inom EES behöver dock inte tillstånd. Sådana fondföretag skall i stället bara anmäla sin verksamhet till . Detta är givetvis en följd av UCITS-direktivet. En svensk värdepappersfond är som har konstaterats inte en juri- I skattelagstiftningen behandlas emellertid värdepappersfon- den som en juridisk person (2 kap. 3 § andra stycket inkomstskattelagen [1999:1229]). Det innebär att värdepappersfonden beskattas för intäk- terna i verksamheten, även om det finns särskilda bestämmelser för hur Svenska värdepappersfonder är skattskyldiga för inkomst av tillgångar som ingår i fonden (6 kap. 5 § inkomstskattelagen). Utländska värdepappersfonder är begränsat skattskyldiga. skyldiga för inkomst av fastighet i och för tillgångar som är hän- förliga till det fasta driftstället och som ingår i fonden (Se 6 kap. 16 a § inkomstskattelagen; bet. 2000/01:SkU9, SFS 2000:1354). Särskilda regler finns för beräkning av inkomst av värdepappersfond. Värdepappersfond skall inte ta upp kapitalvinster på delägarrätter och på motsvarande sätt får kapitalförluster på delägarrätter (aktier, tecknings- rätter, andelar i värdepappersfonder m.m. enligt 48 kap. 2 § inkomst- skattelagen) inte dras av. Detta för att fonden skall kunna avyttra värde- papper och investera vinsten i nya värdepapper utan skattekonsekvenser. Den förmån som ett indirekt ägande genom fond därigenom får framför direkt ägande är tänkt att elimineras genom att en schablonmässigt beräknad intäkt läggs till grund för beskattningen för fonden. tas upp ett belopp som motsvarar av värdet på fon- dens delägarrätter vid beskattningsårets ingång (jfr prop. 1989/90:110). Mottagen utdelning är också skattepliktig. Utdelning som fonden lämnar Prop. 2002/03:150 skall dras av som kostnad det beskattningsår som beslutet om utdelning Avdraget får dock inte vara så stort att underskott uppkommer (se 39 kap. 14 § inkomstskattelagen). Vanliga regler om inkomstberäkning gäller i övrigt. Det innebär bl.a. att löpande kapitalavkastning, dvs. mottagna utdelningar och räntor skall tas upp som intäkt av näringsverksamhet medan förvaltningskostnader och räntor skall dras av. Skattesatsen för värdepappersfonder är av den beskatt- ningsbara inkomsten (se 65 kap. 14 § inkomstskattelagen). Beskattning av andel i värdepappersfond För andelsägare kan skattekonsekvenser uppstå vid utdelning från fon- den, vid försäljning av fondandelar, vid förmögenhetsbeskattningen samt i samband med arv och gåva. För utdelning utgår kapitalskatt om , om andelsägaren är en fysisk person bosatt i (eller ett svenskt dödsbo).