prop · GR0339 · 2003-12-10 00:00:00 — Ansvaret för att genomföra delmålet om ett långsiktigt skydd av skogsmark delas av , och länsstyrelserna har huvudansvaret för arbetet med har ansvaret för naturvårdsavtal Det svenska skogsbruket har utvecklats i rätt riktning när det gäller miljöarbetet. Trots den positiva utvecklingen återstår mycket arbete för att nå målen. Takten i skyddsarbetet måste öka om miljökvalitetsmålet Levande skogar, delmålet om långsiktigt skydd av skogsmark, skall nås. Fortsatta insatser för långsiktigt skydd av skogsmark är nödvändiga för att skogar med höga biologiska värden skall bevaras för framtiden. Skydd av skogsmark måste också i fortsättningen vara ett gemensamt ansvar för samhället och skogsbruket. Det är positivt att utvärderingens resultat indikerar att arealen av skogsägarna frivilligt avsatta hänsynsområden har goda förutsättningar att uppnå miljökvalitetsmålet Levande skogar, delmålet om långsiktigt skydd av skogsmark. Enligt utvärderingen bör dock värdet av frivilliga avsättningar tolkas med en försiktighet p.g.a. osäkerhetsfaktorer som biologiska kvaliteter och varaktighet över tiden. ser förutsättningarna goda ut att nå målet till 2010, d.v.s. att naturvårdsavtal sluts för ca . för biotopskydd måste dock öka från ca per år till för att målet ska nås . konstaterar vad gäller bildande av naturreservat att under den första tredjedelen av målperioden, 1999 har av målet Detta motsvarar en takt av förvärvad eller ersatt mark om ca 12 För att uppfylla miljökvalitetsmålet Levande skogar, delmålet om långsiktigt skydd av skogsmark, krävs det stora resurser. viktigt att dessa används så effektivt som möjligt. Redan i 1993 års skogspolitiska beslut redovisades behovet av en effektiv och flexibel användning av tillgängliga medel. Det innebär t.ex. att medlen bör prioriteras till skydd av objekt som ger störst nytta sett utifrån syftet att bevara biologisk mångfald. För att detta skall vara möjligt har man ansett det nödvändigt att de nationella målen för skydd av skog bryts ned till regional nivå eftersom behovet av att skydda skog ser olika ut i olika , , skogsvårdsstyrelserna och länsstyrelserna arbetar tillsammans med andra berörda för att se hur behovet ser ut i respektive region och län. Detta ligger till grund för framtagande av regionala mål för skydd av skog. En förutsättning för att kunna ta rationella beslut om vilka områden som kan behöva skydd i någon form är att skogens naturvärden är kända. har genomfört en nationell inventering och klassificering av värdefulla biotoper . 2003 avslutas en kompletterande inventering. Skogsbolagen inventerar Skr. 2003/04:39 naturvärden på sina marker och skall vara klara . har tagit fram underlag för urval, skydd och skötsel av ädellövskogar och andra sydsvenska lövskogar samt en vägledning för avgränsning och översiktlig naturvärdesbeskrivning av naturreservat i skogsmark. Regeringen har gett i uppdrag att genomföra en naturvärdesbedömning av all statlig skogsmark. Syftet är att sammanställa och bedöma den befintliga kunskapen om de statliga skogsmarkernas natur- och kulturvärden, samt redovisa hur denna information skall hållas uppdaterad och tillgänglig. svarar för en översiktlig sammanställning och bedömning av kulturvärdena på skogsmark. skall dessutom bedöma vilka av dessa marker som behöver ges ett formellt skydd, främst i form av naturreservat. I uppdraget ingår även att i samverkan med länsstyrelserna och skall identifiera all s.k. urskogsartade skogar i landet som är i behov av formellt skydd och lämna förslag på hur dessa långsiktigt kan skyddas. Uppdraget som genomförs i samverkan med , länsstyrelserna, , och övriga statliga skogsägare skall redovisas till regeringen . Ett bra grundmaterial finns därmed för urval och beslut om vilka områden som kan behöva särskilt anpassad skötsel eller skydd i olika form för att naturvärdena skall bevaras och utvecklas. Det behövs dock ytterligare naturvärdesinventeringar för att kunna bedriva ett effektivt skyddsarbete framöver. Dels eftersom gjorda inventeringar inte varit heltäckande, dels utifrån att kunskapsuppbyggnaden kring skyddsbehovet för olika arter och biotoper utvecklas. Ett exempel är behovet av bättre kunskap om vad som finns i de områden som har skyddats, dvs. vad dessa innehåller för olika naturtyper och arter, inklusive livsmiljöer för arter. har redovisat en plan för hur en nationell basinventering av skyddade områden, inklusive Natura 2000- områden kan genomföras. Resultat från inventeringar utgör en viktig information eftersom de beskriver de bevarandevärden som ligger till grund för fortsatt planering i form av t.ex. skogsbruksplaner och skogs- och miljöredovisningar. Markägare och brukare bör därför få en presentation av den del av inventeringsresultaten som berör just dem så fort som möjligt efter det att resultaten sammanställts. Så t.ex. presenteras resultat från skogsvårdsstyrelsernas nyckelbiotopsinventering för skogsägarna efter utförd inventering. En sådan presentation och återföring av resultat tar tid och resurser i anspråk men bör ses som en långsiktig investering i syfte att nå god samsyn och lokalt deltagande. Kostnaderna för sådan information bör inkluderas i kostnadsberäkningarna för olika inventeringar och andra projekt som rör kunskapsuppbyggnad. En effektiv medelsanvändning innebär att såväl strategier som bevarandemodeller behöver utvecklas i takt med att kunskaperna om hur man mest effektivt bevarar biologisk mångfald utvecklas. bedriver i enlighet med vad som redovisades i prop. 1997/98:158 en försöksverksamhet med en kompletterande modell för naturskydd i vissa områden, kallad landskapsekologiska kärnområden Denna modell innebär att samhällets medel och skogsägarnas frivilliga åtaganden kombineras för största möjliga nytta inom ett visst område. Syftet med modellen är att effektivt bevara biologisk mångfald i områden med småskaligt skogsbruk och stor andel Täta kontakter med markägarna under processen liksom ett nära samarbete med är grundläggande inslag. Regeringen stöder bedömning att detta arbetssätt är mycket verkningsfullt och en för samhället kostnadseffektiv modell för bevarande av naturvärden och att modellen bör införas där det är , i samarbete med och arbetar med att ta fram strategier för inrättande av naturreservat i skogslandskapet. Arbetet genomförs så att färdiga nationella och regionala strategier skall kunna tillämpas från För en effektiv medelsanvändning är det också bra om flera intressen kan tillgodoses vid områdesskydd. Skogens sociala dimension, de skyddade områdenas betydelse för friluftslivet och det ökande behovet av att bevara tätortsnära natur bör fortsättningsvis väga tungt när ett områdes skyddsvärde skall bedömas. Regeringen anser således att bevarandevärdena för friluftslivets intressen, tätortsnära miljö, skogens kulturmiljöer m.m. i möjligaste mån skall samordnas med skyddet av biologisk mångfald i skogslandskapet för att uppnå synergieffekter i Detta gäller framför allt vid bildande av naturreservat och upprättande av naturvårdsavtal. Även om kunskaperna om skogens biologiska mångfald har ökat finns det fortfarande stora kunskapsluckor bl.a. avseende vilka effekter olika skyddsmodeller har på bevarande av biologisk mångfald och hur långsiktig skötsel av skyddade områden skall utformas. detta är angelägen för att kunna arbeta med områdesskydd på ett så effektivt sätt som möjligt. I regeringens skrivelse En samlad naturvårdspolitik (skr. 2001/02:173) framhålls att ett långsiktigt vidmakthållande av biologisk mångfald kräver ett nyttjande som sker på ett sätt och i en utsträckning som inte som inte leder till långsiktig minskning av biologisk mångfald. av bevarandeåtgärder krävs att sektorer och näringar, som använder de stora arealerna av mark och vatten i , i samarbete med samhället i övrigt utvecklar ett hållbart nyttjande i linje med den definition av begreppet som är fastlagd i konventionen om biologisk mångfald. skrivelsen aviserade regeringen ett uppdrag till berörda myndigheter att utveckla och precisera begreppet hållbart nyttjande av biologisk mångfald och biologiska resurser, i syfte att underlätta en tillämpning inom framför allt areella näringar i . Regeringen avser att besluta om ett sådant uppdrag . administrerar instrumenten biotopskydd och För att nå målet om en ökad areal biotopskyddsområden och naturvårdsavtal och långsiktigt säkra kvaliteten hos dessa måste former och metoder för skyddsarbetet liksom den naturvårdande skötseln och tillsynen av biotoperna utvecklas. I regeringens skrivelse En samlad naturvårdspolitik (Skr. 2001/02:173) uppmärksammas några åtgärder som kan underlätta och effektivisera genomförandet av områdesskydd. Här understryks t.ex. vikten av att etablera en lokal dialog och deltagande och att på ett tidigt stadium förankra naturvården hos alla berörda aktörer inklusive brukare. av biotopskyddsområdena bedöms vara i behov av någon typ av skötselinsats för att bevara och utveckla naturvärdena. För att säkra att önskvärda skötselåtgärder utförs inom områden som omfattas av naturvårdsavtal kommer bl.a. riktad rådgivning till berörda skogsägare att behövas. Vid utgången av 2010 kommer det om miljökvalitetsmålet uppnås att finnas omkring 10 000 biotopskyddsområden och drygt 7 000 områden med naturvårdsavtal. För biotopskyddsområden har i enlighet med ett tillsynsansvar. Formerna för tillsyn av objekten måste utvecklas för att detta skall kunna genomföras på ett effektivt sätt. bedriver utvecklingsarbete för att t.ex. kunna använda satellitbilder som ett komplement till fältbesök. Samordning av arbete med biotopskydd, naturvårdsavtal och naturreservat Flera remissinstanser pekar på att objekt i storleksintervallet mellan 5 och hamnar i ett glapp mellan biotopskydd och naturreservat. Det är angeläget att samordningen av arbete med biotopskydd och naturvårdsavtal samt de naturvårdande myndigheternas arbete med reservat utvecklas så att biologiskt värdefulla områden inte faller mellan stolarna. När biotopskyddet ursprungligen infördes var det bl.a. för att täcka det glapp som kunde uppstå mellan skogsvårdslagens allmänna hänsynsregler och naturreservatsinstrumentet. Regeringen anser att det är angeläget att undanröja alla eventuella hinder för ett effektivt genomförande av delmålet om långsiktigt skydd av skog under miljökvalitetsmålet Levande skogar. Regeringen har därför gett i uppdrag att i samverkan med analysera och redovisa i vilken mån regelverket eller den praxis som har utvecklats vid tillämpningen av de olika skyddsinstrumenten naturreservat, biotopskydd och naturvårdsavtal utgör ett hinder för ett effektivt genomförande av ett långsiktigt skydd av skogsmark. Myndigheterna skall lägga förslag till eventuella förändringar som behöver beslutas av regering eller riksdag. Uppdraget, som skall genomföras i samråd med och länsstyrelserna, skall redovisas . Remissinstansernas syn på skydd av skogsmark Många remissinstanser pekar på de stora resurser som fortsatt krävs för att öka arealen formellt avsatt skog. Detta gäller t.ex. , Kungl. skogs- och lantbruksakademien, samt Länsstyrelserna i och län. pekar på vikten av att privata skogsägare som är ägare till större nyckelbiotoper får möjlighet till inlösen av dessa. När det gäller utveckling av arbetsformer pekar och Skr. 2003/04:39 i på landskapsekologiska kärnområden som ett bra instrument i arbetet med områdesskydd. anser att genomförandet av det förslag till naturskyddsförrättning som man har lämnat tillsammans med verksamt skulle bidra till en effektivisering av arbetet med olika former av områdesskydd. anser det vara av mycket stor vikt att får tillräckliga resurser för att genomföra utvecklingen av naturvårdsavtalet och att myndigheterna i första hand skall sträva efter att teckna civilrättsliga avtal med markägarna. ifrågasätter utvärderingens kritiska attityd till och omdömen om de frivilliga markavsättningar som familjeskogsbrukarna gör. i anser att det frivilliga skyddet inklusive certifiering bör skärskådas. avvisar bestämt utvärderingens påstående att en stor del av de frivilliga avsättningarna bedöms utgöra en osäker framtida naturvårdstillgång. konstaterar att det finns mycket stor osäkerhet i de angivna resultaten när det gäller frivilliga avsättningar. i lämnar liknande synpunkter och anser att ytterligare aspekter borde behandlats mer utförligt. När det gäller skyddsbehov i olika regioner vill se regionvisa mål för avsättningar av skogsmark. efterlyser även långsiktiga strategier för urval av biotoptyper, vilka delar av landet m.m. som bör prioriteras och att strategierna görs på vetenskaplig grund. Utöver uppföljning och utveckling anser man även att det behövs forskning om de avsättningar som görs. anser att kommande avsättningar måste fokuseras till områden i landet som har mindre arealer skyddad mark. anser det vara en uppenbar brist att ingen analys har gjorts av läget när det gäller reservatsavsättningar i vissa län i . Vidare att kvaliteten i en betydande andel formellt skyddad mark är höljd i dunkel och att inventering av naturvärden inom dessa borde ha högsta prioritet för att därmed kunna öka kvaliteten i framtida, både formellt och frivilligt avsatta områden genom ett mer landskapsekologiskt synsätt. i pekar på behovet av kompletterande naturvärdesinventeringar. anser att natur- och kulturmiljövärden gått förlorade i en politik som lett till ett starkt polariserat landskap med antingen trakthyggesbruk eller skyddad orörd mark. Skogsindustrierna anser att det helstatliga måste vara en viktig resurs för att kunna erbjuda ersättningsmark både för enskilda markägare och bolag vid reservatsavsättningar. Regeringens bedömning: Skogsbruket bör i princip även i fortsättningen vara självfinansierat. Statligt ekonomiskt stöd kan endast komma i fråga för åtgärder som inte kopplar till uppfyllande av skogspolitikens produktionsmål, men som är av ett uttalat samhällsintresse. Möjligheterna till medfinansiering från EU bör beaktas. Sedan 1979 års skogspolitiska beslut har förutsättningen varit att skogsbruket skall vara självfinansierat. Detta innebär t.ex. att de krav som ställs i skogsvårdslagstiftningen skall tillgodoses utan statligt stöd. förekom vissa bidrag till skogsvårdsåtgärder som från samhällets synpunkt betraktades som angelägna men som inte ansågs skäliga att kräva av skogsägaren. Mot slutet av perioden kom i stort sett alla bidrag att finansieras av den dåvarande skogsvårdsavgiften. års skogspolitiska beslut trädde i kraft slopades skogsvårdsavgiften. Därmed avvecklades också alla stöd och anslag som var finansierade av denna. De stöd som har kvarstått skogspolitiska beslut är följande. infördes särskild lagstiftning i syfte att bevara de återstående bokskogarna. För att kompensera för de höga kostnader som bokskogsskötsel medför infördes ett statsbidrag till bl.a. anläggning av bokskog och ungskogsskötsel. Bestämmelser om detta fanns i bokskogslagen. utvidgades bokskogslagstiftningen till att gälla alla återstående ädellövskogar. Genom skogspolitiska beslut överfördes den dåvarande ädellövskogslagens bestämmelser i huvudsak oförändrade till skogsvårdslagen. Enligt 28 § skogsvårdslagen kan således bidrag lämnas till kostnader för åtgärder som behövs för att trygga återväxten av ädellövskog. Anslaget uppgick till . Med anledning av de omfattande stormfällningarna beslutade om medel till nyanläggning av ädellövskog på stormfällda tidigare granbevuxna marker i . Ädellövskogen är den skogstyp som hyser flest hotade arter. Den är därför i behov av ökat skydd. är ädellövskogens virke värdefullt för förädlingsindustrin och det är önskvärt att inhemskt producerat trä kan användas i högre utsträckning. Dessa skogar är också mycket värdefulla för rekreation och friluftsliv. Även ur kulturhistorisk synvinkel finns det skäl att gynna ädellövskog. Det är således av flera skäl önskvärt att öka arealen ädellövskog. Kunskaperna om hur man åstadkommer en utökad areal ädellövskog är dock bristfällig. utarbetar ett förslag till forskningsprogram om ett hållbart skogsbruk i ädellövskog. Enligt nuvarande regler lämnas det bidrag i första hand till åtgärder i befintlig ädellövskog och i andra hand till anläggning av ny ädellövskog. I praktiken innebär detta att någon nyanläggning i princip inte kan erhålla bidrag eftersom tillgången på medel är begränsad. Regeringen avser att se över ädellövskogsbidraget. Möjligheten till delfinansiering inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitikens åtgärder för landsbygdsutveckling kommer att prövas i samband med utarbetandet av ett förslag till ett nytt program för dessa åtgärder efter 2006. Under en stor del av lämnades bidrag för nedläggning av jordbruksmark och till vissa omställningsåtgärder, bl.a. skogsplantering av nedlagd åker och betesmark. Dessa stödprogram hade Skr. 2003/04:39 början som syfte att minska de statliga subventionerna och överproduktionen av spannmål. I samband med inträde i EU slopades dessa bidrag. Stöd till natur- och kulturmiljövårdsåtgärder Bidrag till natur- och kulturmiljövårdsåtgärder kan lämnas till åtgärder som går utöver skogsvårdslagens krav. Bidrag lämnas t.ex. till restaurering av kulturmiljöer som skogsbeten, kolarkojor, tjärdalar och till områden med hamlade och frihuggna lövträd. Vidare kan naturvårdande bränning av skogsmark och anläggning av våtmarker erhålla bidrag. Bidrag lämnas av kostnaden och anslaget var i genomsnitt . Stöd inom ramen för EU:s jordbrukspolitik kunde bidrag lämnas inom ramen för EU:s jordbrukspolitik i syfte att minska traditionell jordbruksproduktion och öka variationen i jordbrukslandskapet. I inrättades stöd till lövskogsplantering av nedlagd åker i slättbygd. Stödet utnyttjades i mycket liten omfattning. Bidrag kunde också lämnas till miljöåtgärder inom jord- och skogsbruk. bedrev miljörådgivning till skogsbruket med delfinansiering från EU. ingår dessa och andra stöd i ersättningar till landsbygdsutveckling inom ramen för EU:s jordbrukspolitik. I många andra länder inom unionen utnyttjas denna möjlighet för bidrag till beskogningsåtgärder. har utnyttjat stödet i liten omfattning till åtgärder för skogsbruket. För perioden 19992002 har totalt av stödet från EU använts till åtgärder för kompetensutveckling inom det svenska skogsbruket. För åtgärden ekologisk stabilitet i skogsbruket finns för åren 20042006 en budget på avsatt i det svenska miljö- och landsbygdsutvecklingsprogrammet. Insatser mot effekter av luftföroreningar Försurning av mark är en process som både beror på surt atmosfäriskt nedfall och följer naturligt av skogsbruket. Skogens tillväxt och upptag av näringsämnen är en naturlig markförsurande process. På obrukad mark återförs basiska ämnen när skogen dör, vilket inte blir fallet vid uttag. Å andra sidan sker en mineralisering i marken som motverkar försurning även vid skogsuttag. Om denna mineralisering helt kompenserar för uttaget varierar beroende på uttagets storlek och mineraliseringens hastighet. Inom betydande områden är detta inte fallet. Dessutom sker en förlust av baskatjoner via utlakning från hyggen, vilket också är en försurande process. Skogsbrukets bidrag till den totala markförsurningen varierar också regionalt beroende på nedfallets och uttagets storlek i olika delar av . I sydvästra , där försurningen är som störst uppgår, enligt , skogsbrukets andel av markförsurningen till . har på uppdrag av regeringen bedrivit försöksverksamhet med åtgärder mot markförsurning orsakade av luftföroreningar . Insatserna mot effekter av luftföroreningar på skogsmark är enligt bestämmelserna en statlig försöksverksamhet till vilken skogsägaren måste bidra . Anslaget för detta har som mest uppgått till . presenterade 1997 ett förslag till åtgärdsprogram för kalkning och vitalisering av skogsmark. Här föreslogs att försöksverksamheten skulle upphöra och övergå i verksamhet med kalkning och vitaliseringsgödsling till en sammanlagd kostnad för staten av för perioden 19992001. Regeringens bedömning var då att ett sådant program inte rymdes inom ramarna för dåvarande anslag. En miljökonsekvensbeskrivning över förslaget togs fram 1999 varpå en revision av programförslaget påbörjades. I det nya förslaget till åtgärdsprogram som presenterade 2001 konstateras att försurad skogsmark är källa till merparten av det sura vatten som våra sjöar och vattendrag tar emot. Åtgärdsprogrammet syftar till en återställning av den buffrande förmågan på den mest försurade skogsmarken, främst i södra och sydvästra . föreslår att tillförsel av aska och kalk sker inom avrinningsområden där den naturliga återhämtningen bedöms vara långsam och otillräcklig samt där utlakningen av giftigt aluminium från skogsmarken är skadlig för vattenekosystemet. Åtgärdsprogrammet syftar därmed också till att förbättra förutsättningarna för att ett hållbart brukande av skogsmarken skall bidra till uppfyllandet av miljökvalitetsmålen Bara naturlig försurning, Levande sjöar och vattendrag och Levande skogar. har bedrivit ett storskaligt kalkningsprogram för sjöar och vattendrag. Enligt visar den senaste riksinventeringen 2000 av sjöar och vattendrag att av sjöarna större än fyra hektar är försurade. Andelen hög och mycket hör surhetsgrad i skogsmarken har enligt minskat från (under 19831987) till (19931998) och delmålet Bara naturlig försurning är därmed sannolikt uppnått. Aktuella data visar inte på en fortsatt försurning utan snarare på en tendens till ytterligare förbättring. Regeringen bedömer att det behövs ett samlat grepp om problemet med försurningen där den viktigaste insatsen är att begränsa utsläpp vid föroreningskällorna. Det sura nedfallet av svavel har minskat och väntas minska ytterligare. Utsläppen av kväveoxider har dock inte minskat i samma omfattning. Det faktum att en viss förbättring av försurningsläget har påvisats innebär ändå att det kommer att ta innan en normalisering av ekosystemen kan påvisas. Fortsatt kalkning av sjöar och vattendrag bedöms därför vara nödvändig. När det gäller skogsmarken är delmålet att trenden mot ökad försurning av skogsmarken vara bruten i områden som försurats av människan och en återhämtning skall ha påbörjats . Modelleringar har visat att åtgärder för att minska markförsurningen i försurningsdrabbade områden i form av kalkning av skogsmark på lång sikt kan ge positiv effekt även i sjöar och vattendrag. Sådana åtgärder bör då samordnas med ytvattenkalkning. Regeringen avser återkomma till med slutsatser om Skr. 2003/04:39 miljökvalitetsmål och delmål i samband med den fördjupande utvärderingen av miljömålen . I det sammanhanget bör såväl åtgärder inom skogsbruket som avvägningen mellan kalkning i vatten respektive på land belysas. Remissinstansernas syn på skogsmarkskalkning för miljö, areella näringar och samhällsbyggande är positivt till en treårig inledande fas med forskning och metodutveckling men tveksam till att det operativa programmet därefter skall gå igång med automatik. stöder förslaget till åtgärdsprogram som inleds med en förberedelsefas. Skogsindustrierna anser att en inledningsfas med forskning och metodutveckling är positiv och nödvändig. Vidare att det är staten som skall stå för de kostnader som uppstår vid genomförande av programmet. i län anser att kunskapsläget måste förbättras innan ett storskaligt program påbörjas men tillstyrker en treårig förberedelsefas. anser det inte motiverat att påbörja en storskalig kalkningsverksamhet inom ramen för förslag till åtgärdsprogram. bedömer att försurningen av ytvatten är det mest akuta försurningsproblemet och att dagens kunskapsläge inte motiverar en omfattande verksamhet med skogsmarkskalkning. anser att diskussionen om markförsurning måste inbegripa markhistorik. 7.5Skoglig utbildning, forskning och utveckling Regeringens bedömning: Goda kunskaper är nödvändiga för att skogspolitikens mål skall kunna nås. Både grundläggande och tillämpad forskning behövs för en fortsatt utveckling av en hållbar skogsnäring. Ansvaret för detta är både statens och skogsnäringens.