prop · GQ03122 · 2003-05-23 00:00:00 — 2002/03:122 förutsättningar, strukturer, planer och administrativa rutiner. samordning behövs om utvecklingssamarbete och humanitära insatser skall fungera effektivt. Riskerna är stora för dubbelarbete, målkonflikt och bristande samstämmighet. och vissa andra bilaterala aktörer har gått i täten för att stärka samordningen på landnivå. Betydande ansträngningar har också gjorts av bland andra FN-systemet, , , de regionala utvecklingsbankerna och EU i syfte att stärka samordningen. Men mycket arbete återstår. Erfarenheter visar att samordning fungerar bäst när den sker på plats i utvecklingslandet under ledning av utvecklingslandet självt. Denna princip bör vara vägledande för alla aktörer. De nationella strategierna med utvecklingslandets egna prioriteringar och planer för fattigdomsbekämpning är ett viktigt instrument. I idealfallet tar utvecklingslandet självt ledningen för den samordning som krävs. Detta görs genom en övergång till mer generellt stöd till sektorer och program. En sådan övergång kräver att det finns tydliga nationella planer för verksamheten och kapacitet att genomföra dem. Ju större kapacitet att genomföra och rapportera om verksamheten ett land har desto större andel av stödet kan kanaliseras som sektorprogramstöd eller budgetstöd. avser därför att utöka dessa former av utvecklingssamarbete i de länder som har en sådan kapacitet. Innan samarbetslandet har kapacitet att samordna givarna är samordning mellan givaraktörer ett sätt att förenkla arbetet för utvecklingslandet. Genom en utökad arbetsfördelning kan betydande effektivitetsvinster åstadkommas. I humanitära krissituationer är FN ofta bäst skickat att ta ledningen. Det kan i praktiken ta tid att uppnå väl fungerande biståndssamordning. Utvecklingslandet kan behöva stöd i samordningsansträngningarna. Ett omfattande arbete har gjorts, bl.a. inom /DAC, när det gäller harmonisering av procedurer och krav men fortsatta ansträngningar behövs. Målet bör vara att överenskommelser om harmonisering genomförs och att alla givare anpassar sig till utvecklingslandets rutiner i enlighet med . bör inta en ledande roll i arbetet inom DAC för förenklade och harmoniserade procedurer. Det viktiga arbete som påbörjats av FN och för ökad resultatstyrning och uppföljning av globalt utvecklingssamarbete stöds kraftfullt av . Arbetet kommer att leda till att givarländer måste kunna visa tydligare resultat av sitt utvecklingssamarbete, särskilt vad gäller faktiska effekter på fattigdomssituationen i de fattiga länderna. Att visa hur målen i de internationella åtagandena och de nationella fattigdomsstrategierna konkret skall uppnås blir allt viktigare i resultatstyrningen. Utvecklingsprocessen är komplicerad och omfattar många olika typer av åtgärder, i första hand av utvecklingslandet självt, men dessutom av ett stort antal externa aktörer. Även om externa insatser kan följas upp på olika sätt är det i praktiken svårt att mäta det konkreta resultatet av 73 enskilda givarländers insatser. Bristen på data i många utvecklingsländer Prop. 2002/03:122 försvårar arbetet ytterligare. Det som i praktiken är möjligt att mäta är den sammanlagda effekten av alla åtgärder och insatser i ett visst land över . Här är millennieutvecklingsmålen2 med sina respektive indikatorer ett viktigt verktyg. Resultat på utvecklingssamarbetets område bör således redovisas på två sätt. För det första bör det ske genom en uppföljning av svenska åtgärder inom ramen för den breda internationella agendan gentemot det åttonde målet och åtaganden från konferensen om finansiering för utveckling i , för det andra genom bredare bedömningar av hur inhemska och externa åtgärder påverkar fattigdomssituationen i specifika länder och regioner. Den senare formen av bedömning bör göras i samverkan med andra aktörer. Fortsatta gemensamma ansträngningar behövs för att förbättra indikatorer och statistik. Utvecklingsländernas egna ansträngningar för resultatuppföljning bör stärkas. Arbetet bör därför där så är möjligt utföras i nära samarbete med berörda länder och i möjligaste mån överlåtas till ländernas egna revisionsorgan. 6.7Gemensamt åtagande att öka volymen Regeringens bedömning: bör aktivt verka för ökat internationellt bistånd och för att FN:s 0,7-procentmål uppnås av fler länder, både inom EU och i övriga . Målsättningen att en procent av BNI avsätts för internationellt utvecklingssamarbete ligger fast. Globkoms förslag: Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. Kommittén föreslår att biståndet bör nå en procent av BNI och att tillsammans med andra likasinnade länder tar initiativ till nya former för kraftigt utökade resursöverföringar till utvecklingsländerna. Remissinstanserna: Remissinstanserna stödjer att utvecklingssamarbete skall utgöra en procent av BNI . Remissinstanserna stödjer även att skall verka för ett ökat internationellt bistånd. Skälen för regeringens bedömning: tillhör en liten grupp länder som svarat upp mot FN:s rekommendation att rika länder bör avsätta av BNI till internationellt utvecklingssamarbete. För svensk del återspeglar detta den vikt som vi lägger vid frågan om fattigdomsbekämpning och global utveckling och den betydelse som vi ser att utvecklingssamarbetet har som katalysator för utveckling. De flesta andra länder har haft en lägre ambitionsnivå. Åtagandena från den internationella konferensen om finansiering för utveckling i innebär att den internationellt nedåtgående trenden vad gäller volymen på det totala internationella 2 Se bilaga 5 vid sidan av andra internationella åtgärder och finansieringskällor. Utvecklingssamarbetets roll i det bredare perspektivet betonades, liksom betydelsen av en volymökning. Enighet fanns om att det krävs både kvalitet och kvantitet inom utvecklingssamarbetet. Både EU och åtog sig att öka volymen. EU utfäste sig att till 2006 som grupp nå av BNI. uppnår redan av BNI. Enprocentmålet för svenskt utvecklingssamarbete ligger fast. av BNI skall nå de minst utvecklade länderna, i enlighet med FN:s rekommendation. Åtagandena från konferensen om finansiering för utveckling i delas av många länder. Flera medelinkomstländer och fattiga länder lämnar bidrag till det internationella utvecklingssamarbetet. Ansvaret att öka omfattningen av det internationella utvecklingssamarbetet faller på de rika länderna som grupp. Betydligt mer måste göras av flera rika länder för att möta de åtaganden som gjorts. Kraftfulla politiska ansträngningar krävs även fortsättningsvis för att påverka andra länder inom EU och när det gäller att leva upp till utfästelserna. Gemensamma åtaganden måste följas av gemensamt ansvarstagande. 6.8Aktörer i det internationella utvecklingssamarbetet Regeringens bedömning: Samarbetet mellan svenska offentliga aktörer och deras motsvarigheter i utvecklingsländerna bör vidareutvecklas som del av det internationella utvecklingssamarbetet. Skälen för regeringens bedömning: Inom ramen för samarbetet med har vänortsutbyte och s.k. "twinning" fått förnyad aktualitet. Goda erfarenheter finns av samarbete mellan svenska kommuner, landsting, länsstyrelser och deras östeuropeiska motparter. Exempel på framgångsrikt samarbete finns även utanför denna region. Det är regeringens bedömning att denna typ av samarbete bör utökas och fördjupas. Ett utökat samarbete på samhällets olika nivåer bidrar till mänskliga möten, kontakter och ett långsiktigt och varaktigt samarbete. Regeringens bedömning: Samarbetet med enskilda organisationer, nationellt såväl som internationellt bör stärkas. Samarbetet med de svenska organisationerna bör fortsätta både vad gäller det konkreta utvecklingssamarbetet och policyutformning på utvecklingsområdet i syfte att stärka fattigdomsbekämpningen. Globkoms förslag: Kommitténs bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Kommittén menar att ett ömsesidigt folkligt samarbete för att främja de utvecklingspolitiska målen bör stimuleras. bör ge ett kraftfullt stöd till framväxten av ett starkt civilt samhälle i utvecklingsländerna. Det svenska stödet bör bygga på behov och efterfrågan från organisationer i berörda länder. Kommittén lämnar ytterligare förslag kring det civila samhällets deltagande i det globala samarbetet och arbetsgrupper kring globala nyttigheter, nätverksarbete inom utvecklingsländer, kompetens- och kapacitetsutveckling samt forskning kring organisationssamarbete och kring mellanfolkligt samarbete. resonemang om att stöd skall kunna utgå direkt från UD och Sida till det civila samhällets organisationer i utvecklingsländer. Remissintanserna: Flertalet remissinstanser stödjer kommitténs syn på betydelsen av enskilda organisationer för utveckling och demokratisering. Vissa remissinstanser anser dock att utredningen gett en förenklad bild av de enskilda organisationernas roll och att resonemanget kring stöd från UD och Sida direkt till enskilda organisationer i syd inte är oproblematiskt. Skälen för regeringens bedömning: Erfarenheter visar att enskilda organisationer i utvecklingsländer ofta spelar en mycket viktig roll i utvecklingsprocessen, både genom praktiskt arbete och opinionsbildning. Särskilt betydelsefulla är organisationer med bred demokratisk förankring och de som verkar bland de fattiga. Organisationerna är inte sällan bärare av grundläggande värderingar när det gäller mänskliga rättigheter och demokrati. En mångfald av organisationer bidrar till den pluralism som är viktig i alla demokratiska samhällen. Många enskilda organisationer bidrar även till utvecklingen av socialt kapital, vilket är av stor betydelse för att underlätta kollektivt och individuellt agerande. Organisationernas roll kan vara särskilt viktig i länder där det brister vad gäller mänskliga rättigheter och demokrati. Detta gäller bl.a. fackföreningar och partier, men också professionella och andra intresseföreningar, kooperation, religiösa samfund, konsumentorganisationer, kvinnoorganisationer, ungdomsorganisationer och nätverk som representerar eftersatta eller diskriminerade grupper. har det skett en stark framväxt av organisationer och nätverk utan tydlig medlemsbas, inte minst i utvecklingsländer. Många gör ett viktigt arbete, men det finns en risk att de blir helt beroende av finansiering utifrån och i första hand svarar mot enskilda intressen och åsikter utan någon tydlig demokratisk förankring och kontroll. Regeringen vill se ett brett samarbete med svenska, inhemska och Prop. 2002/03:122 internationella organisationer som verkar för fattigdomsbekämpning. erfarenheter och insikter som svenska enskilda organisationer får i samarbete med organisationer i andra länder är en viktig kunskapskälla för svenska myndigheter och beslutsfattare. Enskilda organisationer, folkrörelser och religiösa samfund har ofta stor spännvidd i sina aktiviteter och i sitt engagemang. Många av dem är viktiga opinionsbildare och genomförare av samarbete. Fortsatt samarbete med enskilda organisationer är en förutsättning för att de utvecklingspolitiska målen skall uppnås. En nära dialog med enskilda organisationer är av stor vikt när svensk politik för global utveckling formuleras och genomförs. Regeringens bedömning: Utvecklingsländernas ansträngningar för att skapa regelverk och institutioner som gynnar näringsliv och investeringar bör stödjas. Fortsatt stöd bör ges till näringslivsutveckling i utvecklingsländerna. Erfarenheter och kunskaper inom svenskt näringsliv och fackföreningsrörelse bör tas tillvara i utvecklingssamarbetet. Garanti och kreditinstrument bör vidareutvecklas i syfte att främja inhemsk resursmobilisering i de minst utvecklade länderna. Globkoms förslag: Kommitténs förslag överensstämmer i stora delar med regeringens bedömning. Kommittén föreslår även en utredning kring frågan huruvida företags och pensionsfonders rapporteringsskyldighet på det sociala och miljömässiga området bör regleras i svensk lag och att statlig medverkan i en nationell fristående organisation för främjande av företags sociala ansvar bör prövas. Kommittén föreslår vidare att i samarbete med svenskt näringsliv verkar för utveckling och harmonisering av internationella regler för företagens sociala ansvar. Kommittén menar att svensk fackföreningsrörelse i ökad utsträckning bör utnyttjas som en resurs i politiken för global utveckling och i främjandet av företagens sociala ansvar. Kommittén anser att arbetsmarknads- och arbetslivsfrågor måste få en ökad aktualitet i utvecklingssamarbetet. Effekten av etablerandet av ekonomiska frizoner bör särskilt uppmärksammas. Kommittén menar att frågan bör prövas huruvida den statsstödda exportkreditgivningen skall förenas med villkor om uppfyllande av mänskliga rättigheter och förstärkta villkor avseende miljöhänsyn. Kommittén anser att informationsutbytet mellan och näringslivet kring frågor som rör MR-situationen i olika länder samt företagens möjligheter att i olika länder bidra till främjandet av de mänskliga rättigheterna och en hållbar utveckling kan stärkas ytterligare. Kommittén föreslår också att Sida ges i uppdrag att säkerställa att dess handels- och investeringsstödjande verksamhet är förenlig med mänskliga rättigheter och hållbar utveckling. Remissinstanserna: Remissinstanserna stödjer i princip utredningens Prop. 2002/03:122 resonemang kring näringslivets roll i utvecklingssamarbetet. dock att näringslivets positiva roll för utveckling borde ha getts mer utrymme. Flera remissinstanser hänvisar till arbetet inom och Global Compact för att förstärka företagens miljöansvar och respekt för mänskliga rättigheter. Bland andra LO och TCO finner det anmärkningsvärt att fackföreningarna behandlas i så liten utsträckning i utredningen. Några remissinstanser understryker vikten av att inte bara involvera det svenska näringslivet utan även det lokala i utvecklingsländerna. Skälen för regeringens bedömning: har en bred samsyn växt fram om näringslivets nyckelroll för utveckling. Detta gäller dels den privata sektorn i utvecklingsländerna, som har en avgörande roll när det gäller sysselsättning och tillväxt, dels multinationella företag som spelar en allt viktigare roll när det gäller investeringar i utvecklingsländerna. En slutsats från konferensen om finansiering för utveckling i och världstoppmötet om hållbar utveckling i är att alla länder bör öka sina ansträngningar att skapa förutsättningar för näringslivet att ta aktiv del i utvecklingsarbetet. Utvecklingsländernas möjligheter att utvecklas beror i hög grad på i vilken mån man lyckas att skapa gynnsamma inhemska förutsättningar för den privata sektorn. Lagar och regler måste utformas på ett sätt som främjar företagande. Fungerande institutioner krävs både på rätts - och bankområdet. Korruption måste bekämpas och god samhällsstyrning främjas. Detta gynnar inte bara utvecklingen av det inhemska näringslivet utan även möjligheterna till utländska direktinvesteringar i utvecklingsländer. Utvecklingsländernas ansträngningar på dessa områden skall stödjas. Det föreligger inte någon motsättning mellan utvecklingsländernas behov och prioriteringar och ett brett utnyttjande av svenska resurser. Svenska företag bidrar till tillväxt i många utvecklingsländer. Det svenska näringslivet har kunskaper och erfarenheter, såväl i policyfrågor som av det praktiska genomförandet, som kan vara en tillgång för svenskt utvecklingssamarbete. De partnerskap och andra former av nätverk som skapats mellan svenska företag och företag i såväl utvecklingsländer som länder i kan ytterligare förstärka samarbetet. Många svenska företag ligger numera långt framme internationellt när det gäller miljötänkande, social hänsyn och icke korrupta affärsrelationer. Erfarenheter från den svenska fackföreningsrörelsens arbete på dessa områden bör komma utvecklingsländerna till del. Näringslivet och fackföreningsrörelsen kan sammantaget göra mycket för att bidra till politiken för global utveckling. Svenska staten, det svenska näringslivet och fackföreningsrörelsen bör därför, även om verksamheterna styrs och drivs på olika sätt, kunna komplettera varandra väl i arbetet för utveckling. Formerna för samverkan bör utvecklas. Svenska myndigheters kontakter med näringslivet och fackföreningsrörelsen på utvecklingsområdet bör präglas av intresse och öppenhet och samarbetsmöjligheter bör tas tillvara i syfte att stärka fattigdomsbekämpningen. Politiken som presenteras i denna proposition bygger på den nya syn Prop. 2002/03:122 på utveckling som vuxit fram . Vikten av en friare handel och fungerande marknadsekonomi är viktiga inslag, liksom nyttan av en mångfald av aktörer, nationella och internationella, offentliga och privata i utvecklingsansträngningarna. Det betonas att insatser och program bör bygga på samarbetsländernas egna prioriteringar och planer, och att ansvaret för utvecklingen skall finnas hos länderna själva. Det är i samarbetsländerna som policydialog och givarsamordning skall ske, det är där insatser och program utformas och upphandling skall äga rum. Utländska satsningar, offentliga eller privata, blir komplement till ländernas egna utvecklingsansträngningar. Detta minskar inte det bilaterala samarbetets möjligheter att bidra till att bygga långsiktiga och strategiskt viktiga mellanstatliga relationer med utvecklingsländerna. kan förena en stark tilltro till näringslivets och fackföreningsrörelsens roll i utvecklingsarbetet med denna övergripande syn på utveckling och fattiga länders egna utvecklingsansträngningar. De kunskaper och de erfarenheter svenskt näringsliv, men också många andra delar av det svenska samhället, har av internationellt utvecklingssamarbete bör utnyttjas. Existerande samverkansmodeller bör också studeras och analyseras. Svenskt näringsliv och svensk förvaltning bör följa utvecklingen för att ta tillvara nya möjligheter och utveckla de instrument som kan främja svenska intressen. Det förblir viktigt att främja den svenska kunskapsbasen för att hävda position i en miljö som ofta domineras av betydligt större och mer inflytelserika länder. Därigenom kan kunskap spridas i samarbetsländerna om framsynta modeller och lösningar. Samråd och samarbete bör ske mellan utvecklingssamarbetet och det statliga export- och importfrämjandet så att olika erfarenheter, kompetenser och resurser tillvaratas och kan samverka. Alltför höga affärsmässiga risker kan vara ett hinder för privata investeringar i många utvecklingsländer. Här behövs nya former av partnerskap mellan privat och offentlig sektor för att reducera kommersiella eller politiska risker och därigenom få till stånd investeringar. Mekanismer krävs för att underlätta tillgången på nödvändigt inhemskt och externt riskkapital. Innovativa garanti- och kreditinstrument bör prövas i syfte att skapa nytt riskkapital inriktat på investeringar som bidrar till hållbar utveckling. På så sätt skapas även förutsättning för att lokala kapitalmarknader utvecklas. Regeringens förslag: Genomförandet av politiken för global utveckling skall redovisas till i form av en resultatskrivelse. har ett ansvar för uppfyllandet av målet. Regeringens bedömning: Målkonflikter bör tydliggöras och bli föremål för medvetna och övervägda politiska val. Ansvaret för redovisningen till bör åvila . Globkoms förslag: Kommittén föreslår att en koordineringsfunktion för politiken för global utveckling upprättas i . Kommittén föreslår att koordineringsfunktionen bl.a. skall ansvara för att: sammanställa departementens rapportering vad gäller deras bidrag till måluppfyllelsen av politiken för global utveckling, återrapportera till , ta fram bakgrundsanalyser, ta initiativ interdepartementala arbetsgrupper och att identifiera departementsöverskridande frågor. Remissinstanserna: Remissinstanserna stödjer i huvudsak förslaget om en koordineringsfunktion. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Några konkreta åtgärder när det gäller organisation av den övergripande förvaltningen av politiken för global utveckling föreslås inte i denna proposition. De organisatoriska formerna för genomförande av politiken kommer att bli föremål för senare överväganden. Allmänt kan konstateras att den organisation som har att förvalta politiken för global utveckling måste präglas av samstämmighet på alla nivåer. Ett integrerat synsätt skall vara vägledande. Politikens mål och innehåll måste vara tydligt för alla delar av organisationen. Medvetenhet och kunskaper om utvecklingsfrågor måste också finnas i alla delar av organisationen. Politikens olika delar behöver hållas ihop och måste agera på ett samlat sätt i internationella sammanhang. Politiken för global utveckling måste styras genom effektiv resultatstyrning och uppföljning. Löpande styrning sker genom regleringsbrev, samarbetsplaner och dialog. Ansvaret för genomförandet av politiken för global utveckling delas av alla politikområden och departement. Resultatstyrning kräver precisa målformuleringar och redovisning av effekter av den verksamhet som bedrivs. Här kan de internationella utvecklingsmålen komma till praktisk användning. En rad instrument står till regeringens förfogande inom ramen för politiken för global utveckling. Olika mål gäller dock för olika politikområden och konflikter kan uppstå. Några generella riktlinjer kan knappast formuleras för att i ett slag lösa alla tänkbara målkonflikter. 2002/03:122 Målkonflikter skall emellertid tydliggöras och bli föremål för medvetna och övervägda politiska val. Politiken för global utveckling har satt upp ett gemensamt mål för samtliga politikområden. skall bidra till att målet om en rättvis och hållbar global utveckling kan uppfyllas. Det innebär att det som görs inom ett politikområde i strävan mot en rättvis och hållbar utveckling inte skall motverkas av det som görs inom ett annat. Här kan det internationella "samstämmighetsindex" som är under utveckling bli ett viktigt instrument (se avsnitt 5.5). Regeringen har för avsikt att för redovisa resultaten gällande genomförandet av politiken för global utveckling. Redovisningen skall bl.a. omfatta insatser som görs inom olika politikområden för att stärka politiken för global utveckling och vad som görs från svenskt håll för ökad samstämmighet i EU:s samlade agerande. För det internationella utvecklingssamarbetet skall målet för politikområdet kompletteras med operativa delmål utformade inom ramen för specifika planeringsinstrument för olika länder, multilaterala organ och områden. En utgångspunkt skall vara landets eller organisationens egna strategier och planer för fattigdomsbekämpning och utveckling. De internationella utvecklingsmålen utgör en grund för formulering av de operativa målen. När det är fråga om långsiktigt samarbete i form av budgetstöd bör resultatuppföljning göras av landet självt eller genom samarbete mellan givare. Mätning av resultat inom utvecklingssamarbetet är förenat med betydande utmaningar. Arbetet med att vidareutveckla resultatstyrningen blir en viktig del i det fortsatta arbetet. Regeringens förslag: En självständig funktion för utvärdering av det internationella utvecklingssamarbetet behövs. En utredning skall tillsättas för att överväga lämpliga former härför. Regeringens bedömning: Samverkan med andra länder, särskilt i EU, bör stärkas på utvärderingsområdet. I syfte att stärka lärandet om samstämmighet mellan olika politikområden bör fortsatt stöd lämnas till utformningen av ett internationellt "samstämmighetsindex" och internationell forskning kring samstämmighet. Utvecklingsländernas utvärderingskapacitet bör stärkas. bör även fortsättningsvis ha tillgång till en internationellt förankrad funktion för analys av globala utvecklingsfrågor. Ett med företrädare för , organisationer, näringslivet, forskare, expertgrupper och andra intressenter, samt regering och myndigheter bör inrättas i syfte att främja en bred samhällsdialog om svensk politik för global utveckling. Regeringens utåtriktade informations- och kommunikationsarbete bör stärkas i syfte att sprida kunskap och skapa debatt om global