prop · GQ0353 · 2003-02-21 00:00:00 — Hovrätten för Nedre anfört, det i och för sig finns ett värde i att begränsa antalet punkter i den angivna bestämmelsen och undvika att ge dem alltför snäva tillämpningsområden, anser regeringen att om- ständigheter av tidigare berört slag är av så stor principiell betydelse för straffvärdebedömningen att de bör framgå direkt av lagen. Av dessa skäl bör enligt regeringens mening en särskild straffskärpningsgrund som tar sikte på brott där barns trygghet och tillit hotas av närstående införas i . Genom en sådan regel och som kompletterar de övriga punkterna i 29 kap. 2 § skapas enligt regeringens bedömning ett mer heltäckande straffrättsligt skydd än i dagens lagstiftning för barn i utsatta situationer. Den föreslagna bestämmelsen syftar således främst till att tydliggöra och markera att exempelvis brott mot närstående barn ofta bör åsättas ett högre straffvärde, just för att barnet därigenom riskerar att be- rövas sin trygghet. Straffskärpningsgrunden är dock inte begränsad till att gälla enbart de fall då brottet riktat sig direkt mot ett barn utan bör om- fatta även sådana fall då brottet förövats i närvaro av ett närstående barn t.ex. fall då ett barn tvingas bevittna att en förälder blir slagen av den andre föräldern. Lagrådet, som avstyrkt förslaget i den utformning det fått i lagråds- remissen, har ifrågasatt om den föreslagna punkten i sak kommer att medföra någon skillnad, i vart fall såvitt avser brott riktade mot barn. Enligt Lagrådet kan det inte råda någon tvekan om att de redan nu gäl- lande bestämmelserna i 29 kap. 1 och 2 §§ kan vara tillämpliga när en förälder eller annan som anförtrotts vården om ett barn utövar våld mot barnet och därigenom inte bara skadar eller kränker bar- net utan också riskerar barnets tillit till den vårdansvarige och behov i vidare mening av en trygg hemmiljö. Enligt Lagrådet får bestämmel- serna också anses ge utrymme för straffskärpning när ett barn i hemmet ser och hör hur den ena föräldern utövar våld mot den andra, dvs. inte bara i fall då barnet som brottsoffer berövas sin trygghet i förhållande till förövaren utan också när barnet som tredje man bevittnar att en när- stående blir slagen. Lagrådet har också anfört att den nya bestämmelsen riskerar väcka tvivel om räckvidden av gällande bestämmelser i andra situationer där särskilda skyddsobjekt, t.ex. åldringar, blir utsatta för brott som rycker undan grundvalen för deras trygghet. förslaget dessutom att kapitlet tillförs en kasuistisk regelgivning som det inte ansetts vara avsett för. Regeringen har i och för sig förståelse för Lagrådets synpunkter och kan i enlighet med vad regeringen tidigare anfört instämma i att redan dagens bestämmelser (29 kap. 1 och 2 §§ ) ger möjlighet att åsätta brott mot närstående barn ett högt straffvärde. Som Lagrådet anfört kan det inte heller uteslutas att bestämmelserna omfattar även sådana fall där ett barn, utan att rättsligt sätt inta ställning som målsägande, tvingas bevittna att en närstående blir utsatt för brott. De angivna bestämmelserna i 29 kap. 1 och 2 §§ är allmänt hållna och avser varierande förhållanden, såvitt avser 29 kap. 1 § andra stycket , av såväl skärpande som mildrande karaktär. De är också delvis överlappande. De får dock sitt värde genom att ange vilka omständigheter som särskilt bör uppmärksammas vid straffvärdebedöm- ningen. Även om man i och för sig kan hävda att skydd av barn kan tol- kas in i nuvarande bestämmelser ansluter det enligt regeringens mening till nuvarande lagstiftningsteknik att uttryckligen och särskilt lyfta fram denna omständighet. Det skall således inte råda något tvivel om att verk- ningar av brott som begås mot eller inför barn i familjen är av grundläg- gande betydelse vid straffvärdebedömningen. Övervägande skäl talar därför för att 29 kap. 2 § bör tillföras en ny punkt, som till skillnad från vad som gäller , uttryckligen anger att det som ett för- svårande moment i straffvärdehänseende särskilt skall beaktas risken för att ett barn berövas tryggheten och tilliten till sina föräldrar eller andra vuxna närstående. Denna bedömning delas också av flertalet remiss- instanser. Även en enig kommitté har gjort motsvarande bedömning. Ett sådant tillägg torde också bidra till att den särskilt stora utsatthet som barn befinner sig i då förövaren är närstående till barnet i större ut- sträckning uppmärksammas i brottsutredningar och i brottmålsprocessen i övrigt. Regeringen har också förståelse i och för sig för de synpunkter som Lagrådet framfört i fråga om räckvidden av redan gällande bestämmel- ser. För att tydliggöra regelns tillämpningsområde i förhållande till övriga punkter bör därför i lagtexten anges att bestämmelsen avser brott som varit ägnade att skada inte bara tryggheten utan även tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. Enligt regeringens mening markeras härigenom tydligare än i lagrådsremissens förslag att det är en särskilt kvalificerad form av trygghet som åsyftas och lyfts fram, nämligen den i relationen mellan främst föräldrar, andra vuxna när- stående och barn. Härigenom undviks dessutom att sådana fall där en straffskärpning gör sig mindre starkt gällande, exempelvis fall då brottet begåtts av ett jämnårigt syskon till barnet, omfattas av bestämmelsen. Regeringens avsikt med den nya bestämmelsen är således inte att på något sätt påverka eller begränsa räckvidden av redan gällande bestäm- melser t.ex. vad gäller trygghetsaspekten i förhållande till andra skydds- objekt som utsätts för brott. Lagrådet har även haft invändningar mot utformningen av lagtexten. Enligt Lagrådet är lagförslaget allmänt hållet och begränsar sig inte till den typ av brottslighet våld och andra kränkningar av person som står barnet nära som i motiven framhålls som skäl för regleringen. Lagrådet menar också att det förhållandet att brottet skall ha varit ägnat att riskera barnets trygghet ger ytterligare osäkerhet om i vilka fall som en straff- Prop. 2002/03:53 skärpning kan komma i fråga. Enligt Lagrådet gäller detta inte bara brottets objektiva sida utan också de problem som är förknippade med frågan om gärningsmannens uppsåt. Även avgränsningen till den som står barnet särskilt nära försvårar enligt Lagrådet förutsebarheten i fråga om bestämmelsens räckvidd. Regeringen har också i detta avseende förståelse för Lagrådets syn- punkter och instämmer i Lagrådets bedömning att lagförslaget är allmänt hållet och inte begränsar sig enbart till den typ av brottslighet, främst våldsbrottslighet, som regeringen tidigare i detta avsnitt i huvudsak uppehållit sig vid. Det ligger dock enligt regerings mening i sakens natur att omständigheter av det slag som anges i 29 kap. 2 § är allmänt hållna. Den förtydligande bestämmelsen ansluter sig härvidlag till den systematik som i övrigt gäller i denna paragraf. Den nu före- slagna straffskärpningsgrunden kommer att ha sitt främsta tillämpnings- område vid just vålds- och sexualbrottslighet. Även vid andra typer av brottslighet kan bestämmelsen dock vara relevant. Som exempel kan nämnas det fallet att en förälder hotar den andre föräldern eller inför bar- nen slår sönder det gemensamma hemmet. Vad därefter gäller Lagrådets invändning mot uttrycket varit ägnat kan regeringen konstatera att motsvarande uttryck används på flera andra ställen i den straffrättsliga lagstiftningen. Regeringen delar dock Lag- rådets bedömning att innebörden av uttrycket kan behöva belysas ytter- ligare. Regeringen lämnar därför i författningskommentaren en mer utförlig redogörelse för hur uttrycket skall förstås än som redovisades i lagrådsremissen. Regeringen delar också Lagrådets bedömning i fråga om avgränsningen till den som står barnet särskilt nära. För att tydligare än i lagrådsremissens förslag fånga upp vilken personkrets som avses i bestämmelsen föreslår regeringen i stället det klarare begreppet närstå- ende person. Regeringen återkommer i författningskommentaren med en mer utförlig redogörelse om begreppets innebörd. I lagtexten har i förhållande till lagrådsremissens förslag ordet riskera ersatts med skada. Ändringen är närmast av redaktionell karaktär. 5.6.3Åtal för brott mot barn Regeringens förslag: Kravet på målsägandens angivelse för att åklagare skall få väcka åtal tas bort beträffande brotten vållande till kroppsskada eller sjukdom som inte är grovt brott samt förtal, grovt förtal och vissa fall av förolämpning, förutsatt att brottet riktats mot en person som inte fyllt . Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommitténs förslag är dock begränsat till barn som är närstående till gärningsmannen. Till skillnad från regeringen föreslår kommittén vidare att om något av ärekränkningsbrotten i 5 kap. 13 §§ riktats mot ett barn som är närstående till gärningsmannen, skall det räcka med att åtal är påkallat ur allmän synpunkt för att åklagare skall få väcka åtal. Slutligen innebär kommitténs förslag att de krav som uppställs beträf- fande förolämpning enligt 5 kap. 5 § första stycket punkterna 24 inte skall gälla när åklagaren ges åtalsrätt för brott som riktats mot under- åriga. Remissinstanserna: De remissinstanser som kommenterat kommit- téns förslag tillstyrker det. Riksåklagaren () instämmer i kommitténs förslag, men menar att kravet på angivelse skall efterges i samtliga fall där målsäganden inte fyllt , och inte bara när gärningsmannen är närstående. Skälen för regeringens förslag: De flesta brott ligger numera under allmänt åtal, vilket innebär att åklagaren har såväl en rätt som en skyl- dighet att väcka åtal (20 kap. 3 § ). Detta förutsätter dock att åklagaren på objektiva grunder bedömer att ett åtal kan leda till en fällande dom. Målsäganden har rätt att väcka åtal först sedan åklaga- ren tagit ställning till åtalsfrågan och beslutat att inte väcka åtal. Vid vissa brott som ligger under allmänt åtal kan åklagarens rätt och plikt att åtala vara inskränkt på olika sätt. Ett brott där möjligheterna till allmänt åtal har begränsats genom en särskild regel, är vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 § ), ett brott som inte sällan kan beröra barn i utsatta situationer. Vållande till kroppsskada eller sjukdom får, om brottet inte är grovt, åtalas av åklagare endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal är påkallat ur allmän synpunkt (3 kap. 12 § ). Ärekränkningsbrotten i 5 kap. 13 §§ , dvs. förtal, grovt förtal och förolämpning, är i princip målsägandebrott, vilket innebär att målsäganden har en exklusiv talerätt. Allmänt åtal får emellertid ske när det gäller vissa av dessa brott, om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl kan anses påkallat ur allmän synpunkt. När det gäller förolämpning krävs vidare att någon av de förutsättningar som uppställs i 5 kap. 5 § första stycket punkterna 24 är upp- fyllda. Dessa förutsättningar innebär att det fordras att förolämpningen har skett mot någon i eller för hans eller hennes myndighetsutövning, med anspelning på hans eller hennes ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse, eller mot någon med anspelning på hans eller hennes homosexuella läggning. Om förolämpningsbrottet inte upp- fyller de förutsättningar som anges i punkterna 24 kan endast målsä- ganden väcka åtal för brottet. Barn som utsätts för brott där åklagaren har en oinskränkt åtalsplikt har samma ställning som vuxna som utsätts såtillvida att åklagaren är skyldig att väcka åtal oavsett vad målsäganden anser om detta. Åklagaren kan således väcka åtal även om målsäganden bestämt motsätter sig detta. Situationen är litet speciell när det gäller barn som utsätts för brott som rör barnets person och som inte faller under allmänt åtal utan kräver att målsäganden antingen anger brottet till åtal eller själv väcker åtal. I dessa fall är barnet nämligen beroende av att dess vårdnadshavare agerar i åtalsfrågan (20 kap. 14 § ). Detta är, enligt regeringens uppfattning, inte alltid en fullt tillfredsställande ordning. Särskilt när det gäller små barn är det inte ovanligt att det är barnets vårdnadshavare eller någon som står vårdnadshavaren nära som har begått brottet, t.ex. förolämpat barnet eller, kanske under misshandelsliknande former, vållat barnet kroppsskada. I dessa fall kan vårdnadshavaren sakna anledning att medverka till att åtal väcks. Om vårdnadshavaren själv begått brottet, är det troligt att han eller hon i eget intresse försöker undvika en lagföring. Utan vårdnadshavarens medverkan saknas således i praktiken möjlighet att få en lagföring till stånd för dessa brott. I dessa fall kan det inte anses rimligt att det är vårdnadshavaren som skall avgöra när angivelse av brottet bör ske. Beträffande vållande till kroppsskada eller sjukdom gäller detta särskilt fall som kan betecknas som allvarliga utan att brottet för den skull är att bedöma som grovt, såsom t.ex. upprepade fall av vållande av skada eller sjukdom eller fall där risktagandet varit medvetet eller försummelsen på annat sätt varit särskilt klandervärd. Av dessa skäl bör, enligt regeringens bedömning, åklagarens rätt att åtala utvidgas beträffande brotten vållande till kropps- skada eller sjukdom, förtal, grovt förtal eller förolämpning som anges i 5 kap. 5 § 24 riktat sig mot ett barn. I lagrådsremissen är den utvidgade åtalsrätten begränsad till fall där barnet är närstående till gärningsmannen. Avsikten är enligt vad som anges i remissen att den särskilda åtalsbestämmelsen skall kunna använ- das i situationer där det finns en risk för att vårdnadshavaren själv är gär- ningsman, befinner sig i en lojalitetsställning mot gärningsmannen eller liknande. Lagrådet har förordat att närståendebegreppet inte skall användas i bestämmelserna i 3 kap. 12 § och 5 kap. 5 § . Skälet till Lag- rådets ställningstagande är att närståendebegreppet kan vara oklart till sin innebörd. RÅ har lämnat synpunkter som ligger i linje med Lagrådets. Den av lagrådet föreslagna ordalydelsen innebär att åklagarens rätt att åtala utvidgas i samtliga fall då brottet riktat sig mot någon som inte fyllt . Tillämpningsområdet för bestämmelsen utvidgas därmed vis- serligen till att omfatta fall där barn inte befinner sig i någon utpräglat utsatt situation, så som normalt är fallet när barnet är närstående till gär- ningsmannen. Å andra sidan kvarstår nu gällande viktiga regler som begränsar möjligheterna till allmänt åtal för samtliga de brott som för- slaget omfattar, dvs. vållande till kroppsskada eller sjukdom som inte är grovt brott samt förtal, grovt förtal och förolämpning. Dessa begräns- ningsregler består i att åtal på visst sätt skall vara påkallat ur allmän syn- punkt. Sammantaget anser regeringen att övervägande skäl talar för att angivelsekravet på det sätt som Lagrådet föreslagit bör slopas även i de fall när barnet inte är närstående till gärningsmannen. När det gäller defi- nitionen av uttrycket barn ansluter sig regeringen också till Lagrådets uppfattning att åldersgränsen bör framgå direkt av lagtexten. Så som redovisats ovan uppställs särskilda begränsningsregler vad gäller åklagarens rätt och skyldighet att väcka åtal för ärekränknings- brotten i 5 kap. 13 §§ . Lagrådsremissens förslag, som i denna del överensstämmer med kommitténs, innebär för ärekränkningsbrotten dels att kravet på särskilda skäl faller bort, dels att de förutsättningar som uppställs för allmänt åtal i 5 kap. 5 § första stycket punkterna 24 inte skall gälla om brottet riktat sig mot ett barn. Lagrådet förordar här att kravet på särskilda skäl får gälla även i de fall åklagaren ges åtalsrätt när målsäganden är ett barn. Lagrådet pekar på bl.a. att effekten av den åtskillnad som lagrådsremissens förslag innebär kan bli särskilt påtaglig, t.ex. om gärningsmannen begått brott mot två ungdomar och den ena fyllt medan den andra skulle uppnå samma ålder. Som nämnts har den justeringen gjorts i förhållande till lagrådremissen, att närståendebegreppet utmönst- Prop. 2002/03:53 rats ur lagtexten. Det innebär att tillämpningsområdet utvidgats. med hänsyn till detta kan det finnas anledning att kräva att åtal av sär- skilda skäl skall anses påkallat ur allmän synpunkt. Lagtexten utformas därför i denna del på det sätt Lagrådet har föreslagit. Lagrådet förordar också att de krav som uppställs i 5 kap. 5 § första stycket punkterna 24 skall gälla även när åklagaren ges åtalsrätt såvitt gäller underåriga. Även i dessa delar beaktar regeringen de synpunkter och förslag som Lagrådet lämnat. Förstärkt barnperspektiv i LVU Principen om barnets bästa Regeringens förslag: Lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) kompletteras med en bestämmelse om att vad som är bäst för barnet/den unge skall vara avgörande vid alla beslut Den unges rätt till respekt för sitt människovärde och sin ansvar för den unges grund- läggande rättigheter enligt 6 kap. 1 § markeras särskilt. förslag: Överensstämmer i huvudsak med rege- Utredningen har föreslagit en delvis annan lagteknisk lösning. Remissinstanserna: I princip samtliga remissinstanser som har uttalat sig i frågan tillstyrker och anser det angeläget att principen om barnets bästa förs in i lagen. () anser dock att den för- slagna bestämmelsen bör formuleras som en renodlad portalbestäm- melse, dvs. i 1 §. JO anser vidare att det inte finns skäl att i LVU införa bestämmelser om socialnämndens skyldighet att ingripa när ett barn far illa, då detta redan är reglerat i socialtjänstlagen (2001:453), SoL. remissinstanser, däribland , Hovrätten för Nedre , Kammarrätten i , och har framfört synpunkter på användningen av begreppen barnet respektive framför att förslagen om ett stärkt barnperspektiv i LVU inte enbart leder till en anpassning av lagen till utan också till en ökad respekt för de ungas rätt till privat- och familjeliv enligt . vidare att eftersom LVU omfattar även personer , bör de förslag som grundas på utsträckas till att omfatta Skälen för regeringens förslag: En av de grundläggande principerna i Konventionen om barnets rättigheter () är principen om Enligt artikel 3 i konventionen skall barnets bästa komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn. bästa är också väl förankrad i svensk rätt. Enligt flera författningar skall vad som är bäst för barnet beaktas vid beslut av olika slag. i 1 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453, SoL) att när åtgärder rör barn, det särskilt skall beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. 2 a § anges att barnets bästa skall komma i främsta rum- met vid avgörande enligt kapitlet av alla frågor som rör vårdnad, boende och umgänge. I båda dessa lagar har bestämmelsen utformats med barn- konventionen som förebild. Lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) saknar motsvarande bestämmelse. Lagen är förvisso primärt en skydds- lag för barn och unga och andan i lagen är att de insatser som görs och beslut som fattas skall vara till för den unges bästa, men som redan konstaterade i sitt betänkande Barnets bästa i främsta rummet (SOU 1997:116) har emellertid rättsutvecklingen tenderat att inte alltid sätta den unges intresse främst. Behovet av ett förstärkt barn- perspektiv i LVU har också verifierats av samtliga remissinstanser som uttalat sig i frågan. Så till exempel påpekar socialförvaltningen i i sitt remissvar att flera studier har visat att föräldra- rätten riskerar att komma i fokus i LVU-mål, varför det är angeläget att en särskild bestämmelse införs om att det är barnets bästa som skall vara avgörande vid alla beslut enligt lagen. Även övriga kommuner som har yttrat sig framhåller vikten av att i lagen tydliggöra att det är barnets bästa som skall vara avgörande vid alla beslut. Bestämmelsen bör dock få en annorlunda utformning än vad den fått i SoL. När det gäller SoL tar bestämmelsen sikte på alla beslut som rör barn, således även beslut som primärt riktar sig till vuxna. Bestämmelsen fick där sin utformning, på inrådan av Lagrådet, efter förebild från mot- svarande bestämmelse i utlänningslagen (1989:529). Lagrådet hänvisade bl.a. till att det vid konventionens utarbetande hade valts en bred och något vagare formulering och att, eftersom principen om barnets bästa skulle appliceras på alla områden, denna princip blivit endast ett av flera relevanta och nödvändiga intressen att ta hänsyn till. Rege- ringen uttalade vidare i propositionen att barnets bästa inte alltid är avgö- rande för vilket beslut som fattas, men skall alltid beaktas, utredas och redovisas (prop. 1996/97:124). När det gäller LVU är emellertid förhållandena något annorlunda. LVU reglerar enbart åtgärder och beslut som riktar sig till barn och unga när det föreligger en påtaglig risk för att dess hälsa och utveckling ska- das. Det handlar här om samhällets mest utsatta barn och ungdomar och det torde inte finnas några andra intressen som skulle kunna ha samma tyngd vid bedömningen av vilka åtgärder som skall vidtas. I en konflikt mellan barnets behov och andra intressen skall hänsynen till barnets bästa alltid ges företräde. Bestämmelsen bör därför utformas så att bar- nets bästa skall vara avgörande vid alla beslut enligt lagen. Den närmare innebörden av vad som skall anses vara barnets bästa anges varken i SoL eller i . Det ligger i sakens natur att det inte en gång för alla går att precisera innebörden av ett sådant begrepp. Regeringen gjorde följande uttalande i samband med införandet av bar- nets bästa i 6 kap. 2 a § : Som framhållits måste barnets bästa avgöras i varje enskilt fall utifrån en bedömning av de individuella förhållandena. --- Vid bedömningen måste hänsyn tas till allt som rör barnets fysiska och psykiska välbefinnande och utveckling. Så långt det är möjligt skall därvid såväl kortsiktiga som långsiktiga effekter för barnet beaktas. Det säger sig självt att det ofta är nära nog omöjligt att objektivt slå fast vad som är bäst för barnet. I sådana fall blir det domstolens resp. socialnämndens uppfattning, antaganden och Prop. 2002/03:53 bedömningar som blir avgörande. Begreppet barn enligt innefattar personer . LVU omfattar emellertid även insatser och åtgärder för personer som inte längre per definition kan betraktas som barn, i vissa fall kan lagen tillämpas på personer upp till . Principen om barnets bästa bör dock omfatta även de unga vuxna som kan bli föremål för insatser enligt LVU. Som flera remissinstanser påpekat är det således relevant att i lagen genomgående använda begreppet den unge. Den unges rätt till respekt för sitt människovärde och sin integritet Av 1 kap. 1 § SoL framgår att verksamhet skall bygga på respekt för människornas självbestämmande och integritet. I 1 § LVU sägs att insatser för barn och ungdom skall göras i samförstånd med den unge och hans vårdnadshavare enligt bestämmelserna i . Det är först när sådant samförstånd inte kan uppnås som LVU kan bli tillämplig. I lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), som också hänvisar till SoL:s bestämmelser, understryks dessutom att vården skall bygga på respekt för den enskildes bestämmanderätt och integritet. En liknande föreskrift om barnets/den unges rätt till respekt för sitt män- niskovärde och sin integritet saknas i LVU. Ett av de viktigaste budska- pen i är barnets rätt att betraktas som en självständig individ med egna rättigheter. Det är därför motiverat att även i LVU införa en motsvarande bestämmelse som i LVM. Samhällets ansvar för att den unges grundläggande rättigheter respekteras Enligt artikel 3.2 i är det statens ansvar att tillförsäkra barnet sådant skydd och sådan omvårdnad som behövs för dess välfärd, med hänsyn tagen till de rättigheter och skyldigheter som tillkommer dess föräldrar, vårdnadshavare eller andra personer som har lagligt ansvar för barnet. Barnets grundläggande rättigheter framgår av 6 kap. 1 § . Det ankommer i första hand på barnets vårdnads- havare att se till att barnets grundläggande rättigheter tillgodoses. Bestämmelsen är dock tänkt att tjäna till ledning även för andra.