prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — Enligt artikel 12 i rambeslutet får den verkställande rättsliga myndigheten besluta att den som har gripits på grund av en arresteringsorder skall vara fortsatt frihetsberövad. tvångsmedel skall fattas i enlighet med lagstiftningen i den verkställande Det är dock enligt bestämmelsen möjligt att tillfälligt försätta den som gripits på fri fot, om den rättsliga myndigheten vidtar alla åtgärder som den bedömer nödvändiga för att undvika att den Den som eftersöks för utlämning får enligt 23 § utlämningslagen anhållas av åklagaren på begäran av behörig myndighet i en annan stat. Anhållningsbeslutet skall underställas tingsrätten, som efter att ha fastställt beslutet skall underrätta chefen för . skall sätta ut inom vilken en framställning om utlämning skall ges Om det emellertid redan på detta stadium framkommer att det finns hinder mot utlämning eller att utlämning inte bör ske, skall chefen för utverka regeringens beslut om upphävande av Om beslutet om anhållande inte upphävs, skall det bestå fram till dess att det kommer in en begäran om utlämning. skall åklagaren begära hos rätten att den som begärs utlämnad skall häktas. I 16 § utlämningslagen regleras förfarandet när en utlämnings- framställning har getts in. Den eftersökte är då i flertalet fall redan anhållen med stöd av 23 §. I fråga om tvångsmedel gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Det innebär att förutsättningarna för att tvångsmedel skall kunna användas är desamma som gäller vid motsvarande åtgärd under en förundersökning. För att t.ex. häktning skall kunna ske krävs att den aktuella gärningen motsvarar brott enligt svensk lag som som huvudregel är av viss svårhet. Vidare krävs att det finns sannolika skäl för brottsmisstanke. Det senare kravet gäller dock inte om i förhållande till den ansökande staten har åtagit sig att godta det utländska häktningsbeslutet (9 § tredje stycket utlämningslagen; se prop. 1957:156 s. 83). Enligt den nordiska utlämningslagen gäller på motsvarande sätt regler. Huvudregeln där är att det inte krävs någon särskild utredning till stöd för att den som avses med ansökan har begått det uppgivna brottet utöver vad som angetts i samband med ansökan om utlämning (12 § nordiska utlämningslagen). För att anhållande och häktning skall få ske i ett svenskt brottmål krävs att någon är på sannolika skäl misstänkt eller åtminstone kan skäligen misstänkas för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller mer (24 kap. 1, 3 och 6 §§ ). I undantagsfall kan anhållande och häktning ske även om brottets straffskala inte når upp till denna nivå. För att någon skall kunna anhållas eller häktas krävs också i normalfallet att det finns en risk att den det gäller avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, att han eller hon genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning eller att han eller hon fortsätter sin brottsliga verksamhet. Enligt 23 § lagen (1964:167) med vissa bestämmelser om unga lagöverträdare får den som inte har fyllt inte häktas utan att det föreligger synnerliga skäl. En presumtion för anhållande och häktning Regeringen konstaterar att rambeslutet bygger på principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut i andra medlemsstater. En begäran om att en person skall gripas och överlämnas till en annan rättslig myndighet för lagföring eller verkställighet av straff skall därför som utgångspunkt godtas. Någon prövning av den eftersöktes skuld skall inte ske här. Den prövningen har redan skett i den andra staten. Det saknar också betydelse för anhållande- och häktningsfrågan vilket straff som kan följa för brottet enligt svensk lag. Redan det nu sagda medför att det behövs särskilda regler om frihetsberövanden i ärenden om överlämnande enligt en arresteringsorder. Därtill kommer att anhållande och häktning måste kunna ske i de, troligen mycket ovanliga, situationer när gärningen inte är straffbar i . Enligt promemorians förslag bör det, när en arresteringsorder har utfärdats, gälla en presumtion för frihetsberövande. Några remiss- instanser är kritiska till förslaget i den delen. Regeringen vill här framhålla att rambeslutet innebär ett åtagande för att, bortsett från i vissa särskilt angivna fall, säkerställa att den som eftersöks enligt en arresteringsorder och som anträffas i kan överlämnas till den andra staten. För att det över huvud taget skall vara möjligt att inom de relativt snäva tidsfrister som anges i rambeslutet kunna genomföra en rättslig prövning av frågan om överlämnande och för att i händelse av bifall kunna verkställa beslutet inom de föreskrivna fristerna, krävs att den som begärs överlämnad inte håller sig undan eller avviker från prövningen eller från verkställigheten av beslutet. Mot den nu angivna bakgrunden gör regeringen den bedömningen att inte kan uppfylla sina förpliktelser enligt rambeslutet utan en presumtion av det slag som promemorieförslaget upptar. Skäl för att underlåta anhållande och häktning Något frihetsberövande bör dock enligt promemorians förslag inte ske om det kan antas att förutsättningar saknas för ett överlämnande eller om det inte finns någon beaktansvärd risk för att den eftersökta personen avviker. I det senare fallet får frihetsberövande enligt promemorians förslag ske om det finns en påtaglig risk för att den eftersökte på fri fot försvårar sakens utredning. Uttrycken "betydande risk" och "påtaglig risk", som förekommer i promemorieförslaget används i en del modernare lagar i syfte att beteckna riskens storlek respektive tydlighet. Uttrycken har emellertid hitintills inte använts i samband med straffprocessuella tvångsmedel och som flera remissinstanser menat finns det inte tillräcklig anledning att nu införa någon nyordning på den punkten. Med den justeringen att påtaglig och beaktansvärd slopas bör promemorieförslaget godtas. För att ett frihetsberövande tvångs- medel skall kunna underlåtas bör det således om man bortser från de fall där det kan antas att något överlämnande inte kommer att ske finnas faktiska omständigheter som talar emot en flyktrisk. Även om det inte finns någon flyktfara skall anhållande och häktning ske om det finns risk för att den eftersökte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar utredningen av en gärning som omfattas av en arresterings- Prop. 2003/04:7 order. Anhållande och häktning av personer När det gäller eftersökta som är bör, enligt promemorians förslag, presumtionen i stället vara den omvända mot den förut angivna. Regeringen ställer sig i likhet med remissinstanserna bakom det förslaget. Bestämmelsen bör dock utformas något annorlunda, för att det skall vara tydligt att den som inte har fyllt endast skall frihetsberövas i rena undantagsfall. Häktningsbestämmelsen i 23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ger en i detta avseende lämplig avgränsning av i vilka fall anhållande och häktning får tillgripas. Enligt den bestämmelsen får den som inte har fyllt häktas endast om det finns synnerliga skäl. Regeringen anser att det i den nya lagen bör införas en bestämmelse med motsvarande innebörd. Alternativ till anhållande och häktning Om det för att undanröja grunden för ett anhållande är tillräckligt att den som eftersöks meddelas ett reseförbud eller att det föreskrivs en anmälningsskyldighet, får åklagaren enligt promemorians förslag besluta om en sådan åtgärd i stället för anhållande. I fall som avses i 24 kap. 4 § , dvs. fall där det kan befaras att en häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den det gäller eller för dennes barn, skall enligt promemorians förslag övervakning kunna ersätta ett anhållande. Promemorieförslaget har godtagits av remissinstanserna och bör med viss justering genomföras i denna del. Gripande utan ett anhållningsbeslut Om det finns skäl att anhålla någon får enligt 24 kap. 7 § en polisman i brådskande fall gripa honom eller henne även utan något anhållningsbeslut. Samma rätt bör en polisman ha i de fall anhållande skall ske med anledning av en arresteringsorder. Några remissinstanser har, med hänvisning till att eftersökta personer kommer att anträffas i samband med gränskontroller, föreslagit att även en tulltjänsteman skall kunna gripa den eftersökte i det angivna fallet. Enligt 21 § lagen (2000:1225) om straff för varusmugglig har en tulltjänsteman eller en tjänsteman vid , i fråga om rätten att gripa den som är misstänkt för smugglingsbrott, samma befogenheter som enligt 24 kap. 7 § första stycket tillkommer en polisman. Då det, som remissinstanserna har påpekat, kan antas att personer som eftersöks enligt en arresteringsorder emellanåt kommer att anträffas i gränskontroller, framstår det enligt regeringens bedömning som rimligt och i linje med nuvarande synsätt att tjänstemän vid myndigheter som upprätthåller gränskontrollen ges rätt att gripa den som kan anhållas enligt den nya lagen. En bestämmelse som ger tull- tjänstemän en sådan rätt bör därför införas. Detsamma bör gälla för tjänstemän vid , eftersom myndigheten till sjöss har ett självständigt ansvar för gränskontrollen avseende både personer och varor och dessutom svarar för inre utlänningskontroll av och i anslutning till sjöfarten. För att en häktad skall kunna underkastas inskränkningar i sina kontakter med omvärlden (restriktioner) krävs enligt 16 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade m.fl. att rätten enligt 24 kap. 5 a § rättegångs- balken har beslutat att åklagaren får besluta om restriktioner. Häktningsrestriktioner kan vara mycket ingripande för den som är frihetsberövad. Några särregler om häktningsrestriktioner finns inte i utlämningslagarna. Det finns enligt regeringens bedömning inte tillräcklig anledning att införa särregler om häktningsrestriktioner för de fall där en arresteringsorder har utfärdats. I ett inledande skede torde det vara möjligt att med tillämpning av nuvarande bestämmelser, i avvaktan på ytterligare information genast besluta om restriktioner om det finns omständigheter som ger vid handen att det finns för risk att bevisning förstörs (kollusionsfara). Rambeslutet ger därtill goda möjligheter till snabba direktkontakter när det gäller att skaffa fram underlag för ett beslut om häktningsrestriktioner. Åklagaren bör i sammanhanget observera att en utländsk myndighet felaktigt kan tro att ett häktningsbeslut enligt svensk rätt automatiskt föranleder restriktioner. Skäl för att upphäva ett beslut om anhållande eller häktning Det kan förekomma att en arresteringsorder utfärdas i fråga om någon som utomlands rymt från verkställigheten av en frihetsberövande påföljd. Enligt artikel 26 i rambeslutet skall den tid som någon i den verkställande medlemsstaten är frihetsberövad i ett ärende om överlämnande i den utfärdande medlemsstaten avräknas från ett frihetsstraff som där döms ut. Detta kan innebära att tiden för verkställigheten av den utländska påföljden faktiskt löper ut medan någon här i landet är anhållen eller häktad i överlämnandeärendet. Ett beslut om anhållande eller häktning skall också upphävas om ett fortsatt frihetsberövande inte står i proportion till det ingripande som kan tänkas ha varit åsyftat från den utfärdande myndighetens sida. Med tanke på den typen av situationer bör, som det föreslås i promemorian, i lagen tas in en regel om att ett beslut om frihetsberövande skall upphävas, om frihetsberövandet annars skulle bli oproportionerligt långt. Ett sådant beslut bör normalt föregås av kontakter och samråd med den utfärdande myndigheten. Som Lagrådet har föreslagit bör bestämmelsen formuleras så att det tydligare framgår vilka omständigheter som skall beaktas. Den uppräkning av omständigheter som finns i Lagrådets förslag är dock enligt regeringens bedömning alltför omfattande i förhållande till den presumtion som, enligt vad som ovan anförts, bör gälla för att frihetsberövande åtgärder vidtas mot den som eftersöks i ett ärende om överlämnande. De hänsyn som enligt Lagrådets förslag kan behöva tas till den eftersöktes personliga förhållanden tillgodoses i det nuvarande förslaget redan genom att det är möjligt att tillämpa ett icke frihets- berövande tvångsmedel om det är tillräckligt. Brottets art torde normalt inte kunna påverka förpliktelsen att överlämna den eftersökte. Däremot bör det enligt regeringen i lagen anges att ett beslut om anhållande eller häktning skall upphävas, om ett fortsatt frihetsberövande skulle vara oskäligt med hänsyn till den tid frihetsberövandet pågått och den påföljd som utdömts eller som kan komma att utdömas om den eftersökte döms för gärningen. Överklagande av ett beslut om personella tvångsmedel En tingsrätts beslut om tvångsmedel i ett ärende om överlämnande enligt en arresteringsorder får enligt promemorians förslag överklagas till hovrätt. Hovrättens beslut skall dock enligt förslaget inte kunna överklagas. Enligt bör tvångsmedelsbeslut kunna överklagas till . Även om den praktiska betydelsen av en sådan möjlighet i ett ärende om överlämnande är liten, anser regeringen att det inte finns anledning att här avvika från vad som gäller i brottmål. Ett beslut av hovrätt om häktning eller ett annat personellt tvångsmedel bör därför kunna överklagas. Någon särskild bestämmelse om det krävs inte. Det bör för övrigt anmärkas att verkställighet av överlämnandebeslutet kommer att kunna ske utan hinder av att ett tvångsmedelsbeslut har överklagats. I övrigt hänvisas i denna fråga till vad som ovan anförs som skäl för att ett beslut om överlämnande bör kunna överklagas till (se avsnitt 8.1.1). Regeringens förslag: Om det i en arresteringsorder finns en ansökan om beslag skall lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål tillämpas i den delen. Om det annars påträffas föremål som på grund av den uppgivna gärningen skulle kunna tas i beslag och överlämnas enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, får de även utan en särskild ansökan tas i beslag av åklagare eller den som griper den eftersökte. Beslaget skall också i det fallet anmälas till rätten för prövning. I samband med att den eftersökte frihetsberövas får husrannsakan göras för eftersökande av sådana föremål som får tas i beslag. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens, men innehåller inte någon regel om att det utan en föregående ansökan om beslag skall kunna göras en husrannsakan. Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. Såväl Riksåklagaren som har påpekat att ett beslut i fråga om beslag, som meddelas efter en ansökan, med promemorians förslag kommer att kunna överklagas till , medan tvångsmedelsbeslut som har skett utan en särskild ansökan inte kan överklagas dit. Riksåklagaren föreslår att det i lagen tas in en bestämmelse om husrannsakan. föreslår att en tulltjänsteman skall kunna ta föremål i beslag i Prop. 2003/04:7 samband med att någon som eftersöks grips. Skälen för regeringens förslag Rambeslutet och nuvarande reglering Enligt rambeslutet skall den verkställande rättsliga myndigheten, i enlighet med sin nationella lagstiftning, på begäran av den utfärdande rättsliga myndigheten eller på eget initiativ, beslagta och överlämna egendom som kan behöva företes som bevis eller som har förvärvats av den eftersökte till följd av brottet (artikel 29.1). Egendomen skall överlämnas även om arresteringsordern inte kan verkställas på grund av att den eftersökte avlidit eller avvikit (artikel 29.2). Om egendomen behövs i samband med ett straffrättsligt förfarande i den verkställande medlemsstaten får den verkställande rättsliga myndigheten skjuta upp överlämnande av egendomen eller överlämna egendomen med villkor om att den skall återlämnas (artikel 29.3). Ett överlämnande skall inte påverka rättigheter som kan tillkomma den verkställande medlemsstaten eller en tredje person och sker ett överlämnande skall egendomen möjligt återlämnas (artikel 29.4). I ett ärende om utlämning får beslag ske redan i samband med att den som är efterlyst för utlämning grips och anhålls (23 § utlämningslagen). Någon särskild begäran från den andra staten om beslag krävs inte i dessa fall. Enligt 21 § utlämningslagen får regeringen i samband med sitt beslut i ett utlämningsärende bestämma att beslagtagen egendom skall överlämnas till den begärande staten. Överlämnandet kan förenas med villkor om det är nödvändigt med hänsyn till enskilds rätt eller om det ur allmän synpunkt är påkallat. Vid utlämning enligt det förenklade förfarandet får chefen för eller Riksåklagaren fatta motsvarande beslut (39 §). I 4 kap. 1424 §§ lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser om beslag och överlämnande av egendom till en annan stat. Egendom får tas i beslag och överlämnas till den ansökande staten om egendomen skäligen kan antas ha betydelse för utredning om gärningen, vara frånhänd någon genom brott eller vara förverkad på grund av brott, om den hade kunnat förverkas enligt svensk lag i en rättegång i och det finns särskilda skäl att överlämna egendomen till den ansökande staten (19 §). Beslag och överlämnande får på ansökan av en medlemsstat i EU eller av eller ske även utan att det finns dubbel straffbarhet (20 §). Frågor om beslag och överlämnande prövas av domstol (21 §) och verkställs av åklagaren (22 §). Ett överlämnande av beslagtagen egendom får enligt 5 kap. 2 § förenas med villkor som är påkallat av hänsyn till enskilds rätt eller som är nödvändigt från allmän synpunkt, om villkoret inte strider mot en internationell överenskommelse som är bindande för . Regeringen konstaterar att rambeslutet inte ålägger medlemsstaterna någon skyldighet att införa beslagsbestämmelser i större utsträckning än vad som redan finns i de nationella rättssystemen. Enligt bestämmelserna om beslag på begäran av en annan stat i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål krävs att det finns en uttrycklig ansökan om att viss egendom skall beslagtas och överlämnas. Om en arresteringsorder innehåller även en begäran om beslag bör beslagsfrågan enligt promemorians förslag handläggas enligt den lagen. Om det hos den eftersökte påträffas föremål som inte har begärts beslagtagna, men som med motsvarande tillämpning av 4 kap. 19 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål skulle kunna bli föremål för beslag och överlämnande, bör enligt promemorians förslag beslag kunna ske utan hinder av att det inte finns en begäran om det. Promemorieförslaget, som på dessa punkter godtagits av remissinstanserna, bör genomföras. I förtydligande syfte bör det i lagen tas in en bestämmelse om att ett beslut om beslag i sådant fall, förutom av åklagaren, skall kunna fattas av den som griper den eftersökte. Det innebär att en tulltjänsteman, en tjänsteman vid eller någon annan som med stöd av den nya lagen griper en eftersökt person även får besluta om och ta föremål i beslag. När beslag har skett bör frågan prövas av rätten i enlighet med bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. En förutsättning är givetvis att beslaget inte har hävts. Skulle frågan om beslag som grundas på en ansökan handläggas vid en annan tingsrätt än den som prövar frågan om överlämnande, kan det ärendet överlämnas, så att handläggningen sker vid samma domstol (2 kap. 7 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål). Riksåklagaren har ansett att det finns en risk för att inte fullt ut kan leva upp till rambeslutet, om inte husrannsakan kan användas t.ex. för att söka efter föremål i bakluckan till en bil i vilken den eftersökte påträffas. I de flesta fall torde åklagaren ha möjlighet att ta kontakt med den utfärdande myndigheten och få en ansökan om husrannsakan och beslag från denna innan beslutet fattas. I ett sådant fall tillämpas lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I samband med att den eftersökte frihetsberövas förhåller det sig däremot annorlunda. I den situationen kan det emellanåt hastigt uppkomma ett behov av husrann- sakan. Det kan då vara svårt att hinna kontakta den utfärdande myndigheten. Regeringen anser mot denna bakgrund att det i den nya lagen bör införas en regel som medger att husrannsakan får ske för sökande efter föremål som får tas i beslag, om åtgärden vidtas i samband med att den som eftersöks berövas friheten. 8.4.4Förhör i avvaktan på beslut om överlämnande Regeringens bedömning: Bestämmelser bör inte införas om att den eftersökte i förhörssyfte tillfälligt skall kunna överföras till den utfärdande medlemsstaten. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot promemorians Skälen för regeringens bedömning Enligt artiklarna 18 och 19 i rambeslutet skall den verkställande rättsliga myndigheten godta antingen att den eftersökte i avvaktan på att ett beslut om överlämnande kan fattas hörs inför en rättslig myndighet i den verkställande medlemsstaten eller att ett tillfälligt överförande sker till den utfärdande medlemsstaten av den som eftersöks. I det förra fallet skall en rättslig myndighet i den verkställande medlemsstaten genomföra förhör med den eftersökte. Av bestämmelserna framgår bl.a. att förhöret skall genomföras i enlighet med den verkställande medlemsstatens lagstiftning, med beaktande av villkor som har fastställts i samförstånd mellan de berörda rättsliga myndigheterna. Tillfälligt överförande för förhör i den utfärdande medlemsstaten enligt det senare alternativet skall genomföras så att den eftersökte har möjlighet att återvända till den verkställande medlemsstaten för att närvara vid den prövning som pågår där av begäran om överlämnande. Villkoren för tillfälligt överförande och dess varaktighet skall fastställas i samförstånd mellan de berörda rättsliga myndigheterna. Utlämningslagstiftningen saknar bestämmelser som motsvarar artiklarna 18 och 19 i rambeslutet. Bestämmelser om förhör och bevisupptagning i brottmål samt om överförande av frihetsberövade för förhör på begäran av en myndighet i en annan stat finns dock i 4 kap. lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Enligt den lagen handläggs ärenden om förhör i samband med förundersökning i brottmål av åklagare, med tillämpning av svenska förundersöknings- bestämmelser. Företrädare för den ansökande myndigheten får delta vid förhöret och får med åklagarens samtycke ställa frågor direkt till den som hörs (1 §). En ansökan om bevisupptagning vid svensk domstol handläggs av tingsrätt som ett ärende om bevisupptagning utom huvudförhandling (2 §). Domare vid den utländska domstolen eller företrädare för den myndighet som har begärt bevisupptagningen får delta vid denna och får med rättens samtycke ställa frågor direkt till den som hörs (3 §). Om den ansökande staten har framställt önskemål om det får en svensk åklagare delta vid bevisupptagningen för att bevaka den ansökande statens intressen (4 §). Bestämmelser om överförande av frihetsberövade för förhör finns i 2934 §§. Överförande från kan enligt dessa bestämmelser ske på begäran av en myndighet i den andra staten i syfte att den som överförs skall närvara vid förhör eller konfrontation i samband med förundersökning eller rättegång där. Överförande från på begäran av en annan stat får emellertid inte Prop. 2003/04:7 ske om förhöret avser personens egen brottslighet (29 §). Enligt rambeslutet skall ärenden om överlämnande behandlas och verkställas skyndsamt. Beslut i fråga om överlämnande kan ske skall normalt fattas från det att den eftersökte greps. Detta är avsevärt än för ett utomnordiskt utlämningsärende. Det är ovanligt att åklagare eller domstol begär förhör eller bevisupptagning under ett pågående utlämningsärende. Det gäller både vid utlämning till och från . Det är svårt att bedöma om rambeslutet kommer att medföra att efterfrågan på sådana åtgärder ökar. Tillfälligt överförande är inte möjligt i ärenden om utlämning. Det kan inte heller förutses i vilken utsträckning medlemsstaternas åklagare och domstolar kommer att utnyttja möjligheten att begära en sådan åtgärd.