prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — Formkravet för en arresteringsorder är delvis annorlunda än det som gäller vid utlämning. En begäran om utlämning skall innehålla en kopia av den dom eller det beslut som ligger till grund för framställningen (14 § utlämningslagen). Vid utlämning enligt det s.k. förenklade utlämningsförfarandet inom EU och i vissa fall vid utlämning till ett annat nordiskt land krävs inte någon sådan utredning (29 § utlämningslagen och 9 § nordiska utlämningslagen). Det är i dessa fall tillräckligt att brottets beskaffenhet och omständigheterna kring brottet anges och att det av ansökan framgår vilket rättsligt avgörande som ligger till grund för framställningen. En arresteringsorder skall enligt artikel 8.1 innehålla uppgifter om den eftersöktes identitet och nationalitet (a) samt uppgifter om den utfärdande rättsliga myndigheten och hur man kommer i kontakt med den (b). Vidare skall lämnas uppgifter om det finns en verkställbar dom eller ett (motsvarande) anhållnings- eller häktningsbeslut (c). beskaffenhet och brottsrubricering skall anges (d). kring brottet skall beskrivas, t.ex. tidpunkt, plats och den eftersöktes Prop. delaktighet (e). Om det har meddelats en slutlig dom skall det ådömda straffet anges och i annat fall skall tillämpliga straffskalor redovisas (f). Andra rättsliga konsekvenser av gärningen skall om möjligt anges (g). Rambeslutet förutsätter inte att den dom eller det beslut som ligger till grund för begäran om överlämnande bifogas ansökan. konsekvens av principen om ömsesidigt erkännande. rättsliga myndigheten skall inte pröva om domen eller beslutet som har meddelats i den utfärdande medlemsstaten är korrekt eller om det har funnits skäl för misstanke om brott, utan skall godta uppgifterna i En annan skillnad mellan arresteringsordern och utlämningsförfarandet är att en begäran om utlämning som regel föregås av en efterlysning med begäran om att den som eftersöks skall gripas. Först när den eftersökte har påträffats och gripits uppmanas den begärande staten att inkomma med en fullständig utlämningsbegäran. Det innebär i praktiken att gripande och frihetsberövande av den som eftersöks för utlämning sker på grundval av en begränsad utredning (23 § utlämningslagen). fullständig utredning, som möjliggör en bedömning av om det finns förutsättningar för utlämning, finns som regel tillgänglig först när en begäran om utlämning har inkommit. En arresteringsorder skall däremot i princip redan från början innehålla alla de uppgifter som är nödvändiga för att den verkställande rättsliga myndigheten skall kunna bedöma om det finns förutsättningar för överlämnande. Om den verkställande rättsliga myndigheten anser att uppgifterna i arresteringsordern inte är tillräckliga för att kunna bedöma om det finns förutsättningar att överlämna, får den begära att den utfärdande rättsliga myndigheten utan dröjsmål och kompletterar uppgifterna (artikel 15.2). Detta motsvarar vad som gäller vid utlämning inom EU, där åklagare enligt 16 § utlämningslagen får vända sig direkt till en behörig rättslig myndighet i en annan EU-medlemsstat och begära En arresteringsorder skall vara översatt till ett språk som är officiellt i den verkställande medlemsstaten (artikel 8.2). emellertid förklara att de kommer att godta en översättning till ett annat Enligt nuvarande ordning saknas bestämmelser om på vilket språk en begäran om utlämning skall vara avfattad. I artikel 23 i utlämningskonvention anges dock att de handlingar som utlämningsframställningen grundar sig på skall vara avfattade på den begärande eller på den anmodade statens språk. Den anmodade staten har dock rätt att kräva översättning till ett av officiella språk, d.v.s. engelska eller franska. I praktiken inges utlämningsframställningar och åtföljande handlingar till på svenska eller engelska. erfarenhet är att översättningar till svenska i många fall håller en låg kvalitet och att detta kan förorsaka problem vid handläggningen av ärenden om utlämning. Som regel vidarebefordras framställningarna från till ansvariga åklagare på svenska och endast undantagsvis på engelska. Innehållet i en arresteringsorder är grunden för prövningen av om det finns förutsättningar för överlämnande. Regeringen anser därför att det i lagen bör anges vilka uppgifter en arresteringsorder skall innehålla. går emellertid inte att förutse och i lagen exakt ange vilken utredning Prop. som i varje enskilt fall kan behövas för att det skall vara möjligt att bedöma om det finns förutsättningar för överlämnande. komma i fråga är företrädesvis omständigheter som har betydelse för prövning enligt artiklarna 35. Det kan också vara så att en arresteringsorder till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande skall beviljas. Det bör i lagen införas en bestämmelse om att åklagaren i dessa fall skall förelägga den utfärdande rättsliga myndigheten att inkomma med kompletterande uppgifter. som begär kompletteringen skall ange inom vilken den kompletterande utredningen skall inges. Om det trots ett sådant föreläggande kvarstår sådana brister och oklarheter att frågan om överlämnande inte kan bedömas på ett fullgott sätt skall framställningen En bestämmelse om detta bör tas in i lagen. Av det som har sagts i avsnitt 8.1.1 följer att beslutet att avslå en framställning på denna grund kan meddelas av åklagaren. Ärenden om överlämnande skall enligt rambeslutet handläggas inom en begränsad tid (artikel 17). Det är således viktigt att arresteringsordern kan bedömas och att översättningsfrågan inte blir ett hinder i handläggningen. I ärenden om rättslig hjälp skall en ansökan och bifogade handlingar vara skrivna på svenska, danska eller norska eller åtföljas av en översättning till något av dessa språk (2 kap. 5 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål). inom inkommer framställningar i allmänhet på den begärande Utlämningsframställningar från ges som regel in Det finns inte skäl att tillämpa en annan ordning i ärenden En arresteringsorder bör därför kunna ges in på, förutom svenska, även danska eller norska. Det kan dock antas att flera av de nuvarande och även blivande EU- medlemsstaterna har begränsade möjligheter och resurser att få fram en acceptabel översättning till något av dessa språk. och tillgången på översättare till engelska bör emellertid kunna antas vara god i hela . Med den ökade internationalisering som under senare år skett på lagstiftningsområdet, bl.a. genom tillnärmning till EU- lagstiftningen, bör svenska åklagare och domstolar vara väl skickade att hantera uppgifter som ges in på engelska. Dessutom är efterlysningar för begäran om utlämning enligt artikel 95 i i allmänhet översatta till engelska. Det kan antas att även efterlysningar enligt en arresteringsorder i praktiken kommer att vara översatta till engelska, i vart fall när det inte är känt i vilket land den eftersökte Regeringen anser av dessa skäl att en arresteringsorder skall vara skriven på svenska, danska, norska eller engelska eller åtföljas av en översättning till något av dessa språk. Detta bör anges i den nya lagen. många fall kan även en arresteringsorder som är skriven på ett annat språk föranleda en tvångsåtgärd. Självklart måste det dock för beslutsfattaren med full tydlighet framgå t.ex. att det rör sig om en arresteringsorder, vem som har utfärdat denna och i tillräcklig utsträckning vad den avser. I övrigt får åklagaren falla tillbaka på allmänna principer (jfr Fitger, Kommentaren till , s. Med de mycket snabba kommunikationsvägar som förutsätts Prop. 2003/04:7 tillämpas i systemet med arresteringsordern och med de möjligheter som finns till snabba översättningar bör det aldrig behöva bli fråga om av osäkerhet. I fråga om vilket språk som skall användas vid handläggningen av ett ärende om överlämnande och behovet av att i vissa fall översätta handlingar, är avsikten inte att dessa ärenden skall behandlas annorlunda än andra mål och ärenden där det förekommer handlingar på främmande språk (se bl.a. 5 kap. 6 § och 33 kap. 9 § ). Regeringens förslag: En utredning skall inledas när en arresteringsorder har skickats direkt till åklagaren eller när det på annat sätt framkommer att den som eftersöks enligt en arresteringsorder befinner sig på en viss plats i . Utredningen skall avse frågan om det finns förut- sättningar för överlämnande. När den som begärs överlämnad för lagföring är skall det dessutom alltid utredas om lagföringen kan ske i . Vid utredningen skall bestämmelserna om förundersökning i brottmål tillämpas, om inte annat sägs i den nya lagen. Utredningen skall bedrivas med skyndsamhet. Den eftersökte skall tillfrågas om han eller hon samtycker till överlämnande och i sådant fall även avstår från en tillämpning av den s.k. specialitetsprincipen. Ett samtycke till överlämnande får återkallas innan beslut i fråga om överlämnande har meddelats. Ett medgivande att avstå från specialitetsprincipen får återkallas innan beslutet om över- lämnande har verkställts. En offentlig försvarare skall förordnas för den eftersökte om han eller hon begär det, är eller i annat fall bedöms vara i behov av en försvarare. Kostnaderna för en offentlig försvarare skall stanna på staten. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslogs dock inga lagregler om inhämtande av sam- tycke och medgivande och om möjligheter att återkalla en sådan förklaring. Promemorians förslag innehåller inte heller någon regel om förordnande av offentlig försvarare för den som är och inte själv begär ett förordnande. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt promemorieförslaget eller lämnat det utan erinran. ombudsmän () ifrågasätter dock det rimliga i att tillämpa bestämmelserna om förundersökning i brottmål när det är fråga om överlämnande för straffverkställighet. och Hovrätten för menar att det skulle vara att föredra om lagen innehöll direkta hänvisningar till berörda regler i . Riksåklagaren anser att reglerna skulle vinna i klarhet genom en hänvisning också till reglerna i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga Han förordar också en lagreglering av formerna för Prop. 2003/04:7 upptagande av samtycke till överlämnande. kommittén för mänskliga rättigheter och Frivilligorganisationernas fond för mänskliga rättigheter betonar vikten av tolkförordnande och information till den eftersökte, särskilt i samband med samtycke. De senare remissinstanserna samt den angivna hovrätten anser vidare att det åtminstone i vissa fall bör vara obligatoriskt med offentlig försvarare. Flera remissinstanser har efterlyst ett klargörande av hur sent ett samtycke kan återkallas. Skälen för regeringens förslag Rambeslutet utgår från att medlemsstaterna så långt det är möjligt tillämpar nationella processuella bestämmelser i fråga om utredning, tvångsmedel och utredningsförfarandet. Vissa frågor med avseende främst på förfarandet regleras dock i rambeslutet. Flera av bestämmelserna redovisas i andra avsnitt i detta kapitel. Därutöver anges bl.a. i artikel 11.1 att den eftersökte, när han eller hon anträffas, skall upplysas om innehållet i arresteringsordern samt om möjligheten att samtycka till överlämnande. Den eftersökte skall enligt artikel 11.2 ha rätt till juridiskt biträde och tolk i enlighet med den verkställande medlemsstatens nationella lagstiftning. I artikel 13 finns bestämmelser om förutsättningarna för och formerna för upptagande av samtycke till överlämnande och avstående från specialitetsprincipens skydd. Samtycket skall i princip vara oåterkalleligt, men medlemsstaterna får förklara att ett samtycke under vissa förutsättningar kan återtas (artikel 13.4). Motsvarande skall också gälla för ett avstående från specialitets- principens skydd. Den verkställande rättsliga myndigheten skall enligt artikel 22 underrätta den utfärdande rättsliga myndigheten om sitt beslut med anledning av en arresteringsorder. Som föreslås i avsnitt 8.1.2 svarar åklagare för utredningen i ett ärende om överlämnande enligt en arresteringsorder. I promemorian föreslås att en utredning skall inledas när en arresteringsorder har skickats direkt till åklagaren eller när det på annat sätt framkommer att den som eftersöks enligt en arresteringsorder befinner sig på viss plats i . Utredningen skall, enligt promemorians förslag, avse frågan om det finns förutsättningar för överlämnande. Den uppgiften motsvarar i huvudsak vad som gäller vid utlämning. I avsnitt 7.3.3 föreslås att pågående lagföring i skall innebära att överlämnande inte får beviljas. Om förundersökningsledaren anser att lagföringen bör ske här kommer därmed begäran om överlämnande att avslås. I promemorians lagförslag har tagits in en särskild erinran om åklagarens skyldighet att utreda förutsättningarna för lagföring i när den som inte har fyllt begärs överlämnad. Det bör enligt promemorians förslag i ett sådant fall vara en utgångspunkt att lagföringen sker i . I nu angivna delar har promemorian godtagits av remissinstanserna och också regeringen ställer sig bakom promemorieförslaget och de bedömningar som den delen görs i Åklagarens utredning syftar till att klargöra om det finns förut- sättningar för överlämnande. Det kan också behöva klargöras om det finns skäl och förutsättningar att ställa upp villkor för överlämnande (artikel 5) eller att vägra överlämnande för straffverkställighet av den som begär att straffet skall verkställas i (artikel 4.6). promemorians lagförslag skall bestämmelserna om förundersökning i brottmål vid utredningen av en fråga om överlämnande tillämpas. är i stort sett samma ordning som gäller i ärenden om utlämning för brott. Några remissinstanser menar att den hänvisning som görs skall vara Även Lagrådet har förordat att bestämmelsen ges en mer Det finns emellertid olägenheter förenade med en Det finns framför allt en risk att bestämmelser som behöver tillämpas bara i mycket sällsynta fall inte kommer med i de hänvisningar som görs. Dessutom skulle en sådan lagstiftningsmetod medföra att framtida ändringar av t.ex. bestämmelser innebar redaktionella följdändringar i den nya lagen. räckvidd begränsas redan genom angivelsen att utredningen endast skall avse förutsättningarna för överlämnande från . stannar därför för att reglera frågan på samma sätt som i lagen om utlämning för brott, dvs. genom en generell hänvisning till bestämmelserna i brottmål. Vid överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd rör det sig visserligen inte som i 23 kap. om en utredning Så är emellertid inte heller fallet vid den utredning som görs i ett ärende om överlämnande för lagföring. Hänvisningen till reglerna i 23 kap. innebär inte att dessa gälla utan att de skall tillämpas. Av särskild betydelse är givetvis kungörelsen (1947:948). Även vissa regler i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare kan behöva tillämpas, t.ex. bestämmelserna i 5 § om kallelse av vårdnadshavare. överlämnande skall vägras därför att lagföringen bör ske i kan 11 § om inhämtande av yttrande från socialnämnd vara av betydelse. Under utredningen behöver åklagaren givetvis ta nödvändiga kontakter med myndigheter i och i utlandet. En åklagare kan sålunda under utredningen av ett ärende om överlämnande behöva utföra uppgifter även när dessa har viss koppling till tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen och som Justitiekanslern påpekat kan åklagaren i ett sådant fall behöva inhämta ett yttrande från honom. Närmare bestämmelser om förfarandet i dessa delar bör meddelas i Inhämtande av samtycke och medgivande I artikel 13 i rambeslutet finns, som redan nämnts, bestämmelser om samtycke till bl.a. överlämnande. I lagen om utlämning för brott regleras samtyckesfrågor i 32 §. Enligt promemorians förslag kan de bestämmelser som behövs rörande samtycke och avstående från stället förordat att vissa sådana frågor regleras i lag. Inte bara ett samtycke till överlämnande utan också ett avstående från specialitetsprincipens skydd kan ha allvarliga konsekvenser för den eftersökte. Bestämmelser om att den eftersökte under utredningen skall tillfrågas om han eller hon samtycker till överlämnande bör därför tas in i lagen. Lagen bör vidare innehålla en bestämmelse om att den eftersökte, i händelse av samtycke, skall tillfrågas om han eller hon medger att i den utfärdande medlemsstaten lagföras eller straffas för gärningar som har begåtts före överlämnandet men som inte omfattas av arresteringsordern. Med hänsyn till betydelsen av ett samtycke eller ett sådant medgivande bör det i lagen tas in bestämmelser om att den eftersökte skall upplysas om konsekvenserna av att ett samtycke eller medgivande lämnas. Att den eftersökte kan behöva en tolk i så viktiga sammanhang är en självklarhet. bestämmelser om tolk avser visserligen endast förfarandet inför rätten. Samma principer som upptar i fråga om tolk tillämpas dock utan särskilda bestämmelser under en förundersökning och några särskilda bestämmelser i denna fråga behövs därför inte. Återtagande av samtycke och medgivande Lagrådet har ansett att ett samtycke till överlämnande och ett avstående från specialitetsprincipens skydd bör kunna återkallas intill dess att beslutet om överlämnande har verkställs. Frågan om återkallelse av samtycke och medgivande behandlades i godkännandepropositionen till rambeslutet (prop. 2001/02:118 s. 25). Där förklarade regeringen att borde avge en förklaring till rambeslutet om att ett samtycke och ett medgivande bör kunna återkallas intill dess att beslutet om överlämnande verkställs. Regeringen föreskickade dock att frågan skulle övervägas på nytt i det kommande lagstiftningsärendet. Enligt det nu föreslagna förfarandet har samtycke till överlämnande endast den verkan att ärendet skall avgöras inom en kortare tidsfrist (5 kap. 3 § i lagförslaget), att den som samtycker inte får överklaga beslutet om överlämnande (4 kap. 9 §) och att tingsrätten i sådana fall inte behöver hålla en förhandling (5 kap. 2 §). Vidare anges det i lagen att den som samtycker eller lämnar medgivande skall upplysas om innebörden av sin förklaring (4 kap. 8 §). Som Riksåklagaren har anfört i denna del har möjligheten att kunna återkalla ett samtycke som lämnas i ett ärende om utlämning förorsakat problem i den praktiska tillämpningen, inte minst därför att ett samtycke är oåterkalleligt i de flesta av EU:s övriga medlemsstater. Enligt regeringen skulle en möjlighet att efter rättens beslut återkalla ett samtycke innebära så stora olägenheter att värdet av en sådan möjlighet kan ifrågasättas. Så skulle t.ex. den som har samtyckt kunna sabotera verkställighetsförsök genom att återkalla samtycket kort innan eller i samband med att den utfärdande medlemsstaten kommer för att hämta honom. Ett samtycke bör därför inte kunna återkallas efter att rätten meddelat beslut i överlämnandefrågan. Däremot bör det stå den som skall överlämnas fritt att återta ett medgivande där han eller hon förklarar sig avstå från specialitetsprincipens skydd fram till dess att överlämnandebeslutet skall verkställas. En sådan ändrad förklaring har inte någon inverkan på överlämnandeförfarandet, men kan ha stor Prop. 2003/04:7 betydelse för den som skall överlämnas (se vidare avsnitt 14). Utredningen måste bedrivas skyndsamt med iakttagande av de tidsfrister som gäller för överlämnande (artikel 17). Lagen bör också innehålla ett påpekande om att åklagaren måste beakta den tidsfrist som kan komma att gälla för tingsrätten (se 5 kap. 3 §). I promemorian föreslås att det alltid skall förordnas offentlig försvarare för en ung lagöverträdare, men att det även i övriga fall skall finnas en obligatorisk rätt till offentlig försvarare för den som begär det. Några remissinstanser har menat att det alltid bör vara obligatoriskt med offentlig försvarare i ärenden om överlämnande. Även om en regel av det slaget begränsas till sådana eftersökta som har påträffats, skulle den ha vissa nackdelar. Man kan inte bortse från att det kommer att finnas eftersökta personer som inte har några invändningar mot att överlämnas. Om det i ett sådant fall inte heller finns något behov av offentlig försvarare skulle en obligatorisk regel kunna innebära en onödig tidsutdräkt som inte är i den eftersöktes intresse. Promemorieförslaget har dock den nackdelen, jämfört med den lösning som finns i lagen om utlämning för brott, att varken åklagaren eller rätten självmant kan förordna en försvarare för andra än unga lagöverträdare. Rättegångs- balkens regler på den punkten är dock utformade med utgångspunkt från att det är ett brott och påföljden för detta som skall utredas. Mot den bakgrunden anser regeringen att i den nya lagen bör tas in en bestämmelse om att offentlig försvarare skall förordnas för den eftersökte, om han eller hon begär det, är eller i annat fall bedöms vara i behov av en försvarare. Detta innebär en utökad rätt till försvarare i förhållande till vad som gäller . Dessutom bör det i lagen anges att kostnaderna för en offentlig försvarare alltid skall stanna på staten. En ordning där den som överlämnas åläggs återbetalningsskyldighet för försvararkostnader skulle i praktiken bli verkningslös i fall då personen inte återsänds till efter avslutad lagföring i den andra medlemsstaten. 8.4.2Personella tvångsmedel mot den eftersökte Regeringens förslag: Den som eftersöks skall anhållas av åklagaren och häktas av rätten. Anhållande eller häktning skall dock inte ske om det kan antas att förutsättningar saknas för överlämnande. Om det inte finns risk för att den eftersökte avviker eller undandrar sig överlämnande, krävs för anhållande och häktning att det finns risk för att han eller hon på fri fot försvårar sakens utredning. Den som inte har fyllt får anhållas och häktas endast om det finns synnerliga skäl. Om det bedöms vara tillräckligt skall andra, mindre ingripande, tvångsmedel användas mot den eftersökte i stället för anhållande och häktning. I brådskande fall får en polisman eller en tjänsteman vid eller som anträffar någon som kan anhållas gripa denne även utan något anhållningsbeslut. Ett beslut om tvångsmedel kan överklagas till hovrätten och . Ett beslut om anhållande eller häktning skall upphävas, om ett fortsatt frihetsberövande skulle vara oskäligt med hänsyn till den tid frihetsberövandet pågått och den påföljd som utdömts eller som kan komma att utdömas om den eftersökte döms för gärningen. Regeringens bedömning: Det bör inte införas särskilda bestämmelser om häktningsrestriktioner. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian används i vissa sammanhang uttrycken "påtaglig risk" eller "betydande risk. I promemorians förslag finns inte heller några bestämmelser om att en tjänsteman vid eller får gripa en eftersökt person. Promemorians tvångsmedelsbestämmelse för personer samt bestämmelser om i vilka fall ett beslut om anhållande och häktning skall upphävas är annorlunda utformad än regeringens förslag. Vidare innehåller promemorians förslag ett förbud att överklaga ett hovrättsbeslut om tvångsmedel. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. och har ifrågasatt förslaget om att det skall gälla en presumtion för frihetsberövande. ombudsmän (), , och har invänt mot att det i promemorians förslag används begreppen "påtaglig" och "beaktansvärd" för att kvalificera den risk som skall bedömas i fråga om anhållande och häktning. JO och har föreslagit att även en tulltjänsteman skall kunna besluta att gripa den som eftersöks enligt en arresteringsorder. Riksåklagaren och efterlyser klargöranden i fråga om åklagarens möjligheter att besluta om restriktioner för den som berövats friheten. vid ifrågasätter behovet av en särskild regel om att frihetsberövandet skall upphöra om det blir oproportionerligt långt. anser att ett hovrättsbeslut om tvångsmedel bör kunna överklagas till . Skälen för regeringens förslag och bedömning Rambeslutet och nuvarande reglering