prop · GR0330 · 2003-11-13 00:00:00 — Stödpersonen utses av en sådan nämnd som avses i lagen (1998:1656) om patientnämndsverksamhet m.m. Stödpersonen har rätt att besöka patienten på vårdinrättningen och har rätt att närvara vid muntlig förhandling inför länsrätten. Nuvarande smittskyddslag innehåller inte några bestämmelser om stödperson. Liksom för personer som vårdas med stöd av LPT och LRV finns emellertid ett behov av personligt stöd för personer som isolerats med stöd av smittskyddslagen. Även om den isolerade normalt har rätt till offentligt biträde i mål enligt smittskyddslagen skulle en stödperson vara viktig för den isolerade inte bara i direkt anslutning till den rättsliga prövningen av förutsättningarna för isolering utan över huvud taget i olika situationer under pågående isoleringsperiod. Även om personalen på vårdinrättningen försöker att ge den isolerade stöd i svåra situationer kan det vara psykologiskt betydelsefullt för den isolerade att en utom- stående person håller en fortlöpande kontakt med honom eller henne . Behovet av stödperson får anses vara störst för dem som isolerats efter ett beslut om isolering eller efter ett beslut om fortsatt isolering. Vid tillfällig isolering kan isoleringen enligt förslaget bestå . Under remissförfarandet har påpekats att ett system med stödperson även för dem som har isolerats för så inte kommer att leda till något större mervärde för den isolerade. Likaså kommer det, vid ett större utbrott av en allmänfarlig sjukdom där flera personer behöver isoleras tillfälligt, att vara svårt att hinna utbilda tillräckligt många stödpersoner. Regeringen delar uppfattningen att behovet av stödperson inte är lika stort vid beslut om tillfällig isolering och föreslår därför att den isolerade skall ha rätt till stödperson endast efter beslut om isolering eller efter beslut om fortsatt isolering. Uppgiften för en stödperson enligt smittskyddslagen bör allmänt sett vara att svara för personligt bistånd som den isolerade behöver på grund av frihetsbegränsningen vid isoleringen. En rätt för stödpersonen att besöka den isolerade där denne isolerats bör läggas fast dock med det förbehållet att besöket skall kunna genomföras på sådant sätt att risk för smittspridning inte finns. Biståndet bör också kunna gälla åtgärder i anslutning till rättslig prövning av isoleringen. En regel bör införas om skyldighet för stödpersonen att iaktta tystnadsplikt beträffande uppgifter om den isolerades hälsotillstånd eller personliga förhållanden i övrigt som stödpersonen fått kännedom om i denna verksamhet. Chefsöverläkaren skall se till att den isolerade så snart hans eller hen- nes tillstånd medger det blir upplyst om sin rätt att få hjälp av en stöd- person. Vidare åligger det chefsöverläkaren att anmäla till patientnämn- den att stödperson behöver utses. Den isolerade bör inte påtvingas en stödperson. Den isolerade kan ha starka skäl, t.ex. med hänsyn till den personliga integriteten, att avböja biträde av en stödperson. En stödperson bör därför utses i första hand när den isolerade begär det. Det bör dock också vara möjligt att utse en stöd- person även om den isolerade inte framställer en begäran om det. vet av stöd kan vara särskilt påtagligt t.ex. om den isolerade saknar stöd från närstående. Den isolerades psykiska tillstånd kan vara sådant att han eller hon inte tar något initiativ till att få hjälp. Stödperson bör då kunna utses om den isolerade inte motsätter sig detta. Det bör ankomma på personalen att uppmärksamma och anmäla behov av stöd- person i sådana fall som här avses. Vid val av stödperson bör den isolerades uppfattning tillmätas stor betydelse. Om det är möjligt bör förtroendenämnden utse den som den isolerade själv begär. Nämnden bör kunna byta ut en redan utsedd stöd- person, om den isolerade eller någon annan begär det, och det finns skäl för detta. Vidare bör stödpersonen entledigas från sitt uppdrag, om den isolerade förklarar att han eller hon inte längre önskar bistånd från stöd- personen. Uppgiften att förordna stödpersoner bör anförtros den nämnd som utgör förtroendenämnd enligt lagen om patientnämndsverksamhet m.m. Det bör vara enskilda som på frivillig bas fungerar som stödpersoner. Rekryteringen bör ske bland personer som är särskilt intresserade av hit- hörande frågor. Helst bör de ha kunskaper om och erfarenheter från sjuk- vården och . Sådana yrkeskategorier som t.ex. kuratorer och socialarbetare kan vara särskilt lämpade. I andra fall kan viss utbildning behöva anordnas för dem som åtar sig uppdrag som stödperson. Uppdraget att vara stödperson är förenat med viss ekonomisk ersätt- ning. Frågan om kostnaderna för arvoden och annan ersättning skall lösas efter mönster från gällande system med ekonomisk ersättning till kon- taktpersoner enligt socialtjänstlagen (2001:453) (SoL). Det innebär att sjukvårdshuvudmännen skall svara för dessa kostnader. Stödinsatserna bör avse tiden från det förordnande erhålls till dess iso- leringen upphör. Eftersom det kan vara olyckligt att bryta en väl fungerande kontakt anser regeringen att en möjlighet skall ges att låta uppdraget som stödperson fortgå efter isoleringens upp- hörande. Chefsöverläkaren skall underrätta patientnämnden när isoleringen har upphört för isolerad som har en förordnad stödperson till hjälp och om stödpersonens uppdrag fortsätter. Enligt 3 kap. 6 § SoL kan utse en kontaktperson med uppgift att hjälpa den enskilde i personliga angelägenheter, om den enskilde begär det eller samtycker till det. Det förekommer att en stödperson för en patient, som vårdas med stöd av LPT eller LRV, efter vårdens avslutande förordnas att vara en kontaktperson för patienten. Eftersom det är av stor vikt att det stöd som ges en person med psykiska problem präglas av kontinuitet och trygghet finns det ett intresse av att man bör skapa ett system där samordning av de olika insatserna för den enskilde förbättras. Mot bakgrund av detta föreslår regeringen att uppdraget som stödperson skall kunna fortgå efter isoleringens avslutande, varefter patientnämnden, under för- utsättning att den isolerade och stödpersonen samtycker därtill, skall ha en underrättelseskyldighet gentemot socialnämnden. får därefter i samråd med den enskilde och stödpersonen ta ställning till om stödpersonen skall förordnas som kontaktperson enligt SoL. Om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till stödpersonens säker- het skall chefsöverläkaren lämna ut nödvändiga upplysningar om den isolerade till stödpersonen eller patientnämnden. Detta mot bakgrund av att det finns situationer då det är viktigt att den isolerade får en stödper- son men då det för stödpersonens säkerhet kan finnas behov av att kunna lämna ut mer information om den isolerade än vad som är möjligt på grund av bestämmelser om sekretess. Vanligen löses detta problem genom att en patient ger tillstånd till En del patienter vill dock inte att en annan person skall ha vetskap om deras bakgrund. Även JO har uppmärksammat att det finns situationer då en stödpersons säkerhet måste anses väga tyngre än patientens integritet. Den isolerade får vid avvägningen om han eller hon vill ha en stödperson ta med i beräkningen att stödpersonen kan få ta del av sekretessbelagda uppgifter. Då syftet är att alla som vill, skall få en stödperson är det viktigt att inte de isolerade, på grund av att informa- tion om dem lämnas ut, blir tveksamma till att begära en stödperson som de egentligen behöver. Regeringen föreslår att chefsöverläkaren skall lämna ut nödvändiga upplysningar om den isolerade till stödpersonen eller patientnämnden, om det finns särskilda skäl med hänsyn till stöd- Det är dock viktigt att betona att man först skall tala med den isolerade och genom individuellt anpassad information försöka att få denne att själv lämna uppgifterna till stödpersonen, eller att ge samtycke till att personalen talar med stödpersonen. helt 26 a § i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. ringen erinra om att stödpersoner inte får röja eller utnyttja vad han eller hon under uppdraget har fått veta om den isolerades hälsotillstånd eller personliga förhållanden i övrigt. 14.1Regleringen av objektinriktade smittskyddsåtgärder Regeringens förslag: Smittskyddslagen skall ges en klarare inriktning på att förhindra att smitta sprids från person till person och på åtgärder som riktar sig till människor. De smittskyddsåtgärder som riktas mot objekt och djur skall i sin helhet regleras i andra lagar. I skall kommunerna ges ett direkt ansvar för att vidta åtgärder för att spåra smittskällan och undanröja risken för smittspridning. Kommu- nernas ansvar för smittskyddsåtgärder riktade mot djur begränsas uttryckligen till sådana sällskapsdjur som innehas av privatpersoner. Vissa bestämmelser som ger befogenhet att låta förstöra föremål av personlig natur och rätt att avliva sällskapsdjur om det är nödvändigt för att förhindra spridning av allvarlig smittsam sjukdom samt en bestämmelse som ger uttrycklig rätt till ersättning i nu berörda fall förs in i . förslag: Överensstämmer i stort med rege- ringens förslag. Kommittén föreslog dock att kommunerna endast skulle vidta smittskyddsåtgärder i sin egenskap av tillsynsmyndighet. Remissinstanserna: Många av remissinstanserna, bl.a. Statens jord- bruksverk och , är positiva till att renodla smittskyddslagen och att i linje därmed flytta över bestämmelser rörande objektinriktade smittskyddsåtgärder till annan lagstiftning. remissinstanser påpekar att det är viktigt att gränsen mellan kommuner- nas ansvar för smittskyddsåtgärder enligt och Jordbruks- verkets, länsstyrelsernas och ansvar är tydlig. och påtalar t.ex. att det bör klargöras vem som skall ansvara för smitta i zoobutiker och djurparker. Några in- stanser ifrågasätter om kommunerna förfogar över den kompetens som behövs för att genomföra kommitténs förslag. Flera remissinstanser, däribland flera landsting, anser att smittskyddsläkaren när någon insjuk- nat i en smittsam sjukdom och misstanke uppkommer om att objektrela- terad smitta föreligger skall tillse att källan till smitta utreds. kommun föreslår ett tillägg till för att tydliggöra att de av- vägningar som föreskrivs i balken inte utgör något hinder för den kom- munala nämnden att vidta åtgärder som smittskyddet fordrar. och kommuner anser att ansvaret för utredning av objekts- bunden smitta bör ligga på den myndighet som har tillsynsansvaret för berörd anläggning. Enligt den nuvarande smittskyddslagen svarar kommunen för att åtgärder vidtas mot objekt som sprider eller misstänks sprida smittsamma sjuk- domar. finns bestämmelser om smittskyddsåtgärder som rör djur, livsmedel och andra objekt i , livsmedelslagen (1971:511), lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m., epizootilagen (1999:657) och zoonoslagen (1999:658). En redogörelse för bestämmel- serna i dessa lagar och vissa problem i tillämpningen återfinns nedan. Det kommunala smittskyddsarbetet enligt gällande smittskyddslag Kommunen skall enligt den nuvarande smittskyddslagen svara för att åtgärder vidtas mot sådana djur, livsmedel, vattentäkter, avloppsvatten, ventilationsanläggningar och andra objekt som sprider eller misstänks sprida smittsamma sjukdomar. Ärenden som rör smittskydd utgör dock endast en liten del av de ärenden som handläggs vid de aktuella förvalt- ningarna bl.a. beroende på att flertalet anmälningar rör personer som misstänks ha smittats utomlands. Enligt kommitténs undersökning för- anleder färre än tio ärenden enligt smittskyddslagen någon åtgärd av kommunerna utöver mottagandet av anmälan. Vad som avses med att kommunen svarar för att åtgärder vidtas mot djur och objekt som sprider eller misstänks sprida smittsamma sjukdomar är inte närmare angivet i lagtexten. Av förarbetena framgår dock att i kommunens ansvar ingår att söka lokalisera smittkälla. För att fullgöra sina uppgifter enligt smittskyddslagen har den kommunala nämnden givits befogenhet att vidta vissa tvångsåtgärder. För att förhindra sprid- ning av en samhällsfarlig sjukdom kan nämnden utfärda förelägganden och förbud, vilka kan förenas med vite, samt förordna om rättelse på den enskildes bekostnad. Vidare får nämnden om det är nödvändigt för att hindra spridning av samhällsfarlig sjukdom låta förstöra föremål av personlig natur och låta avliva sällskapsdjur. Den enskilde som drabbas av beslut har i vissa fall rätt till ersättning. tid sällan ha tillgripits. Ett beslut av den kommunala nämnden kan över- klagas till länsrätten. Livsmedelslagen (1971:511) När det gäller livsmedel har kommunen förutom det i smittskyddslagen föreskrivna ansvaret också ett ansvar att i egenskap av tillsynsmyndighet enligt livsmedelslagen ingripa om livsmedel sprider eller misstänks sprida smitta. Vid vissa livsmedelsanläggningar, främst mejerier och stora slakterier, ligger i stället det direkta tillsynsansvaret på Livsmedels- verket. Ett av livsmedelslagens huvudsyften är att tillförsäkra konsumenterna livsmedel som inte är skadliga för hälsan. Med livsmedel avses även dricksvatten. Lagens bestämmelser gäller i princip all livsmedelshan- tering utom hantering av livsmedel i enskilt hushåll eller i kök i förskola eller fritidshem med högst två avdelningar. Livsmedelslagstiftningen innehåller generella bestämmelser om bl.a. hanteringen av livsmedel och livsmedels beskaffenhet, personalhygien samt livsmedelslokal. Detalje- rade bestämmelser finns i livsmedelsförordningen (1971:807) och i Livs- medelsverkets föreskrifter. I lagen föreskrivs bl.a. att livsmedel som kan vara otjänligt till människoföda inte får saluhållas och att en person som har eller antas ha sjukdom eller smitta, sår eller annan skada som kan göra livsmedel som han hanterar otjänligt till människoföda ej får vara sysselsatt i livsmedelshanteringen. Ansvaret för att de materiella reglerna i lagen följs åvilar primärt den som hanterar livsmedel. För att se till att lagen följs får emellertid tillsynsmyndigheten meddela de förelägganden och förbud som uppenbart behövs och får även vidta rättelse på den enskildes bekostnad. Vidare får en vara som saluhålls eller avses salu- hållas i strid med livsmedelslagens bestämmelser tas om hand och under vissa förutsättningar förstöras. Eftersom livsmedelslagen är den lag som kommunen generellt tilläm- par vid hantering av livsmedel tillämpas bestämmelserna i denna lag i första hand även vid misstänkt eller konstaterad smittspridning från livs- medel. Möjligheterna till ingripanden är i princip desamma enligt smitt- skyddslagen och livsmedelslagen. Livsmedelslagens bestämmelser är dock inte begränsade till enbart samhällsfarliga sjukdomar. Beträffande den rätt till ersättning som kan utgå till den enskilde vid ingripanden enligt smittskyddslagen eller livsmedelslagen hänvisas till avsnitt 20.2. I , som trädde i kraft , har femton lagar som berör miljö- och hälsoskyddsområdet sammansmälts. Av dessa är det främst hälsoskyddslagen (1982:1080), miljöskyddslagen (1969:387) och renhållningslagen (1979:596) som är av intresse från smittskydds- synpunkt. I den följande redogörelsen kommer endast hälsoskyddslagen att beröras särskilt. Målet med är att främja en hållbar ut- veckling och tillförsäkra levande och kommande generationer en hälso- sam och god livsmiljö. I det andra kapitlet återfinns allmänna hänsyns- regler som skall gälla all verksamhet och alla åtgärder enligt balken. åtgärd avses här sådan åtgärd som inte är av försumbar betydelse i det enskilda fallet. Hänsynsreglerna innebär bl.a. att alla försiktighetsmått som behövs skall vidtas så fort det finns risk för skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön. Hälsoskyddslagen upphörde som nämnts att gälla när trädde i kraft. Flertalet av hälsoskyddslagens bestämmelser har emellertid inarbetats i balken eller i en till balken ansluten förordning. I återfinns dessa regler framförallt i kapitlet med särskilda bestämmelser om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd (kap. 9). Tillämpningsområ- det för hälsoskyddsreglerna i är detsamma som för reglerna i den upphävda hälsoskyddslagen och syftar till att förebygga och undan- röja olägenheter för människors hälsa. Bestämmelserna tar sikte på olägenheter som har anknytning till användning av egendom, fast eller lös, dvs. olägenheter som har koppling till den fysiska miljön. I 3 § i kapitlet ges en definition av begreppet olägenhet för människors hälsa, som omfattar detsamma som det tidigare begreppet sanitär olägenhet enligt hälsoskyddslagen. Definitionen anger vilka störningar som är av sådan karaktär att balkens skyddsregler är tillämpliga. Med olägenhet för människors hälsa avses en störning som enligt medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan menligt och som inte är ringa eller helt tillfällig. Någon exemplifiering görs inte i lagen. I förarbetena till balken anges däremot exempel på sådana störningar, nämligen buller, kyla, drag, lukt, ohyra och andra skadedjur. Kapitlet rymmer vidare bestämmelser om att bostäder och lokaler för allmänna ändamål inte skall brukas på ett sådant sätt att olägenheter för människors hälsa uppstår och att de skall hållas fria från ohyra och skadedjur. Vidare föreskrivs att ägare eller bru- kare till berörd egendom skall vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att hindra uppkomsten av eller undanröja olägenheter för människors hälsa. Härutöver finns bestämmelser om bl.a. avloppsanläggningar och anläggningar för grundvattentäkter. Bestämmelser om tillsyn finns i ett särskilt kapitel (26 kap.). Den närmare fördelningen av olika myndig- heters ansvar och åligganden i detta hänseende anges emellertid i förord- ningen (1998:900) om tillsyn enligt . I balken föreskrivs dock att tillsynen över miljö- och hälsoskyddet inom kommunen, med undan- tag för sådan miljöfarlig verksamhet som kräver tillstånd, skall utövas av den eller de nämnder som fullmäktige bestämmer. I en uttrycklig be- stämmelse i balken anges vidare att tillsynsmyndigheten skall kontrollera efterlevnaden av och de bestämmelser som följer av balken. Genom bestämmelsen understryks att tillsynsmyndigheten inte endast har rätt utan även en skyldighet att bedriva kontrollerande tillsyn genom myndighetsutövning med de verktyg som står till buds genom miljö- balkens regler. har rätt att meddela förelägganden och förbud, vilka får förenas med vite. En nyhet i förhållande till bl.a. hälsoskyddslagen är att tillsynsmyndigheten om ett föreläggande eller beslut inte blir åtlytt kan ansöka om verkställighet av beslutet hos kronofogdemyndigheten. Det finns emellertid fortfarande möjlighet att i stället förordna om rättelse på den enskildes bekostnad. En förutsättning för att med stöd av bestämmelser om hälsoskydd kunna ingripa mot djur eller objekt som sprider smitta är att förekomsten av smittämnen kan anses utgöra en sådan störning som om- fattas av begreppet olägenhet för människors hälsa. av vad som avses med detta begrepp görs inte i förarbetena till vare sig den tidigare gällande hälsoskyddslagen eller den nu gällande miljöbal- ken. Det bör dock beaktas att hälsoskyddslagen har kommit att tillämpas på vitt skilda störningar som ansetts innebära fara för hälsan. Det har t.ex. varit fråga om buller från olika verksamheter, ventilation i lokaler och utsläpp av avloppsvatten. När det gäller djur har ärenden rört t.ex. verksamheter med djur som medfört en påträngande dålig lukt eller t.ex. att hundar skällt oavbrutet . Risken för smittspridning synes också ha varit ett av motiven för flera av bestämmelserna, bl.a. när det gäller djurhållning. Vidare finns inte något uttalande som motsäger att smittämnen kan anses ingå i olägenhet för människors hälsa. Beträf- fande det tidigare begreppet sanitär olägenhet synes frågan dock inte ha ställts på sin spets vid någon rättslig prövning. Att vissa åtgärder kan vidtas mot objekt med stöd av bestämmelser om hälsoskydd är klart. Befogenheterna motsvarar härvid till viss del de befogenheter som ges i smittskyddslagen. Det är oklart i vilken mån bestämmelserna om hälsoskydd medger direkta ingripanden mot djur. Att den kommunala nämnden kan besluta om åtgärder mot skadedjur är klart. Vidare kan nämnden, i sin egenskap av tillsynsmyn- dighet, exempelvis meddela förbud mot att ha ett djur som medför olägenhet för människors hälsa i en bostad. bestämmel- serna ger inte något uttryckligt stöd för ingripande åtgärder som riktar sig direkt mot andra djur än skadedjur. När det gäller rätt till ersättning skall noteras att inte inne- håller några regler om rätt till ersättning vid ingripanden enligt bestäm- melserna om hälsoskydd. Epizootilagen (1999:657) Epizootilagen innehåller bestämmelser om allmänfarliga djursjukdomar som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa (epizootiska sjukdomar). Med allmänfarliga sjukdomar avses i lagen sådana sjukdomar som kan utgöra ett allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa eller medföra stora ekonomiska förluster för samhället. De sjukdomar som omfattas av epizootilagen anges i verkställighetsföre- skrifter av . I lagen finns bestämmelser om förebyggande åtgärder och bekämp- ning. Den som har anledning att misstänka att epizootiska sjukdomar har drabbat djur i hans vård skall anmäla detta till distriktsveteri- nären eller annan veterinär. Till dess ett besked av en veterinär föranleder något annat skall den som har djuren i sin vård göra vad som rimligen kan begäras för att förhindra eller begränsa smittspridning. Veterinären skall göra en undersökning för att fastställa sjukdomens art och i övrigt göra vad som är nödvändigt för att förhindra att smitta sprids. Veterinären skall skyndsamt underrätta och läns- styrelsen. skall utan dröjsmål underrätta Statens veterinär- medicinska anstalt, distriktsveterinären och den eller de kommunala nämnder som utför uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Om det är fråga om en epizootisk sjukdom hos fisk skall under- rättas, och om misstanken gäller sådan epizootisk sjukdom som kan över- föras till människor skall även , och smittskyddsläkaren underrättas. Vidare ges bestämmelser om åtgärder som kan vidtas av veterinär eller myndighet som regeringen bestämmer, exempelvis förbud mot att besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från ett visst område. ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan vidare med- dela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om vissa andra åtgärder som slakt eller avlivning av djur, oskadliggörande av döda djur m.m., smittrening, skyddsympning, undersökning av djur i kontrollsyfte samt Det finns också bestämmelser om skyldighet för slak- teriinrättningar, bearbetningsanläggningar m.fl. att på olika sätt bistå vid bekämpningen av epizootiska sjukdomar. Tillsynen över efterlevnaden av lagen och föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av den utövas centralt av och inom länet av . Staten utger ersättning till den som på grund av föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen drabbas av olika förluster och kostnader. Ersättning för produktionsbortfall läm- nas dock som huvudregel av den kostnad eller förlust som bortfallet medför utom för de allvarligaste sjukdomarna som räknas upp i epizootiförordningen (1999:659). Zoonoslagen (1999:658) Lagen innehåller bestämmelser om sjukdomar och smittämnen hos djur som kan spridas naturligt från djur till människa och tvärtom (zoonoser) och som inte omfattas av epizootilagen. En förutsättning för att en zoonos skall omfattas av lagen är att det finns tillräckliga kunskaper om den för effektiv kontroll och bekämpning. Zoonoserna anges i verkstäl- endast salmonella av lagen. Lagens bestämmelser motsvarar till stora delar de som finns i epizooti- Den som yrkesmässigt håller djur åläggs skyldighet att låta utföra och bekosta undersökningar av djur, föra anteckningar och lämna upp- gifter om verksamheten. Närmare föreskrifter om detta meddelas av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestämmer. En veterinär som har anledning att misstänka att ett fall av zoonos har