prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — Paragrafen reglerar förfarandet sedan åklagaren, med stöd av bestämmelserna i 5 §, har beslutat om anhållande eller något annat tvångsmedel mot den som eftersöks. Frågor om personella tvångsmedel behandlas i avsnitt 8.4.2. Andra stycket har utformats med beaktande av Förutsättningarna för att häkta den som har anhållits skiljer sig från de som anges i . Förutsättningarna är nämligen desamma som de som enligt 5 § gäller för anhållande. Även förutsättningarna för rättens beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet är de som sägs i 5 §. Enligt huvudregeln i första stycket skall, efter det att ett beslut enligt 5 § har meddelats, därefter samma regler tillämpas som när motsvarande åtgärd företas vid en svensk förundersökning. Det innebär att ett gripande skall föranleda en tillämpning av 24 kap. 8 och 22 §§ . Gripandet kan komma att leda över till ett anhållande. När någon grips eller anhålls skall underrättelser ske enligt 24 kap. 9 §. I allmänhet kommer ett anhållande, om det inte upphävs enligt 24 kap. 10 §, att följas av en begäran enligt 24 kap. 11 och 12 §§ om häktning. För rättens prövning av häktningsfrågan kommer främst 24 kap. 5, 5 a, 1316, 20 samt 2224 §§ att tillämpas. Vidare kommer enligt 24 kap. 18 § om- häktningsförhandlingar att behöva hållas , om utredningen i ärendet av en eller annan orsak skulle dra ut och en sådan förhandling inte uppenbart skulle vara utan betydelse. fallet att den eftersökte är straffmyndig men underårig skall bestäm- melser i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare tillämpas, t.ex. i fråga om ledningen av utredningen och om underrättelser och kallelser till nära anhöriga och socialnämnden. Bestämmelser om behandlingen av en frihetsberövad person finns i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. När det gäller frågor om vilken tingsrätt som är behörig att pröva frågorna om tvångsmedel kan, med stöd av 19 kap. 12 § rättegångs- balken, t.ex. 19 kap. 1 § tredje stycket eller 2 § komma att tillämpas. Hänvisningen till det allmänna förfarandet vid en svensk undersökning är för tydlighetens skull försett med undantaget att det som sägs om tid för väckande av åtal inte skall tillämpas. Ett åtal kommer ju inte att väckas i i överlämnandeärendet. Enligt andra stycket skall ett beslut om anhållande eller häktning upphävas, om ett fortsatt frihetsberövande skulle vara oskäligt med hänsyn till den påföljd som utdömts eller kan väntas komma att utdömas om den eftersökte döms för gärningen Bestämmelsen kan bli tillämplig när en begäran om överlämnande för verkställighet av en frihets- berövande påföljd avser endast en så kort strafftid att påföljden kan sägas vara "avtjänad" under ärendets behandling i . Det bör även vara möjligt att med tillämpning av bestämmelsen upphäva ett frihets- berövande som har skett i ett ärende om överlämnande för lagföring, om frihetsberövandet annars skulle bli oproportionerligt långt. Ett exempel på en sådan situation är att det finns en risk för att frihetsberövandet annars skulle bli längre än den påföljd som kommer att utdömas i den andra staten (se bl.a. NJA 1987 s. 857). Uppkommer fråga om upphävande enligt förevarande bestämmelse av ett tvångsmedelsbeslut bör den utfärdande myndigheten kontaktas av åklagaren innan beslutet upphävs. I fråga om vem som får upphäva ett tvångsmedelsbeslut gäller bestämmelser. 7 § Innehåller en arresteringsorder en ansökan om beslag tillämpas i denna del bestämmelserna i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Om det påträffas sådana föremål som på grund av den uppgivna gärningen skulle kunna tas i beslag och överlämnas enligt 4 kap. 19 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, får föremålen även utan en särskild ansökan tas i beslag genom beslut av åklagaren eller den som griper den eftersökte. Har beslag skett tillämpas 4 kap. 16 § andra stycket den lagen. I samband med att den eftersökte frihetsberövas får husrannsakan göras för att söka efter föremål som får tas i beslag. Paragrafen reglerar frågor om beslag och husrannsakan i ett ärende om överlämnande. Frågorna behandlas i avsnitt 8.4.3. Möjligheten att begära beslag i ett ärende om överlämnande behandlas i artikel 29 i rambeslutet. Om den utfärdande rättsliga myndigheten i arresteringsordern har begärt att föremål skall tas i beslag, behandlas enligt första stycket begäran som om den vore en ansökan om beslag enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Handläggningen sker då enligt den lagen. Enligt den lagen kan sådana föremål beslagtas som skäligen kan antas ha betydelse för utredningen om gärningen, som kan antas vara frånhända någon genom brott eller som kan antas vara förverkade på grund av brott, om föremålen hade kunnat förverkas enligt svensk lag i Prop. 2003/04:7 en rättegång i och om det finns särskilda skäl att överlämna egendomen till den andra staten (4 kap. 19 §). Har den utfärdande rättsliga myndigheten begärt beslag i samband med en arresteringsorder kan, när lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål används, även husrannsakan genomföras om det har gjorts en särskild ansökan om en sådan åtgärd. Om det i annat fall under behandlingen av ett ärende om överlämnande påträffas föremål av det angivna slaget som skulle kunna tas i beslag enligt 4 kap. 19 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål på grund av det uppgivna brottet, kan de enligt andra stycket tas i beslag och överlämnas enligt 4 kap. 19 § även utan att den utfärdande rättsliga myndigheten har framställt någon sådan begäran. I sådana fall tillämpas bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Beslutet om beslag får meddelas av åklagaren eller den som griper den eftersökte, t.ex. en tulltjänsteman. När beslag sker utan någon föregående begäran tillämpas 4 kap. 16 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Det innebär att verkställda beslag skall anmälas hos tingsrätten för prövning och att rätten skall hålla förhandling i frågan. Beslagsfrågan torde dock i allmänhet kunna prövas vid en häktningsförhandling eller vid den förhandling där rätten prövar frågan om överlämnande. En bestämmelse om beslut om överlämnande av beslagtagna föremål finns i 5 kap. 6 §. I samband med ett frihetsberövande får husrannsakan göras för eftersökande av sådana föremål som får tas i beslag. Bestämmelsen har tillkommit för att husrannsakan skall kunna göras i de fall den utfärdande myndigheten inte hinner kontaktas för att komma in med en ansökan. Det handlar således om husrannsakan på initiativ av svensk myndighet. Om däremot den utfärdande myndigheten ansöker om husrannsakan tillämpas inte denna bestämmelse utan bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. 8 § En offentlig försvarare skall förordnas för den eftersökte om han eller hon begär det, är eller i annat fall bedöms vara i behov av en försvarare. Paragrafen innehåller regler om offentlig försvarare för den som eftersöks. Frågan behandlas i avsnitt 8.4.1. Grundprincipen är att det skall förordnas en offentlig försvarare för alla eftersökta som begär en sådan. Rätten kan även utan en sådan begäran förordna en offentlig försvarare för den eftersökte, om den bedömer att han eller hon är i behov av detta. För den som är gäller samma obligatoriska regel om förordnande av offentlig försvarare som finns för ungdomar i den åldern och som misstänks för brott i . Åklagaren skall enligt 23 kap. 5 § anmäla försvararbehov till rätten. 9 § Den eftersökte skall så snart det kan ske tillfrågas om han eller hon samtycker till överlämnande. I sådant fall skall den eftersökte också tillfrågas om han eller hon medger att i den utfärdande medlemsstaten lagföras eller straffas för gärningar som har begåtts före överlämnandet, men som inte omfattas av arresteringsordern. Den eftersökte skall upplysas om innebörden av att samtycke och medgivande lämnas. En återkallelse av ett samtycke skall beaktas om den görs innan rätten har meddelat beslut i fråga om överlämnande. En återkallelse av ett medgivande som sägs i första stycket skall beaktas om den görs innan beslutet om överlämnande har verkställts. Paragrafen motsvarar artikel 13 i rambeslutet och behandlas i avsnitt 8.4.1. Enligt första stycket skall den eftersökte så snart det kan ske tillfrågas av åklagaren om han eller hon samtycker till överlämnande. Ett samtycke torde i allmänhet innebära att ärendet kan överlämnas till rätten för beslut utan att någon mer omfattande utredning behöver inhämtas. I flertalet sådana fall kommer någon särskild förhandling inför rätten inte att behöva hållas. Rättens avgörande sker då på handlingarna. Självfallet skall dock rätten även i samtyckesfallen pröva om det finns något hinder mot överlämnande. Tingsrättens beslut om överlämnande skall meddelas inom den tid som anges i 5 kap. 3 § och kan enligt 5 kap. 9 § inte överklagas. Fram till dess att rätten meddelar sitt beslut i överlämnandefrågan kan, enligt andra stycket, samtycket återkallas. Den eftersökte skall alltid i samband med att han tillfrågas upplysas om innebörden av att samtycke lämnas. En eftersökt person som samtycker till överlämnande skall också tillfrågas om han eller hon medger att i den utfärdande medlemsstaten lagföras eller straffas för gärningar som har begåtts före överlämnandet, men som inte omfattas av framställningen från den utfärdande myndigheten. Den eftersökte skall upplysas om innebörden av att ett medgivande lämnas. Till skillnad från vad som gäller i fråga om åter- tagande av samtycke kan ett medgivande återtas ända fram till dess att beslutet om överlämnande skall verkställas. Åklagaren skall meddela den utfärdande myndigheten om den eftersökte har lämnat ett sådant med- givande. De närmare formerna för upptagande av samtycke och medgivande samt återtagande av sådana förklaringar kommer att meddelas i förord- ning. 5 kap. Beslutsförfarandet vid överlämnande 1 § Tingsrätten beslutar efter framställning av åklagaren i frågan om överlämnande. Åklagaren får dock, innan han begärt rättens prövning, avslå en begäran om överlämnande med stöd av 2 kap. 3 § 1. I fråga om tingsrättens behörighet tillämpas 19 kap. . Paragrafen motsvarar inte direkt någon artikel i rambeslutet (jfr dock artikel 15.1). Frågan om beslutande myndighet behandlas i avsnitt 8.1.1. Av första stycket framgår att beslut om överlämnande prövas av Prop. 2003/04:7 tingsrätten efter framställning av åklagaren. Åklagaren skall i samband med begäran redovisa den utredning som har gjorts i ärendet. Åklagaren bör redovisa sin uppfattning i frågan, t.ex. om det enligt dennes mening föreligger hinder mot överlämnande. Det ligger i sakens natur att rätten får del av arresteringsordern och andra handlingar som ligger till grund för begäran om överlämnande. Även andra frågor som hör samman med överlämnandefrågan t.ex. häktning och beslag prövas av tingsrätten. Enligt andra stycket får åklagaren själv avslå en arresteringsorder som till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande. Åklagaren måste innan ett sådant beslut meddelas, enligt 4 kap. 2 § andra stycket, ha gett den utfärdande myndigheten möjlighet att komplettera arresteringsordern. En åklagare som inte beslutar om avslag skall, efter avslutad utredning, begära att tingsrätten prövar frågan om överlämnande. Åklagaren får inte avslå en arresterings- order efter det att ärendet överlämnats till tingsrätten för prövning. Om åklagaren inte påträffar någon som motsvarar den som eftersöks enligt en arresteringsorder eller om den som har påträffats under utredningen visar sig vara någon annan än den eftersökte, krävs det inte att domstolen prövar frågan om överlämnande. I dessa fall skall åklagaren, förutsatt att ärendet inte har överlämnats till rätten för prövning, skriva av ärendet och meddela den utfärdande myndigheten att den som eftersöks inte har kunnat anträffas. Åklagaren kan även avskriva ett ärende om en arresteringsorder återtas innan frågan har överlämnats till rätten för prövning. Vidare har åklagaren enligt 1 § i vissa fall en möjlighet att lämna en bristfällig arresteringsorder utan bifall. I fråga om tingsrättens behörighet tillämpas, enligt tredje stycket, reglerna i 19 kap. . Det innebär att i regel blir den tingsrätt där den eftersökte grips behörig att pröva frågan om över- lämnande och därmed sammanhängande frågor, se 19 kap. 2 §. 2 § Vid rättens handläggning tillämpas reglerna om domstols hand- läggning och överklagande av domstols beslut i brottmål, om inte annat sägs i denna lag. Handläggningen skall ske med skyndsamhet. Tingsrätten skall för prövningen av frågan om överlämnande hålla en förhandling. En förhandling behöver dock inte hållas om det är uppenbart att överlämnande inte skall beviljas, om den eftersökte samtycker till överlämnande eller om han eller hon begär att ärendet avgörs på handlingarna. Till förhandlingen skall åklagaren och den eftersökte kallas. Är den eftersökte anhållen eller häktad skall han eller hon inställas. Paragrafen, som handlar om rättens prövning av överlämnandefrågan och därmed sammanhängande frågor, behandlas i avsnitt 8.5.1. Paragrafen motsvarar inte någon särskild artikel i rambeslutet. Huvudregeln är, som anges i 1 §, att frågor om överlämnande prövas av tingsrätten i de fall där en utredning har inletts mot en viss påträffad person. Vid handläggningen i domstolen tillämpas enligt första stycket reglerna om brottmål, om inte annat sägs i den nya lagen. Med det avses i första hand de för brottmål gällande bestämmelserna i . Ett sådant ärende handläggs som ett ärende enligt , och inte som ett ärende enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. För det fall att den eftersökte är finns det flera bestämmelser i lagen om unga lagöverträdare som skall tillämpas vid handläggningen. Ett exempel är att den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran skall höras i målet. Den omständigheten att det enligt en bestämmelse i den lagen kan krävas att det har väckts åtal mot den unge för ett brott på vilket det kan följa fängelse bör inte hindra att bestämmelsen ändå tillämpas i överlämnandeärendet. Tingsrätten skall enligt andra stycket hålla en förhandling för ärendets prövning. Förhandling behöver dock inte hållas om det är uppenbart att överlämnande inte skall beviljas eller om den eftersökte har samtyckt till överlämnande eller begärt att ärendet avgörs på handlingarna. Även i ett sådant fall kan det dock finnas skäl att hålla en förhandling. Den eftersöktes önskemål om förhandling bör i allmänhet tillmötesgås även om det är rätten som beslutar om förhandling skall hållas eller inte. Om en arresteringsorder skall avslås på den grunden att en påföljd som ligger till grund för framställningen skall verkställas i torde det ändå i vissa fall finnas skäl att hålla en förhandling, även om rättens beslut är ett avslag. Inget hindrar att häktningsfrågan och frågan om överlämnande prövas vid samma förhandling. Det är dock viktigt att den eftersökte och hans ombud i förväg har informerats om vad förhandlingen skall avse. Det bör alltså inte kunna gå till så att tingsrätten, med hänvisning till en tidigare häktningsförhandling, nekar den eftersökte förhandling, om det inte gjorts klart för denne att den tidigare förhandlingen även avsåg frågan om överlämnande. Till en förhandling skall enligt tredje stycket åklagaren och den eftersökte kallas. Finns en offentlig försvarare förordnad skall denne kallas till förhandlingen. Den som är anhållen eller häktad skall inställas. Om den eftersökte befinner sig på fri fot och underlåter att iaktta sin inställelseskyldighet, kan dock hämtning inte ske. I stället kan det då bli fråga om anhållande och häktning. Det torde sällan finnas någon praktisk fördel med att pröva en fråga om överlämnande i den eftersöktes utevaro. Därtill är beslutets ingripande karaktär och svårigheten att i den eftersöktes utevaro tillfredsställande utreda förutsättningarna för överlämnande skäl som i allmänhet talat mot en utevaroprövning. Vid en förhandling kan t.ex. bevisupptagning förekomma enligt bl.a. 35 kap. 8 § . Tingsrätten skall avgöra frågan om överlämnande genom beslut. Av reglerna i följer att ett sådant beslut alltid skall motiveras (jfr även artikel 17.6 i rambeslutet). 3 § Tingsrätten skall meddela beslut i fråga om överlämnande senast efter det att den eftersökte gripits. Samtycker den eftersökte till ett överlämnande, skall beslutet meddelas senast efter det att samtycket har avgetts. Tingsrätten får, om det finns särskilda skäl, meddela sitt beslut senare än vad som sägs i första eller andra stycket. I paragrafen anges tidsfrister för beslut om överlämnande. I rambeslutet Prop. 2003/04:7 finns bestämmelser om tidsfrister i artikel 17. behandlas i avsnitt 8.5.1. Tingsrätten skall enligt huvudregeln i första stycket fatta beslut i fråga om överlämnande senast efter det att den eftersökte har gripits. Tidsfristen räknas från det datum gripandet skedde, oavsett om den eftersökte därefter försatts på fri fot. Har den eftersökte samtyckt till överlämnande är, enligt andra stycket, tidsfristen från det att samtycket gavs. Enligt tredje stycket får tingsrätten, om det finns särskilda skäl, frångå de angivna tidsfristerna. Särskilda skäl att frångå tidsfristen kan finnas t.ex. om den eftersökte åtnjuter immunitet (artikel 20 i rambeslutet) eller om det finns ett villkor i samband med en föregående utlämning av den som begärs överlämnad som innebär att tillstånd krävs för vidare överlämnande eller utvidgat överlämnande (artikel 21). Ett annat skäl som innebär att tidsfristen inte kan följas kan vara att den eftersökte har avvikit eller drabbats av svår sjukdom, som innebär att prövningen måste skjutas upp. Enligt artikel 17.4 i rambeslutet skall den utfärdande myndigheten kontaktas om det finns anledning att frångå en tidsfrist som anges i rambeslutet. Om en medlemsstat inte kan följa tidsfristerna skall den i vissa fall enligt artikel 17.7 kontakta Eurojust och ange skälen till förseningen. Närmare bestämmelser om tidsfrister och vilka åtgärder som skall företas när en tidsfrist inte kan följas kommer att meddelas i förordning. 4 § Om två eller flera medlemsstater har utfärdat arresteringsorder beträffande samma person, skall ärendena prövas i ett sammanhang vid den tingsrätt som skall handlägga det först inkomna ärendet. Inkommer en ny arresteringsorder efter rättens beslut om över- lämnande får, om beslutet inte har vunnit laga kraft, hovrätten eller på yrkande av åklagaren besluta att tingsrätten skall pröva ärendena i ett sammanhang. Prövningen av vilken av flera arresteringsorder som skall beviljas skall ske med särskild hänsyn till gärningarnas beskaffenhet och platsen där de ägt rum, de tidpunkter då varje arresteringsorder utfärdades samt om de avser lagföring eller verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Paragrafen behandlar situationen att två eller flera medlemsstater begär överlämnande av en och samma person. Frågan om konkurrens mellan olika arresteringsorder behandlas i avsnitt 8.5.3. I artikel 16 i rambeslutet finns bestämmelser om konkurrerande arresteringsorder. Bestämmelsen i första stycket anger, för det fallet att flera arresterings- order har utfärdats beträffande en och samma person, att framställningarna skall handläggas i ett sammanhang vid den tingsrätt som skall ta upp det först inkomna ärendet. Finner rätten att en arresteringsorder bör ha företräde framför en annan, skall den senare arresteringsordern avslås med stöd av bestämmelsen i 2 kap. 3 § 3. Har tingsrätten redan hunnit avgöra ett ärende och inkommer ytterligare ett sådant ärende beträffande samma person, får enligt det andra stycket hovrätten eller, om ärendet överklagats dit, Högsta domstolen på yrkande av åklagaren besluta att ärendena skall prövas i ett sammanhang vid tingsrätten. En sådan sammanläggning skall göras endast om det redan avgjorda ärendet är ett bifall till begäran om över- lämnande. En ytterligare förutsättning är att beslutet inte har vunnit laga kraft. I det tredje stycket anges vilka omständigheter domstolen särskilt skall beakta när den avgör vilken av flera arresteringsorder som skall bifallas. Bestämmelsen är utformad i nära anslutning till artikel 16.1 i rambeslutet. Därvid torde överlämnande för ett allvarligare brott i allmänhet ha företräde framför överlämnande för ett mindre allvarligt brott. Vid konkurrens mellan ett överlämnande för lagföring och överlämnande för straffverkställighet torde i allmänhet överlämnandet för lagföring ha företräde, eftersom ett längre uppskov med lagföring kan leda till att det uppstår svårigheter att genomföra rättegången. Uppräkningen i paragrafen är dock endast exemplifierande och även andra omständigheter kan inverka på bedömningen, t.ex. om överlämnande begärs för att pröva ansvarsfrågan för flera medverkande i samma rättegång. Paragrafen reglerar konkurrens mellan olika medlemsstater. Skulle olika rättsliga myndigheter i samma medlemsstat begära en person överlämnad, och samordnas inte framställningarna under ärendets handläggning, torde det inte finnas något som hindrar bifall till flera arresteringsorder från samma stat. 5 § Om det beträffande den eftersökte pågår ett ärende om utlämning för brott eller om överlämnande enligt lagen (2002:329) om samarbete med skall prövningen av frågan om överlämnande enligt denna lag anstå till dess beslut har meddelats i det andra ärendet. Paragrafen behandlar situationen att en och samma person begärs dels överlämnad enligt en arresteringsorder, dels utlämnad till en stat eller tribunal eller överlämnad till . Frågan om konkurrens mellan olika framställningar behandlas i avsnitt 8.5.3. I artikel 16 i rambeslutet finns bestämmelser om konkurrerande fram- ställningar. Prövningen av en fråga om överlämnande enligt arresteringsordern skall anstå om det framkommer att den eftersökte är föremål för en begäran om utlämning eller överlämnande till . Ärendet om överlämnande enligt arresteringsordern får i sådant fall vilandeförklaras medan ärendet om utlämning eller om överlämnande till prövas (32 kap. 5 § ). Om det i ett sådant ärende beslutas att den eftersökte skall utlämnas eller att han eller hon skall överlämnas till skall arresteringsordern avslås (2 kap. 3 § 4). Det torde vara möjligt för regeringen, när den prövar om utlämning skall beviljas eller om överlämnande skall ske till , att villkora sitt beslut för det fallet att överlämnande enligt arresteringsordern skulle avslås. Det kan noteras att utlämning för brott kan ske enligt utlämningslagen, nordiska utlämningslagen och enligt lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell Prop. 2003/04:7 humanitär rätt. Andra frågor som tas upp i rättens beslut 6 § Om garantier som avses i 3 kap. 1 och 2 §§ har lämnats av en utländsk myndighet, skall rätten i beslutet om överlämnande ange att det är ett villkor för överlämnandet att garantierna kommer att uppfyllas. Beslut i fråga om överlämnande av föremål som enligt 4 kap. 7 § har tagits i beslag skall om möjligt meddelas av rätten i samband med beslutet i fråga om överlämnande av den eftersökte. I paragrafen och den närmast följande paragrafen anges vad som skall ingå i rättens beslut. Frågan behandlas i avsnitt 8.5.2. Utöver beslutet i fråga om överlämnande, skall det enligt första stycket i beslutet anges de särskilda villkor som enligt 3 kap. 1 eller 2 § ställs upp för överlämnandet. Det skall alltså i själva slutet anges om ett visst villkor gäller för överlämnandet, t.ex. att överlämnande sker på villkor att den som överlämnas, i enlighet med uppställda garantier, återförs till för verkställighet här av en frihetsberövande påföljd som kan komma att dömas ut i den utfärdande medlemsstaten. Att frågan om villkor hör till själva slutet innebär att ett avgörande i en sådan fråga kan överklagas.