prop · GQ0339 · 2003-01-21 00:00:00 — Det av förordade alternativet att låta epizootilagens ansvars- och tillsynsbestämmelser komplettera även TSE- förordningens reglering om foder skulle visserligen föra med sig det goda att de bestämmelser som kompletterar förordningen samlas i färre lagar. Det ter sig dock mer naturligt att det förbud mot viss användning av foder som föreskrivs i TSE-förordningen straffsanktioneras i foderlagen. Vidare skiljer sig de båda aktuella lagarnas tillsynsbestäm- melser åt på några punkter. Tillsynsbestämmelserna i epizootilagen är inte anpassade för sådan tillsyn som syftar till att kontrollera efterlevnaden av regler om foder. I epizootilagen finns inte någon motsvarighet till de bestämmelser i foderlagen som ger tillsyns- myndigheterna rätt att ta hand om foder och att ta prover i utrymmen där foder hanteras. På främst nu anförda skäl delar regeringen den uppfattning som har kommit till uttryck i departementspromemorian, nämligen att artikel 7 i TSE-förordningen bör kompletteras genom att det görs tillägg i foderlagen. Regeringen anser emellertid att de nya bestämmelserna i foderlagen bör ges ett vidare tillämpningsområde än vad som föreslås i departe- mentspromemorian. Detta ställningstagande grundar sig bl.a. på att det inom EG har antagits ytterligare en förordning, som innehåller villkor för och förbud mot viss användning av foder, nämligen och rådets förordning (EG) nr 1774/2002 av om hälsobestämmelser för animaliska biprodukter som inte är avsedda att användas som livsmedel. Även andra EG-förordningar som kommer att reglera användningen av foder förväntas bli antagna . För att tillgodose de behov som uppkommit och förväntas uppkomma bör de nya bestämmelserna i foderlagen ges ett vidgat tillämpningsområde. Således bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ges rätt att utfärda de föreskrifter som behövs som komplettering av de bestämmelser om foder som finns i EG- förordningar på området. Tillsyns- och straffbestämmelserna bör också utformas så att de kan tillämpas generellt. TSE-förordningen innehåller också bestämmelser som inte utan vidare faller inom tillämpningsområdet för vare sig livsmedelslagen, epizooti- lagen eller lagen om foder. Hit hör förordningens regler om hur s.k. Prop. 2002/03:39 specificerat riskmaterial skall hanteras utanför slakteri och regler som handlar om införsel och utförsel av levande djur och produkter av djur. Det stora flertalet av de föreskrifter som kan behövas till komplettering av dessa bestämmelser kan meddelas med stöd av befintliga bemyndiganden i annan lagstiftning. Dit hör t.ex. lagen om provtagning på djur, m.m., förordningen om införsel av levande djur m.m. och förordningen om utförsel av levande djur m.m. Det finns emellertid några frågor i TSE-förordningen som inte faller in under någon befintlig författning utan kan behöva fyllas ut med kompletterande lagstiftning. Mot bakgrund av vad som har sagts är det ändamålsenligt att i epizootilagen föra in ett generellt bemyndigande för regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, att meddela de föreskrifter som kan behövas till komplettering av TSE-förordningen. Bemyndigandet bör dock inte omfatta sådana bestämmelser i som faller inom tillämpningsområdet för livsmedelslagen eller foderlagen. Regeringen delar också den uppfattning som kommit till uttryck i departementspromemorian att epizootilagens bestämmelser om tillsyn bör göras tillämpliga på sådana bestämmelser i som inte faller inom tillämpningsområdet för livsmedelslagen eller foder- lagen. Härigenom säkerställs att en fungerande tillsynsorganisation kan användas även på de bestämmelser i som inte regleras i någon nationell författning. Den föreslagna lagkonstruktionen innebär inte att myndigheters befogenheter eller skyldigheter enligt annan lagstiftning upphör och den synes inte heller föra med sig några olägenheter i övrigt. Flera remissinstanser har anfört att fördelningen mellan olika myndigheters ansvar enligt TSE-förordningen behöver göras tydligare. Om detta bör följande sägas. Att det kan finnas situationer då det är svårt att avgöra vilken myndighet som skall utföra en viss uppgift är inte någonting som är unikt för TSE-förordningen. Det är under alla förhållanden knappast möjligt att i författningsform detaljreglera vilken eller vilka myndigheter som skall bära ansvaret för olika bestämmelser i . Regeringen utgår från att berörda myndigheter kommer att samråda, särskilt i de fall det kan vara osäkert vilken myndighet som skall göra vad. 4.2Reglering av ersättning som skall lämnas enligt TSE- förordningen Regeringens bedömning: Epizootilagen behöver inte förses med några särskilda bestämmelser för att anpassa lagen till TSE-förordningens ersättningsbestämmelser. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att en ny bestämmelse förs in i epizootilagen som anger att ersättningsanspråk, vilka grundar sig på sådana bestämmelser i som varken faller inom tillämpningsområdet för livsmedelslagen eller foderlagen, skall bestäm- mas och behandlas i enlighet med vad som föreskrivs i epizootilagen. Därutöver föreslås att den bestämmelse i epizootilagen, som anger att en ansökan om ersättning måste göras , förses med ett tillägg om att den inte skall tillämpas på anspråk som har sin grund i TSE- förordningen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar detta utan erinran. anför att den anpassning som har föreslagits i promemorian inte bör göras, eftersom TSE-förordningen inte utgör något hinder för att medlemsstaterna ställer krav på ett sista datum för ersättningsansökningars inlämnande. förordar i stället en anpassning av annat slag, nämligen att det i epizootilagen anges att det inte skall vara möjligt att föreskriva om en begränsning till ett viss högsta värde på husdjur eller annan egendom som skall ersättas när det gäller anspråk som har sin grund i TSE-förordningen. för också fram att det är oklart vilken myndighet som skall besluta om ersättning för slaktkroppar av nöt som destruerats i anledning av att snabbtest för BSE visat sig vara positiva (jfr. bilaga III, kapitel A, punkt I. 6.4 5 TSE-förordningen). Bedömt utifrån respektive myndighets verksamhetsområde anser att verket har ersättningsansvaret för den slaktkropp som har testats positivt och att har ersättningsansvaret för de slaktkroppar på slaktbandet som följer närmast före och efter den positivt testade och som behövt destrueras. tillägger att det av praktiska skäl skulle kunna övervägas att ersättningsansvaret för samtliga slaktkroppar bestäms åvila , vilket dock skulle leda till ökade kostnader för verket. Kammarrätten i påpekar bl.a. att artikel 13 i TSE- förordningen redan innehåller en ersättningsbestämmelse och även en föreskrift om att tillämpningsföreskrifter till denna skall fastställas. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 12.2 TSE-förordningen föreskrivs att om den behöriga myndigheten beslutar att det inte kan uteslutas att ett djur har smittats av , så skall djuret avlivas. Av artikel 13.1 framgår att vissa åtgärder skall vidtas utan dröjsmål, om förekomst av har bekräftats officiellt. Till dessa hör att samtliga delar av djurets kropp skall destrueras fullständigt, med undantag för visst material som skall bevaras för registerändamål. Vidare skall alla djur och animaliska produkter av visst slag som vid undersökning konstaterats vara riskdjur avlivas och destrueras. Enligt artikel 13.4 skall ägarna utan dröjsmål ersättas för förlusten av de djur som har avlivats och de animaliska produkter som har destruerats i enlighet med ovan nämnda bestämmelser. Av artikel 13.6 följer att tillämpningsföreskrifter till ersättningsbestämmelsen skall antas av EG:s lagstiftande organ. TSE-förordningens ersättningsbestämmelse är direkt tillämplig och skall inte återges i en nationell lag. Däremot kan en nationell författning förses med kompletterande regler för förfarandet. I en sådan skulle t.ex. kunna anges vilken myndighet som skall besluta om ersättning och vilka handlingar som skall fogas till en ansökan om ersättning. Medlemsstaterna kan också föreskriva att ersättning skall lämnas även för sådant som ligger vid sidan av tillämpningsområdet för artikel 13.4. Enligt regeringens mening är det mest ändamålsenligt att föra in sådana bestämmelser som avses i föregående stycke i epizootiförord- ningen. Detta kan ske med stöd av det nya generella föreskrifts- bemyndigande som föreslås i denna remiss (jfr. 8 § andra stycket i Prop. 2002/03:39 lagförslaget och avsnitt 4.1). En fördel med detta alternativ är att det blir lättare att ändra bestämmelserna, vilket kan komma att behövas om EG:s lagstiftande organ antar tillämpningsföreskrifter som inte överens- stämmer med de svenska förfarandereglerna. Regeringen anser att ersättningsansvaret för samtliga de slaktkroppar av nöt som destrueras efter ett positivt snabbtest med avseende på BSE bör ligga på och har för avsikt att reglera frågan i epizootiförordningen. På de skäl som har anfört saknas det anledning att förse den bestämmelse i epizootilagen, som anger att en ansökan om ersättning skall ges in till verket , med ett tillägg om att bestämmelsen inte skall tillämpas på ersättningsanspråk som har sin grund i TSE-förordningen. Regeringen anser inte heller att det är nödvändigt att föreskriva att vad som anges i 17 § 2 epizootilagen inte skall tillämpas på ersättningsanspråk som har sin grund i TSE- förordningen. Denna bestämmelse ger nämligen endast regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, rätt att föreskriva att till grund för ersättning för viss förlust eller kostnad skall läggas ett visst högsta värde på djur eller annan egendom som skall ersättas. Att föreskriftsbemyndigandet inte får utnyttjas i de fall det skulle strida mot direkt gällande EG-lagstiftning följer av allmänna principer om EG- rättens företräde och behöver inte markeras i lagtexten. 5 Andra ändringar i epizootilagen Regeringens bedömning: Epizootilagens bestämmelser om spärr- och smittförklaring behöver inte ändras för att skall uppfylla de krav som ställs i rådets direktiv /89/EG av om gemenskapsåtgärder för bekämpning av klassisk svinpest. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att det förs in en ny bestämmelse i epizootilagen, som ger den myndighet som regeringen bestämmer i uppgift att förordna om sådana förbud som enligt internationella åtaganden krävs när en epizootisk sjukdom misstänks förekomma vid en anläggning. Remissinstanserna: Ingen instans invänder i sak mot att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får utökade befogenheter. Kammarrätten i och för dock fram att den nya bestämmelse, som avses ge vidgad rätt åt den myndighet som regeringen bestämmer att besluta om begränsningar i personers rörelsefrihet m.m., bör utformas tydligare. () anser att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, utöver vad som föreslås i promemorian, bör ges en generell rätt att meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om förbud mot att besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från det område där ett sjukdomsfall inträffat eller där smitta annars kan antas förekomma. Som skäl för detta anför SVA att ett behov av att besluta eller föreskriva om dylika förbud kan finnas även i andra situationer än då internationella åtaganden kräver att förbud meddelas. Skälen för regeringens bedömning: Genom rådets direktiv /89/EG av om gemenskapsåtgärder för bekämpning av klassisk svinpest införs minimiåtgärder för bekämpning av denna epizootiska sjukdom. I artikel 4 föreskrivs vilka åtgärder som skall vidtas vid misstanke om klassisk svinpest vid en anläggning. Den behöriga myndigheten skall påbörja officiella under- sökningar, så att förekomsten av sjukdomen kan bekräftas eller uteslutas. Om myndigheten anser att det inte kan uteslutas att ett sjukdomsfall har inträffat skall anläggningen sättas under officiell övervakning. Myndigheten skall dessutom besluta att vissa i direktivet angivna regler skall följas. Av störst intresse här är att all person- och fordonstrafik till eller från anläggningen skriftligen skall godkännas av den behöriga myndigheten. Myndighetens beslut får inte upphävas förrän misstanken om klassisk svinpest har uteslutits officiellt. Medlemsstaterna skall ha genomfört direktivet . Ett EG-direktiv om gemenskapsåtgärder för bekämpning av afrikansk svinpest är under utarbetande. Detta direktiv förväntas i nu berörda hänseenden få ett liknande innehåll. De återgivna reglerna är närmast att jämföra med epizootilagens bestämmelser om spärr- och smittförklaring. Enligt dessa skall en veterinär, som har grundad anledning att anta att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat, i den utsträckning som behövs för att motverka smittspridning, besluta om förbud mot att besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från det område där sjukdomsfallet inträffat eller där smitta annars kan antas förekomma (spärrförklaring). Beslutet skall underställas den myndighet som regeringen bestämmer, som skall pröva om det skall fortsätta att gälla. Om det är klarlagt att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat skall den myndighet som regeringen bestämmer besluta om förbud av angivet slag för de områden där smitta förekommer och om andra begränsningar i hanteringen av djur och varor, allt i den omfattning detta behövs för att motverka smittspridning (smittförklaring). Under samma förutsättningar skall regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer också föreskriva eller besluta om förbud mot transporter av djur eller varor till, från eller inom områden som gränsar till områden där smitta förekommer och om förbud mot tillträde till vissa djurstallar. Det är möjligt att meddela föreskrifter om undantag från nämnda krav. Ett beslut om spärr- eller smittförklaring skall upphävas av den myndighet som regeringen bestämmer så snart det blivit klarlagt att det inte längre finns förutsättningar för beslutet (se 47 §§ epizootilagen). Av 4 § epizooti- förordningen (1999:659) framgår att har att utföra de beskrivna myndighetsuppgifterna. I promemorian anförs bl.a. att regleringen i det ovan nämnda EG- direktivet skiljer sig något åt från den i epizootilagen, att den mest väsentliga skillnaden är att direktivet förutsätter ett myndighets- ingripande vid en lägre grad av sjukdomsmisstanke än eipzootilagen gör och att epizootilagen därför behöver ändras. Regeringen anser emellertid att nuvarande lagstiftning uppfyller de krav som ställs i direktivet. Flertalet av de beslut som medlemsstaternas behöriga myndigheter enligt direktivet är skyldiga att fatta, i situationer då det inte kan uteslutas att en misstanke om klassisk svinpest är riktig, kan meddelas med stöd av bemyndigandena i 8 § epizootilagen. Vad som inte kan beslutas med stöd av dessa bemyndiganden är, såvitt nu är av intresse, begränsningar i den personliga rörelsefriheten. Den personliga friheten att förflytta sig inom riket är grundlagsfäst och kan endast begränsas genom lag, frånsett några undantag som här saknar betydelse. Det är därför inte möjligt att såsom SVA har föreslagit i 8 § föra in en ny punkt som skulle ge regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, rätt att meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om förbud för personer att besöka eller lämna anläggningar m.m. Som har nämnts ger epizootilagen emellertid alla veterinärer, som har grundad anledning att anta att en epizootisk sjukdom har inträffat, i uppgift att, i den utsträckning som behövs för att motverka smittspridning, besluta om förbud mot att besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från det område där sjukdomsfallet inträffat eller där smitta annars kan antas förekomma. Som likaså har konstaterats skall en veterinärs beslut underställas , som skall pröva om beslutet skall fortsätta att gälla. Det kan enligt regeringens mening förutsättas att en veterinär, som finner att det i en anläggning finns ett eller flera svin som misstänks vara smittade av klassisk svinpest, kommer att meddela förbudsbeslut i alla de fall som ett myndighetsingripande krävs enligt det ovan berörda EG- direktivet. Till stöd för detta kan följande resonemang föras. En åtgärd enligt direktivet skall vidtas om en sjukdomsmisstanke befunnits inte kunna uteslutas. Detta i sin tur kräver att en misstanke finns. Om en misstanke finns och om den officielle veterinären bedömer att misstanken inte går att utesluta får han eller hon, enligt regeringens mening, anses ha grundad anledning att anta att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat. Därmed är veterinären också enligt epizootilagen skyldig att fatta beslut som syftar till att motverka smittspridning. Vid prövningen av om veterinärens beslut skall fortsätta att gälla har att beakta de krav som EG-rätten ställer. Ett beslut som har fattats i anledning av en misstanke om klassisk svinpest skall således inte upphävas, förrän sjukdomsmisstanken har uteslutits officiellt. Däremot kan verket i en omprövningssituation, utan att det strider mot nämnda EG-direktivs minimikrav, förordna att personer får förflytta sig till och från det område där smitta kan antas förekomma med myndighetens skriftliga godkännande. Även vid tillämpningen av de bestämmelser som handlar om möjlighet att meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna om smitt- och spärrförklaringsbeslut och om upphävande av sådana beslut dvs. 6 och 7 §§ epizootilagen har regeringen och att beakta de krav som finns i EG:s lagstiftning på området. Inte heller detta behöver särskilt anmärkas i lagtexten. Det bör slutligen påpekas att , med stöd av sin rätt Prop. 2002/03:39 enligt epizootiförordningen att meddela verkställighetsföreskrifter, kan föreskriva att veterinärer, i fråga om vissa sjukdomar, har rätt att förordna att fordons- och persontrafik endast får ske med verkets skriftliga godkännande i situationer där förbud mot sådan trafik annars skulle ha meddelats. Regeringens förslag: Det bemyndigande i epizootilagen som ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om begränsningar eller andra villkor vad gäller hanteringen av djur vidgas, så att föreskrifts- och beslutsrätten också omfattar döda djur, produkter av djur, andra varor och annat material. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar detta utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Som anförts i föregående avsnitt framgår av artikel 4 i rådets direktiv /89/EG av om gemenskapsåtgärder för bekämpning av klassisk svinpest att en behörig myndighet skall meddela vissa föreskrifter, om den anser att en misstanke om sådan sjukdom på en anläggning inte kan uteslutas. Förutom vad som har sagts skall myndigheten i en sådan situation bl.a. föreskriva att kött, grisprodukter, sperma, ägg eller embryon från svin, djurfoder, redskap, varor eller material eller avfall som kan befaras överföra klassisk svinpest inte får lämna anläggningen utan godkännande. Epizootilagens bemyndiganden bör anpassas så att de täcker de behov som den nämnda bestämmelsen och eventuell ny EG-lagstiftning gällande bekämpning av epizootiska sjukdomar kan ge upphov till. Det mest ändamålsenliga sättet att göra denna anpassning är enligt regeringens mening att vidga den bestämmelse som gör det möjligt för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter eller i enskilda fall besluta om begränsningar vad gäller hanteringen av djur. Bemyndigandet bör även omfatta en rätt att föreskriva eller besluta om begränsningar vad gäller hanteringen av döda djur, produkter av djur, andra varor och annat material. 5.3Förtydligande av en ersättningsbestämmelse Regeringens förslag: Ersättningsbestämmelsen i epizootilagen förtyd- ligas på så sätt att det klargörs att ersättning för avlivade eller döda djur skall lämnas inte bara för husdjur, utan också för andra djur som inte är vilt levande. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag, Prop. 2002/03:39 med den skillnaden att ordet husdjur föreslås bli ersatt av uttrycket: husdjur eller andra än vilt levande djur. Remissinstanserna: anser att ordet husdjur bör bytas ut mot uttrycket djur som hålls av människor. Ingen annan remissinstans berör frågan. Skälen för regeringens förslag: Det framgår av epizootilagen att den, som på grund av föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen, drabbas av förlust på grund av att ett husdjur avlivas eller dör till följd av skyddsympning eller annan behandling skall ersättas för förlusten. Vad som i detta sammanhang avses med husdjur preciseras inte vare sig i lagen eller i dess förarbeten. Ledning avseende begreppets innebörd torde gå att finna i propositionen till nu gällande djurskyddslag. Där sägs bl.a. följande: Till husdjuren torde närmast räknas sådana djur som ständigt lever under människans vård och av människan används för bestämda ändamål. Som exempel på husdjur kan nämnas sällskapsdjur som hund och katt, djur som används i jordbruket för bl.a. produktion av kött och mjölk samt ren. Att närmare definiera begreppet torde knappast vara möjligt (se prop. 1987/88:93 s. 49). Av uppgifter från framgår att verket i sin praxis har bedömt att elefanter, fisk i kassodlingar och hjortar i hägn är djur som berättigar till ersättning enligt förevarande bestämmelse. Däremot har inte ersättning lämnats för vilda djur. har önskat att bestämmelsen förtydligas så att ordalydelsen stämmer bättre överens med tillämpningen. Ett förtydligande framstår som motiverat. Mot den tecknade bakgrunden bör enligt regeringens mening ordet husdjur bytas ut mot uttrycket husdjur eller andra än vilt levande djur. 6 Ändringar i lagen om EG-handelsgödsel På gemenskapsnivå finns regler som syftar till att säkerställa att gödselmedel som saluförs under beteckningen EG-handelsgödsel garanteras fri cirkulation inom gemenskapen. Dessa bestämmelser återfinns i rådets direktiv /116/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om gödselmedel, rådets direktiv /876/EEG av om tillnärmning av medlems- staternas lagstiftning om enkla ammoniumnitratgödselmedel med hög kvävehalt, kommissionens direktiv /94/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om förfaranden för kontroll av egenskaper, gränsvärden och detonationssäkerhet hos enkla ammoniumnitratgödselmedel med hög kvävehalt och kommissionens direktiv /535/EEG av om tillnärmning av medlems- staternas lagstiftning om provtagnings- och analysmetoder för gödsel- medel. De ovan nämnda direktiven har i genomförts genom lagen (1992:1684) om EG-handelsgödsel, förordningen (1993:1136) om EG- handelsgödsel samt föreskrifter utfärdade av . lade fram ett förslag till en förordning om EG-gödselmedel som skall ersätta de nu gällande och rådet förväntas fatta beslut om denna Prop. 2002/03:39 förordning . Innehållet i den föreslagna EG-förordningen om gödselmedel överens- stämmer i huvudsak med innehållet i de nu gällande direktiven och i den lagstiftning genom vilken direktiven har genomförts i . Förordningens grundläggande syfte är att garantera att de gödselmedel som uppfyller förordningens krav fritt kan försäljas inom hela EU. För att detta syfte skall uppnås innehåller förordningen bestämmelser om bland annat fri rörlighet, märkning, spårbarhet, identifiering, förpackning och tillsyn. I begränsad utsträckning är bestämmelserna utformade så att medlemsstaterna inom vissa angivna ramar kan välja vilka krav som skall ställas. Ett sådant utrymme för nationella variationer finns avseende märkning. För ammoniumnitratgödselmedel med hög kvävehalt har nya strängare regler införts om detonationssäkerhet. Den föreslagna EG-förordningen innehåller även bestämmelser som innebär att det undantag avseende förbud mot gödselmedel med hög kadmiumhalt som beviljats av inte påverkas. Kompletterande lagstiftning till förordningen om