prop · GQ03109 · 2003-03-19 00:00:00 — När det gäller hur skyddsombud utses, tillsättandet av skyddskommitté och skyddsombudets stoppningsrätt samt tidsfrister för väckande av talan avviker dock fartygssäkerhetslagens bestämmelser på ett flertal väsentliga punkter från vad som gäller i land. Dessa avvikelser bör finnas reglerade i den nya fartygssäkerhetslagen. Regeringen föreslår att dessa bestämmelser införs i 4 kap. och att det i de aktuella paragraferna i arbetsmiljölagen hänvisas till fartygssäkerhetslagen. Regeringens förslag: Redaren skall vara skyldig att utöva systematiskt arbetsmiljöarbete och ansvara för att arbetsmiljölagens krav i fråga om arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet samt företagshälsovård uppfylls. Även befälhavaren skall ha ett ansvar i fråga om det systematiska arbetsmiljöarbetet. Redaren skall även vara ansvarig för samordningen ombord på fartyg. Om ett fartyg har tagits in på ett varv i skall dock samordningsansvaret åvila den som svarar för varvsdriften. Vid lastning och lossning i svensk hamn skall samordningsansvaret åvila den arbetsgivare som ansvarar för detta arbete. Det skall i samtliga fall vara möjligt att överlåta samordningsansvaret till någon annan som bedriver arbete på arbetsstället utan att någon myndighets tillåtelse krävs. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Hamnar anser att begreppet hamnansvarig i förslaget till 3 kap. 7 § arbetsmiljölagen (1977:1160) måste förtydligas. Skälen för regeringens förslag Systematiskt arbetsmiljöarbete regleras i 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen (1977:1160). Där framgår bl.a. att arbetsgivaren systematiskt skall planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att arbetsmiljön uppfyller kraven i lagen och i föreskrifter som har meddelats med stöd av denna. Vidare skall arbetsgivaren enligt paragrafens andra stycke i den utsträckning som verksamheten kräver dokumentera arbetsmiljön och arbetet med denna, samt upprätta handlingsplaner. har meddelat föreskrifter om systematiskt arbetsmiljöarbete och allmänna råd om tillämpning av föreskrifterna (AFS 2001:1). Arbetsmiljölagens bestämmelse om systematiskt arbetsmiljöarbete uttrycker de krav på systematiskt arbetsmiljöarbete som följer av EG-direktivet 89/391/EEG om arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet, och av ISM-koden, dvs. International Safety Management Code. Bestämmelsen kan också sägas Prop. 2002/03:109 förtydliga regleringen i 3 kap. 2 § samma lag, där det anges att arbetsgivaren skall vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall. En motsvarande bestämmelse, riktad till redaren och befälhavaren, finns i 7 kap. 2 § i den nuvarande fartygssäkerhetslagen. Bestämmelserna i 3 kap. 2 a § första och andra styckena arbetsmiljölagen bör även gälla fartygsarbete, men en ändring behöver då göras i första stycket så att även de arbetsmiljöbestämmelser som skall finnas i den nya fartygssäkerhetslagen omfattas av det systematiska arbetsmiljöarbetet. Det övergripande ansvaret för detta arbete bör vila på företagsledningen, vilken i fråga om fartygsarbete är redaren och i förekommande fall andra arbetsgivare för den som utför fartygsarbete. Eftersom befälhavaren har ett skyddsansvar enligt 7 kap. 2 § fartygssäkerhetslagen, är det rimligt att han eller hon också fortsättningsvis skall vara delaktig i ansvaret för det systematiska arbetsmiljöarbetet. Det bör ankomma på redaren att inom ramen för sitt samordningsansvar avgöra hur arbetsmiljöarbetet bör fördelas mellan de skyddsansvariga. Regleringen i 3 kap. 3 § andra stycket arbetsmiljölagen om att arbetsgivaren genom att anpassa arbetsförhållandena eller vidta annan lämplig åtgärd skall ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar, bör också gälla fartygsarbete. En motsvarande bestämmelse finns i 7 kap. 4 § fartygssäkerhetslagen. Ombord på fartyg måste det dock finnas gränser för hur långt redaren skall behöva sträcka sig för att anpassa arbetsmiljön till den enskilde arbetstagaren. Precis som det uttalades i förarbetena till arbetsmiljölagen kan det i vissa fall vara en bättre lösning att undersöka om inte en omplacering är att föredra (se prop. 1990/91:140 s. 136 ff.). I 3 kap. 2 a § tredje stycket arbetsmiljölagen anges att arbetsgivaren skall se till att det finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för fullgörande av hans eller hennes uppgifter i detta avseende enligt arbetsmiljölagen och 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring. Det finns ingen anledning att undanta fartygsarbete från denna bestämmelse. Den skyddsansvarige för arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamheten vid fartygsarbete bör vara antingen redaren eller en annan arbetsgivare åt den som utför fartygsarbete. För att kunna kartlägga, bedöma behov av och genomföra åtgärder för att motverka risker för ohälsa och olycksfall, krävs ibland att den skyddsansvarige får stöd av en utomstående expertresurs. Företagshälsovården har, genom sin förtrogenhet med arbetsplatserna och sin breda kompetens, blivit den resurs som generellt sätt har de bästa möjligheterna att vara detta stöd. Fartygssäkerhetslagen innehåller inga bestämmelser motsvarande 3 kap. 2 b § arbetsmiljölagen om företagshälsovård. I EG-direktivet 89/391/EEG om arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet finns krav på skydds- och förebyggande åtgärder som också gäller ombord på fartyg. Av artikel 7.3 framgår även att arbetsgivaren vid behov skall kunna anlita sakkunnig hjälp utifrån. I arbetsmiljöavtalet, som nämnts i avsnitt 5.1.4, anges att företagsanpassad företagshälsovård utgör en värdefull resurs i det förebyggande arbetet på fartyg. har stor spännvidd och omfattar en övervägande majoritet av de svenska rederierna och deras anställda. Om nu fartygsarbetet skall regleras i arbetsmiljölagen finns det inte något skäl att undanta fartygsarbete från bestämmelsen om företagshälsovård i 3 kap. 2 b § arbetsmiljölagen. Där anges att arbetsgivaren skall svara för att den företagshälsovård som arbetsförhållandena kräver finns att tillgå. Det innebär således att tillgång till företagshälsovård inte alltid måste finnas. Däremot måste företagshälsovården anlitas när förhållandena är sådana att en oberoende expertresurs krävs för att arbetsmiljölagens bestämmelser om systematiskt arbetsmiljöarbete (tidigare benämnt internkontroll) samt om arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet skall kunna efterlevas (se prop. 1998/99:120 s. 37). Företagshälsovård definieras i 3 kap. 2 b § arbetsmiljölagen som en oberoende expertresurs inom områdena arbetsmiljö och rehabilitering, som särskilt skall arbeta för att förebygga och undanröja hälsorisker på arbetsplatser samt ha kompetens att identifiera och beskriva sambanden mellan arbetsmiljö, organisation, produktivitet och hälsa. Definitionen är så pass allmän att den inte hindrar att företagshälsovården anpassas till det enskilda rederiets behov. Enligt betänkande har det från fackligt håll framförts att det ibland brister i läkares kunskaper om fartygsarbete (SOU 2001:17 s. 175 f). Regeringen har i vart fall inte för avsikt att ändra i förordningen (1979:38) om läkarintyg för sjöfolk på så sätt att endast läkare med specialistkunskaper skall få utfärda läkarintyg för sjöfolk. Det bör i stället ankomma på rederierna och de fackliga organisationerna att se till att den företagshälsovård som det enskilda företaget ansluter sig till erbjuder den kunskap som behövs i fråga om arbetsmiljön på fartyg och om de ombordanställdas förhållanden där. Den närmare innebörden av samordningsansvaret anges inte i fartygssäkerhetslagen. Däremot innehåller 3 kap. 7 § tredje stycket arbetsmiljölagen under fem punkter en katalog av åtgärder som den samordningsansvarige skall svara för. Den samordningsansvarige skall bl.a. se till att arbetet samordnas och tidsplaneras så att risker för ohälsa och olycksfall förebyggs, att skyddsanordningar inrättas och underhålls samt att nödvändiga personalutrymmen inrättas. Av 7 kap. 6 § första stycket i den nuvarande fartygssäkerhetslagen framgår att redaren är samordningsansvarig på ett fartyg i fråga om åtgärder till skydd mot ohälsa och olycksfall. Den arbetsgivare som svarar för varvsdriften är enligt andra stycket samordningsansvarig när ett fartyg tagits in på ett varv i . Enligt tredje stycket åvilar ansvaret för samordning av skyddsåtgärder som påkallas av att fartyget . 2002/03:109 är under lastning och lossning i en svensk hamn den arbetsgivare som är ansvarig för detta arbete. Som det är nu kan redarens ansvar enligt första stycket inte överlåtas på någon annan. I de fall som anges i andra och tredje styckena kan ansvaret överlåtas på redaren. Att överlåta ansvaret enligt andra stycket fordrar dock medgivande från myndighet. Samordningsansvaret bör fortsättningsvis regleras i arbetsmiljölagen. Det är särskilt viktigt med klara regler om vem som skall vara samordningsansvarig vid fartygsarbete. Regleringen i 7 kap. 6 § fartygssäkerhetslagen bör därför föras över till 3 kap. 7 § arbetsmiljölagen, som till följd härav behöver ändras i viss begränsad utsträckning. Regeringen anser inte att några ändringar i sak bör göras, utom i två avseenden. För det första bör ansvaret för samordningen kunna överlåtas i större utsträckning än vad som är möjligt enligt nuvarande fartygssäkerhetslag. Något medgivande från myndighet bör inte vara nödvändigt. Skulle en överlåtelse ske vilket i praktiken sällan torde förekomma till någon som inte är lämplig för uppdraget, har i egenskap av tillsynsmyndighet möjlighet att ingripa genom förelägganden. För det andra bör samordningsansvaret vid lastning och lossning av fartyg (vilket ligger på den arbetsgivare som är ansvarig för detta arbete) kunna överlåtas på såväl redaren som hamnen. Vem som inom dessa (vanligen juridiska personer) i så fall övertar ansvaret följer av allmänna regler om ansvarsfördelning inom företag. Regeringens förslag: Arbetsmiljölagens bestämmelser om produktkontroll skall gälla på fartyg. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har framfört någon särskild Skälen för regeringens förslag: finns bestämmelser om produktkontroll dels i 8 kap. 2 och 3 §§ fartygssäkerhetslagen, dels i 4 kap. 1 och 2 §§ arbetsmiljölagen. De EG-direktiv inom sjöfartens område som motsvarar de direktiv som delvis bidragit till utformningen av 4 kap. 1 och 2 §§ arbetsmiljölagen, är rådets direktiv /98/EG om marin utrustning, och och rådets direktiv /25/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar i fråga om fritidsbåtar. Bestämmelsen i 8 kap. 2 § i nuvarande fartygssäkerhetslag är skriven med tanke på möjligheten att meddela föreskrifter om myndighets förhandsgodkännande. Den är inte anpassad för andra former av bevis om överensstämmelse i fråga om produkter som redan är provade, godkända eller annars kontrollerade på ett visst sätt i eller i något annat land. Enligt artikel 28 i fördraget om upprättandet av den Europeiska gemenskapen (EG-fördraget) är kvantitativa importrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan mellan medlemsstaterna förbjudna. Som handelshinder räknas bl.a. tekniska handelshinder, t.ex. i form av krav på hur varor skall vara beskaffade och på vilket sätt de skall provas, godkännas och märkas. Medlemsstaterna får visserligen förbjuda import och export bl.a. med hänsyn till intresset av att skydda människors liv och hälsa (se artikel 30 i EG-fördraget), men förbudet får då inte utgöra medel för godtycklig diskriminering eller innefatta förtäckta begränsningar av handeln. För att undanröja tekniska handelshinder arbetar man inom EU med att harmonisera bl.a. hur en vara skall kontrolleras i syfte att inga farliga produkter skall släppas ut på marknaden. Harmoniseringen av kontroller innebär ett avståndstagande från den typ av nationella myndighetskontroller som 8 kap. 2 § i nuvarande fartygssäkerhetslag avser. års EG-direktiv med bestämmelser om produktkontroll, t.ex. direktivet 98/37/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om maskiner (maskindirektivet), och direktivet 89/686/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om personlig skyddsutrustning, senast ändrat genom direktivet 96/58/EG, är utformade så att myndigheters förhandsgodkännande är ersatta av ett förfarande med bevis om överensstämmelse som kan vara utfärdade av privata organisationer. Produktdirektiven innebär i huvudsak att medlemsstaterna inte får förbjuda eller hindra att produkter som överensstämmer med direktivets krav släpps ut på marknaden eller tas i bruk. I enklare fall räcker det att en tillverkare som utformat en produkt enligt gällande standard intygar detta genom en tillverkaredeklaration, dvs. ett bevis om överensstämmelse. I vissa fall skall produkten genomgå provning eller certifiering en bedömning om överensstämmelse som görs av ett från staten fristående och oberoende organ. Provningen sker då i enlighet med avtal mellan tillverkaren och detta organ, som skall uppfylla vissa harmoniserade kvalitetskrav. En produkt som stämmer överens med den fastställda standarden skall förses med CE-märkning. Den slopade förhandskontrollen ställer krav på medlemsstaterna att i stället utöva en större marknadskontroll. De skall ingripa mot enskilda CE-märkta produkter som kan äventyra säkerheten genom att avlägsna dem från marknaden, förbjuda att de släpps ut och tas i bruk samt begränsa dess fria rörlighet. För att överensstämma med den reglering av produktkontrollen som EG-direktiv, bör fartygsarbete för det grundbemyndigande för föreskrifter om krav på produktkontroll, produktinformation och användning av tekniska anordningar och farliga ämnen. Med stöd av den paragrafen, jämte 1 kap. 2 § andra stycket arbetsmiljölagen i dess nu föreslagna lydelse, skall kunna meddela dels föreskrifter om villkor för hanteringen av produkter i de olika skeden som är avgörande för en produkts utformning och säkerhet (från tillverkning till marknadsföring och användning), dels föreskrifter om kontrollprocedurer m.m. Sistnämnda bemyndigande ger verket befogenhet att meddela alla de föreskrifter om provning och kontroll som behövs för att genomföra bestämmelserna om provning och kontroll i EG:s produktdirektiv. För det andra bör 4 kap. 2 § arbetsmiljölagen tillämpas på fartygsarbete. Bestämmelsen innehåller när den läses jämte 1 kap. 2 § andra stycket samma lag i den nu föreslagna lydelsen ett bemyndigande för regeringen eller att meddela föreskrifter om de bevis om överensstämmelse som erfordras. Föreskrifter bör alltså få meddelas om att arbetsprocesser, arbetsmetoder Prop. 2002/03:109 eller anläggningar som är avsedda för verksamhet av visst slag får användas endast efter tillstånd, samt om att tekniska anordningar eller farliga ämnen endast efter tillstånd, godkännande eller annat bevis om överensstämmelse med gällande krav får släppas ut på marknaden. Bemyndiganden för att meddela föreskrifter kommer därmed att anpassas till EG:s produktdirektiv. Bestämmelserna utgör emellertid inte något hinder mot föreskrifter med krav på det äldre förfarandet med typgodkännande m.m. I de fall det alltjämt är berättigat, kan alltså sådana föreskrifter meddelas eller tillåtas kvarstå. 5.1.4.6Föreskrifter om förande av register Regeringens förslag: Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, skall bemyndigas att utfärda föreskrifter om vissa register, bl.a. expositionsregister, vid fartygsarbete. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inga synpunkter har framförts. Skälen för regeringens förslag Expositionsregister och andra register i fråga om arbetsmiljön I 4 kap. 3 § första stycket 2 arbetsmiljölagen finns ett bemyndigande att meddela föreskrifter om skyldighet för arbetsgivare att föra expositionsregister, dvs. ett register över arbetstagare som utsätts för kemiska ämnen som kan medföra ohälsa, med uppgift om arbetet och exponeringen. I paragrafens fjärde stycke finns en bestämmelse om att arbetstagaren skall få ta del av de uppgifter i registren som berör honom eller henne. Bemyndigandet har tillkommit för att tillgodose EG-direktiv som rör användning av olika kemiska ämnen m.m. (bl.a. rådets direktiv /24/EG om skydd av arbetstagaren hälsa och säkerhet mot risker som har samband med kemiska agenser i arbetet). Något motsvarande bemyndigande finns inte i nuvarande fartygssäkerhetslag. Vidare kan föreskrifter enligt 4 kap. 7 § arbetsmiljölagen meddelas om att register skall föras vid läkarundersökningar som föreskrivits med stöd av 4 kap. 5 eller 6 § arbetsmiljölagen. Det är då fråga om läkarundersökningar som visar att en viss arbetstagare företett sjuklighet eller svaghet eller i övrigt visar sig tillhöra en sådan riskgrupp att han eller hon inte bör utföra visst arbete. Slutligen anges i 5 kap. 4 § arbetsmiljölagen att föreskrifter får meddelas om register vid läkarundersökning av minderåriga med stöd av 5 kap. 2 eller 3 § arbetsmiljölagen. Syftet med de register som förs av arbetsgivaren enligt föreskrifter meddelade med stöd av bemyndiganden i 4 resp. 5 kap. arbetsmiljölagen är att arbetsgivaren på detta sätt skall kunna garantera en säkrare arbetsmiljö och skydda den enskilde arbetstagarens hälsa och säkerhet. Med hjälp av bl.a. dessa register kan arbetsgivaren göra en mer korrekt riskbedömning, och kraven på en sådan framgår av artikel 9 i rådets direktiv /391/EEG om arbetstagarnas säkerhet och hälsa i Det som sägs i detta EG-direktiv gäller också för sjöfarten. 2002/03:109 Föreskrifter om skyldigheten att föra register med anledning av vissa läkarundersökningar bör därför kunna meddelas även vid fartygsarbete. Detta får anses motiverat i fråga om relevanta uppgifter som framgår vid läkarundersökningar som är obligatoriska för vissa arbetsuppgifter (se 4 kap. 5 § arbetsmiljölagen). Det får också anses motiverat att register skall föras över dem som vid läkarundersökningar visat sig tillhöra en viss riskgrupp för ett visst slags arbete (se 4 kap. 6 § arbetsmiljölagen), eller är minderåriga (5 kap. 2 § fjärde stycket eller 3 § andra stycket arbetsmiljölagen). Det bör vidare finnas samma möjligheter som vid arbete i land att föreskriva att arbetsgivare som i sin verksamhet hanterar särskilt farliga ämnen skall föra s.k. expositionsregister över dem som kommer i kontakt med eller exponeras för dessa ämnen. Det direktiv som främst reglerar frågan om expositionsregistren, rådets direktiv /24/EG, gäller också arbete på fartyg. I direktivets artikel 4.2 sägs att arbetsgivaren på arbetsplatser där farliga kemiska agenser identifierats skall förfoga över en riskbedömning i enlighet med artikel 9 i direktivet 89/391/EEG. Av artikel 10.2 följer att hälso- och expositionsregister skall upprättas och hållas aktuella. Enligt den föreslagna lydelsen av 1 kap. 2 § arbetsmiljölagen skall det som sägs i lagen om vid fartygsarbete i stället gälla . Bemyndigandena i 4 kap. 3 och 7 §§ samt 5 kap. 4 § arbetsmiljölagen innebär alltså vid fartygsarbete att regeringen eller, efter regeringens bestämmande, får föreskriva om förande av de angivna registren. Regeringens förslag: De särskilda bestämmelserna i fartygssäkerhetslagen och sjömanslagen om minimiålder för fartygsarbete skall alltjämt tillämpas. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: motsätter sig att trettonåringar får utföra lätt fartygsarbete inom fiskerinäringen, och påtalar dels att det inte finns något lättare arbete ombord på ett fiskefartyg, dels att minimiåldern enligt nr 112 är . Enligt utgör inte det faktum att nr 180 inte är bindande för yrkesfisket skäl att tillåta barn att arbeta ombord på fiskefartyg. Inte heller fiskerinäringens speciella karaktär utgör enligt tingsrättens mening skäl att tillåta barn att delta i arbetet. Övriga remissinstanser har inte uttalat sig i fråga om minderårigas möjligheter att arbeta ombord på fartyg. Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 kap. 2 § arbetsmiljölagen (1977:1160) får en minderårig inte anlitas till eller utföra arbete före det kalenderår under vilket han eller hon fyller , och inte heller innan han eller hon har fullgjort sin skolplikt. En minderårig som har fyllt får dock anlitas till eller utföra visst lätt arbete. För fartygsarbete gäller emellertid andra bestämmelser. Fartygsarbete som utförs av någon som är arbetstagare regleras i 45 § sjömanslagen (1973:282), och beträffande andra än arbetstagare gäller 6 kap. 10 a § första stycket fartygssäkerhetslagen (1988:49). Dessa bestämmelser skiljer sig något från vad som gäller vid annat arbete. Fartygsarbete får inte utföras innan den minderårige har fyllt . Liksom vid annat arbete skall han eller hon även ha fullgjort sin skolplikt. För 13- till 15- åringar är det inte möjligt att arbeta ombord på fartyg, utom inom fiskerinäringen där det i så fall skall vara fråga om lätt arbete. ILO- konventionen (nr 180) om sjömäns arbetstid och bemanningen på fartyg som har tillträtt anger visserligen att ingen under får arbeta ombord på ett fartyg, men konventionen är inte bindande för yrkesfisket utan skall där tillämpas så långt den behöriga myndigheten anser det vara möjligt efter att ha samrått med de representativa organisa- tionerna för fiskefartygsägare och fiskare. När bestämmelsen i fartygssäkerhetslagen om att 13-åringar får utföra lätt fartygsarbete kom till, angavs att det med hänsyn till bl.a. förhållandena inom yrkesfisket var rimligt att införa en möjlighet för den som inte är anställd och har fyllt att utföra lätt arbete under vissa förutsättningar (prop. 1989/90:60 s. 24). Bestämmelsen har därefter begränsats till att uttryckligen endast gälla inom fiskerinäringen (prop. 1999/2000:119). Enligt (nr 138) om minimiålder (som har ersatt konventionen nr 112) är det tillåtet för personer som är att utföra lättare och ofarligt arbete som inte hindrar skolgången. och har ifrågasatt om det är lämpligt att låta barn som är utföra arbete ombord på fiskefartyg. Regeringen är medveten om att arbetet ombord på fiskefartyg innehåller moment som är förenade med risker, och enligt årliga sammanställning är yrkesfisket olycksdrabbat. Utredningen har dock från och från inhämtat att det inte har förekommit några allvarliga olyckor på fiskefartyg med minderåriga inblandade. högsta beslutande organ, Internationella arbetskonferensen, kommer vid sitt möte att behandla frågan om arbete inom fiskerinäringen, i syfte att anta ett nytt instrument. Regeringen anser att det inte finns tillräckliga skäl att föregripa vad som då kan komma att ske, utan resultatet av konferensen bör avvaktas innan eventuella ändringar föreslås. Med den gällande regleringen är det dock nödvändigt att tillämpliga föreskrifter klart anger vilka arbetsuppgifter som är av sådant lätt slag att de kan få utföras av den som fyllt . Det är vidare av yttersta vikt att befälhavaren tar sitt ansvar på allvar och ser till att den minderårige inte tar del av andra arbetsmoment än de som är tillåtna. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det i ett nytt stycke i 5 kap. 2 § arbetsmiljölagen anges att särskilda regler om minimiålder för fartygsarbete finns i fartygssäkerhetslagen och i sjömanslagen. Övriga delar av 5 kap. arbetsmiljölagen kan utan ändringar tillämpas på fartygsarbete. För fartygens del är det befälhavaren som är skyldig att se till att den som utför arbete ombord har uppnått erforderlig ålder, och att den som är minderårig inte utför fartygsarbete på ett sätt som medför risk för olycksfall, överansträngning eller annan skadlig inverkan på hans eller hennes hälsa eller utveckling. Detta bör, liksom befälhavarens skyldigheter i övrigt, regleras i fartygssäkerhetslagen. Regeringens förslag: Tillsynen över arbetsmiljön på fartyg skall regleras i fartygssäkerhetslagen och liksom nu utövas av i samverkan med . Arbetsmiljölagens 7 kap. skall därför inte gälla fartygsarbete, med undantag av sekretessbestämmelsen i 7 kap. 13 §. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens.