prop · GQ03121 · 2003-05-28 00:00:00 — Aktier som innehas kortsiktigt, t.ex. för handelsändamål, skall i stället värderas enligt bestämmelserna om omsättningstillgångar. Huvudprincipen för värdering av finansiella anläggningstillgångar är att de skall tas upp till anskaffningsvärdet, dvs. 8 och rådets förordning (EG) nr 1606/2002 av om tillämpning av internationella redovisningsstandarder (EGT nr L 243, 11/09/2002). utgifterna för förvärvet av tillgången (lägsta värdets princip, jfr 4 kap. 3 §). Värdet skall i vissa fall skrivas ner till lägre värde och får, under vissa förhållanden, skrivas upp till högre värde. En finansiell omsättningstillgång skall tas upp till det lägsta av an- skaffningsvärdet och det verkliga värdet på balansdagen (jfr 4 kap. 9 §). Med verkligt värde avses försäljningsvärdet med avdrag för beräknad försäljningskostnad. Det verkliga värdet kan i vissa fall få bestämmas på annat sätt. Värdet kan inte skrivas upp. Årsredovisningslagen innehåller inte några regler som särskilt tar sikte på finansiella instrument. Bankredovisningsdirektivet har huvudsakligen införlivats genom lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (ÅRKL) men också genom föreskrifter om redo- visning i kreditinstitut och värdepappersbolag (FFFS 2002:22). De ovan nämnda värderingsprinciperna i årsredovisningslagen gäller även för kreditinstitut och värdepappersbolag. För dessa bolag finns det dessutom utförligare värderingsregler om lånefordringar och värdepapper samt motsvarande skuldinstrument. Dessa regler framgår dels av ÅRKL, dels av föreskrifter. De viktigaste reglerna beskrivs översiktligt nedan. För en mer detaljerad beskrivning hänvisas till Ds 2002:61, Redovisning och värdering av finansiella instrument i kredit- institut och värdepappersbolag samt vissa andra redovisningsfrågor för finansiella företag. För kreditinstitut och värdepappersbolag finns det också utförliga bestämmelser om upplysningskrav i årsredovisningen. Dessa bestämmelser framgår huvudsakligen av föreskrifter och beskrivs utförligt i nämnda promemoria. Finansiella anläggningstillgångar (såsom vissa räntebärande värde- papper och lånefordringar) och motsvarande skuldinstrument skall, enligt ÅRKL, värderas till upplupet anskaffningsvärde. Det innebär att an- skaffningsvärdet justeras med mellanskillnaden mellan det belopp som har betalats för tillgången och det belopp som skall erhållas på förfallo- dagen (överkurs eller underkurs). Över- eller underkursen periodiseras såsom ränta över löptiden. Finansiella omsättningstillgångar (såsom aktier, obligationer och värdepapper i handelslager samt lånefordringar som inte är anlägg- ningstillgångar) och finansiella instrument i form av optioner, swappar eller andra derivatinstrument värderas som huvudregel enligt lägsta värdets princip. Även då bestäms anskaffningsvärdet i princip till det upplupna värdet. Motsvarande finansiella skuldinstrument värderas analogt till det högsta av anskaffningsvärdet och verkliga värdet. För kreditinstitut och värdepappersbolag finns det detaljerade regler om hur det verkliga värdet skall bestämmas. och värdepappersbolag har dock en möjlighet att värdera många finansiella instrument till verkligt värde. Dessa företag får, som ett alternativ till lägsta värdets princip, värdera överlåtbara värdepapper som är omsättningstillgångar till verkligt värde, även när detta överstiger anskaffningsvärdet (se 4 kap. 6 § ÅRKL). Vid en sådan värdering skall mellanskillnaden mellan det bokförda värdet och anskaffningsvärdet föras till en fond för orealiserade vinster under bundet eget kapital. Lagstiftaren har förutsatt att årsredovisningslagens och ÅRKL:s be- stämmelser skall kompletteras med annan normgivning. Detta kommer till uttryck i 2 kap. 2 § årsredovisningslagen, där det sägs att en årsre- dovisning skall upprättas i enlighet med god redovisningssed. God redovisningssed kan beskrivas som de normer som grundas på utöver lag och föreskrifter redovisningspraxis samt rekommendationer och allmänna råd från vissa myndigheter, i första hand , och privaträttsliga organ, främst . har ett särskilt ansvar för utvecklandet av god redovisningssed för finansiella företag. eller har publicerat någon vägledning eller rekommendation som är särskilt inriktad på hur finansiella instrument skall värderas och redovisas. Däremot har antagit en rekommendation som behandlar frågor om klassificering och upplysningar om finansiella instrument (RR 27 Finansiella instrument: Upplysningar och klassificering). Motsvarande regler gäller för kreditinstitut och värdepappersbolag enligt Finans- inspektionens redovisningsföreskrifter (se 2 kap. 4 § och 3 kap. 12 § FFFS 2001:19). På internationell nivå har () ställt sig bakom en rad redovisningsstandarder, utgivna av IASB:s föregångare . Bland dessa märks IAS 39 Financial Instru- ments: Recognition and Measurement. Den innehåller, tillsammans med IAS 32 : Disclosure and Presentation, bl.a. principer för redovisning och värdering av finansiella instrument. Såsom har nämnts definierar IASB ett finansiellt instrument som varje form av avtal som ger upphov till en finansiell tillgång i ett företag och en finansiell skuld eller ett egetkapitalinstrument i ett annat företag. Ett exempel på en finansiell tillgång är obligationer. Med egetkapitalinstrument avses en rätt i ett företags nettotillgångar t.ex. en aktie. Finansiella instrument kan också tillhöra kategorin derivat. Ett derivat är ett kontrakt vars värde bestäms av förändringen i exempelvis en särskild ränta eller priset på ett värdepapper. En vanlig typ av derivat är optioner att förvärva aktier till ett förutbestämt pris. Många derivat kan anta såväl ett positivt som ett negativt värde. Av IAS 39 följer att finansiella tillgångar inledningsvis skall tas upp i balansräkningen till anskaffningsvärdet men sedan, i samband med att den löpande bokföringen avslutas, värderas till fair value (på svenska vanligen verkligt värde). Med begreppet verkligt värde avses det be- lopp, till vilket en tillgång skulle kunna överlåtas eller en skuld regleras genom ett avtal mellan kunniga parter som är oberoende av varandra och som har ett intresse av att transaktionen genomförs (jfr IAS 39.8). verkliga värdet härleds i första hand från ett marknadsvärde för samma eller liknande finansiella instrument eller genom en beräkning som baserar sig på allmänt accepterade värderingsmodeller och värderings- metoder (angående redovisningsstandardens och ändringsdirektivets värderingsprinciper, se avsnitt 4.1.5). När ett finansiellt instrument värderas till verkligt värde, uppkommer det vanligen värdeförändringar från en balansdag till en annan beroende på mer eller mindre tillfälliga förändringar på marknaden. Enligt IAS 39 kan företaget då välja mellan att antingen redovisa värdeförändringar på finansiella instrument som innehas för handelsändamål i resultaträk- ningen och övriga värdeförändringar direkt i eget kapital till dess till- gången eller skulden har avyttrats eller redovisa samtliga värdeföränd- ringar i resultaträkningen. IAS 39 innehåller också vissa principer för redovisning av s.k. säkringstransaktioner. Genom säkring (hedge) skyddar sig företaget mot de effekter som förändringar i värdet på en tillgång, en skuld eller ett framtida kassaflöde ger upphov till. Det sker genom att företaget an- skaffar ett finansiellt instrument vars värde förändras motsatt mot värdet på den säkrade posten. Enligt IAS 39 kan den säkrade posten vara en tillgång, en skuld, ett bindande åtagande eller en prognostiserad framtida transaktion som är exponerad för risker hänförliga till förändringar i värde eller i framtida kassaflöde. Särskild säkringsredovisning är tillåten i vissa angivna fall och under förutsättning att förhållandet mellan säkringsinstrumentet och den säkrade posten är klart definierad, mätbar och effektiv. I standarden definieras följande säkringsförhållanden. Säkring av verkligt värde innebär att en specifik risk för föränd- ringar i det verkliga värdet på en viss tillgång eller skuld elimineras. Säkring av kassaflöde innebär ett skydd mot sådana expone- ringar för förändringar i ett kassaflöde som beror på en specifik risk kopplad till en särskild tillgång, skuld eller prognostiserad framtida transaktion (t.ex. en framtida räntebetalning på ett lån med rörlig ränta). Säkring av en nettoinvestering i en utländsk enhet innebär att det redovisande företagets andel i den utländska enhetens I IAS 39 anges hur olika säkringstransaktioner skall redovisas. Vi återkommer till det i avsnitt 4.2.4. 4.1.5Direktivet om redovisning och värdering av finansiella instrument De fjärde och sjunde bolagsrättsliga direktiven innehöll länge inte några regler som gav utrymme för att värdera finansiella instrument till verkligt värde. Genom ändringsdirektivet gjordes emellertid ändringar i bl.a. dessa direktiv i syfte att möjliggöra en tillämpning av IAS 39. Ändring- arna har bragt direktiven i linje med för finansiell rapportering och innebär att det finns utrymme för värdering till verkligt värde för icke-finansiella företag. också ändringar i bankredovisningsdirektivet. Detta direktiv hade dock redan tidigare gett visst utrymme för värdering till verkligt värde. Ändringarna i det fjärde bolagsrättsliga direktivet innebär bl.a. att medlemsstaterna blir skyldiga att tillåta eller fordra värdering till verkligt värde av finansiella instrument. De får dock begränsa möjligheten till respektive kravet på värdering till verkligt värde genom att föreskriva att sådan värdering skall förekomma enbart i vissa slag av bolag eller vara tillåten enbart i koncernredovisningen (se den nya artikel 42a.1 i det fjärde bolagsrättsliga direktivet). Vissa finansiella instrument är generellt undantagna från de nya vär- deringsreglerna. Det gäller samtliga skulder utom sådana som innehas för handelsändamål eller som är derivatinstrument (se artikel 42a.3). Det gäller vidare vissa finansiella instrument som företaget avser att inneha tills de förfaller till betalning, tillgångar i form av lån och fordringar som härrör från det redovisande företaget samt andelar i dotterföretag, intresseföretag m.m. (se artikel 42a.4). Motsvarande undantag finns i IAS 39. Det verkliga värdet på ett finansiellt instrument skall i första hand bestämmas utifrån instrumentets marknadsvärde. Om det inte går att med lätthet bestämma någon tillförlitlig marknad för instrumentet men däremot för dess beståndsdelar (om instrumentet exempelvis är samman- satt av ett derivat och en obligation) eller för ett likartat instrument, skall marknadsvärdet härledas från dessa beståndsdelar eller från det likartade instrumentet. Om inte heller detta är möjligt, skall det verkliga värdet beräknas med hjälp av allmänt accepterade värderingsmodeller och värderingsmetoder som ger en rimlig uppskattning av marknadsvärdet (se artikel 42b.1). Även dessa föreskrifter går tillbaka på IAS 39. Om inte någon av de angivna metoderna ger ett tillförlitligt värde, skall värdet i stället beräknas enligt sedvanliga regler om värdering av anläggnings- och omsättningstillgångar (se artikel 42b.2). Som regel skall värdeförändringar på finansiella instrument som värderas enligt de nya bestämmelserna tas upp som en intäkt eller kostnad i resultaträkningen (jfr artikel 42c). Som en följd därav kommer värdeförändringen att påverka det redovisade resultatet. I några, i ändringsdirektivet preciserade fall får dock värdeföränd- ringen inte tas upp i resultaträkningen. I stället skall den redovisas direkt i eget kapital, i en fond för verkligt värde. Så är fallet vid redovisning av de säkringstransaktioner som i IAS 39 kallas för kassaflödessäkring och säkring av en nettoinvestering i en utländsk enhet (se avsnitt 4.1.4). Medlemsstaterna har också möjlighet att kräva eller tillåta att värde- förändringar på finansiella tillgångar som är tillgängliga för försäljning och inte utgör derivatinstrument på motsvarande sätt redovisas i fonden för verkligt värde. Av IAS 39 framgår att s.k. säkringar av verkligt värde (se avsnitt 4.1.4) skall redovisas så att såväl den säkrade posten som säkringsinstrumentet skall tas upp till verkligt värde. Värdeförändringarna skall redovisas i resultaträkningen. Enligt ändringsdirektivet får medlemsstaterna därför tillåta att tillgångar och skulder som uppfyller kraven för en säkrad post enligt ett system för säkringsredovisning till verkligt värde värderas till det specifika belopp som fordras enligt det systemet (se artikel 42a.5). Ändringsdirektivet fordrar att redovisningen innehåller vissa slag av nya upplysningar. Det gäller bl.a. upplysningar om bakomliggande antaganden för valda värderingsmodeller och värderingsmetoder, och omfattningen och typen av förekommande derivatinstrument (se artikel 42d). Oavsett om ett företag tillämpar de nya värderingsreglerna eller ej, skall det om det är väsentligt för bedömningen av företagets tillgångar, skulder, resultat och ställning i förvaltningsberättelsen lämna vissa slag av upplysningar om företagets användning av finansiella instrument. Det gäller bl.a. upplysningar om: företagets mål och policy för finansiell riskstyrning, och företagets exponering för prisrisker, kreditrisker, likviditetsrisker, och kassaflödesrisker (se artikel 46.2). Företag som inte värderar finansiella instrument till verkligt värde skall i stället lämna följande upplysningar för varje kategori av derivat- instrument som det innehar (se artikel 43.1.14 a): upplysning om instrumentens verkliga värde, om ett sådant kan beräknas med tillämpning av de nya värderingsreglerna, och upplysningar om instrumentens omfattning och typ. Om ett företag inte använder sig av värdering till verkligt värde, skall det ändå lämna vissa särskilda upplysningar om sådana finansiella anläggningstillgångar som skulle ha kunnat värderas till verkligt värde (se artikel 43.1.14 b). Upplysningarna som skall lämnas om tillgången redovisas till ett värde som överstiger det verkliga värdet skall avse bokfört värde och verkligt värde för respektive tillgång eller lämpliga grupper av individuella tillgångar, och skälen till att det bokförda värdet inte har minskats inklusive det stöd som finns för antagandet att det bokförda värdet kommer att återvinnas. Regeringens förslag: Bestämmelser om redovisning och värdering av finansiella instrument tas in i årsredovisningslagen och lagen om års- redovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (ÅRKL). Förslaget i promemoriorna: Överensstämmer med regeringens för- slag. Remissinstanserna: har avstyrkt förslaget. Övriga remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft något att invända mot för- slaget. Skälen för regeringens förslag: är till följd av sitt med- lemskap i EU skyldigt att införliva bestämmelserna i ändringsdirektivet med den svenska rättsordningen. Det är därvid inte tillräckligt att lag- stiftaren förlitar sig på att praxis utvecklar sig i den riktning som direk- tivet anger utan de normer som skall genomföras i svensk rätt måste komma till uttryck i författning. Bestämmelser av det aktuella slaget hur ett företag skall värdera sina tillgångar när det upprättar sin redovisning bör tas in i lag. Särskilt som redan de nu gällande bestäm- melserna om värdering är intagna i årsredovisningslagen respektive ÅRKL är det naturligt att också de nya bestämmelserna införs i de lagarna. Såväl årsredovisningslagen som ÅRKL har karaktär av ramlag och flertalet av lagarnas bestämmelser är av mera övergripande art. Det har överlämnats till normgivande organ på redovisningsområdet att utveckla mera detaljerade bestämmelser. Det är önskvärt att lagarna kan behålla denna karaktär. Bestämmelserna i ändringsdirektivet är förhållandevis detaljerade och tekniska. Att införa dem i årsredovisningslagen och ÅRKL kan därför uppfattas som en avvikelse från den struktur som lagarna har haft. Det kan såsom har varit inne på tala för att den svenska lagstiftaren bör ta in endast direktivets mera övergripande principer i redovisningslagstiftningen. Önskemålet om att behålla lagarnas ramlagskaraktär måste emellertid här i viss utsträckning stå tillbaka för skyldighet att genomföra direktivets bestämmelser i deras helhet i svensk rätt. Vi föreslår alltså att de nya värderingsbestämmelserna tas in i årsredo- visningslagen och i ÅRKL. Vi återkommer i följande avsnitt till bestäm- melsernas närmare utformning. Områdets komplexitet och de ekonomiska risker som finansiella instrument ofta är förenade med kan synas tala för att den nya regle- ringen utformas på en högre detaljnivå än den som finns i direktivet. Mot en sådan detaljreglering talar emellertid att synen på hur finansiella instrument skall värderas och redovisas med all säkerhet kommer att förändras . En detaljerad reglering skulle försvåra framtida nödvändiga anpassningar till utvecklingen på redovisningsområdet. Det bör därför, såväl i fråga om icke-finansiella företag som i fråga om kreditinstitut och värdepappersbolag, överlämnas till de normgivande organen på redovisningsområdet att lämna ytterligare vägledning för hur finansiella instrument skall redovisas och värderas. Bokföringsnämn- dens, och normgivning anknyter numera till principer som har sitt ursprung i IAS. Det kan mot den bakgrunden också antas att kommande vägledning från dessa organ på det nu aktuella området kommer att anknyta till de principer som finns i IAS 39. De nya reglerna i årsredovisningslagen och ÅRKL om värdering av finansiella instrument bör därför inte vara vare sig mer eller mindre om- fattande än de som finns i ändringsdirektivet. har invänt mot förslagen under hänvisning till de effekter de skulle få på skatteområdet. Vi återkommer till den frågan i avsnitt 4.2.3. 4.2.2Bör de nya bestämmelserna vara tvingande? Regeringens förslag: som är skyldiga att upp- rätta en årsredovisning skall ha rätt men inte skyldighet att tillämpa de värderingsprinciper som anges i ändringsdirektivet. och värdepappersbolag skall vara skyldiga att tillämpa direktivets värderingsprinciper. Förslaget i promemoriorna: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte haft något att invända mot att de nya värderingsbestämmelserna för de icke-finansiella företagen görs frivilliga. vid och har dock menat att börsnoterade företag bör vara skyldiga att tillämpa de nya värderings- bestämmelserna. har utan att avstyrka förslaget ansett att argumentationen i promemoria inte är helt över- tygande. Förslaget att kreditinstitut och värdepappersbolag skall vara skyldiga att tillämpa de nya värderingsbestämmelserna har tillstyrkts av Riks- banken, , , advokatsam- fund och Aktiespararna. har anslutit sig har däremot avstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt ändringsdirektivet skall med- lemsstaterna i fråga om samtliga bolag eller vissa kategorier av bolag tillåta eller fordra en värdering till verkligt värde av finansiella instru- ment. Medlemsstaterna får alltså själva besluta om bestämmelserna om värdering till verkligt värde skall vara tvingande eller inte. De får också utforma de nationella bestämmelserna så att dessa omfattar antingen alla eller enbart vissa kategorier av bolag. Något förenklat kan den nationella lagstiftaren alltså välja mellan följande alternativ. 1.Samtliga företag åläggs att tillämpa de nya värderingsbestämmel- serna. 2.Vissa, men inte alla, företag åläggs att tillämpa de nya värde- ringsbestämmelserna. Övriga företag ges möjlighet att tillämpa dem. 3.Samtliga företag ges möjlighet, men inte skyldighet, att följa direktivets värderingsbestämmelser. 4.Vissa, men inte alla, företag ges möjlighet, men inte skyldighet att följa direktivets värderingsbestämmelser. Övriga företag skall även fort- sättningsvis vara skyldiga att tillämpa sedvanliga värderingsbestämmel- ser. Bedömningen av vilket alternativ som är mest lämpligt behöver inte nödvändigtvis bli densamma för icke-finansiella företag som för kredit- institut och värdepappersbolag. Vi redogör först för våra bedömningar i fråga om de icke-finansiella företagen. Därefter redovisar vi våra över- väganden avseende kreditinstitut och värdepappersbolag. Det första alternativet tvingande regler för samtliga företag leder allmänt sett till den mest rättvisande redovisningen. Det leder också till den bästa jämförbarheten mellan olika företag. Detta är bra både för företagen och för deras intressenter. Rättvisande och jämförbar informa- tion förbättrar förutsättningarna för välgrundande ekonomiska beslut och ger bättre förutsättningar för att kapital allokeras dit där det gör bäst nytta. måste beaktas att nya värderingsregler av det slag som finns i ändringsdirektivet på grund av sin komplexitet kan vara resurskrävande för företagen. Det är inte heller säkert att reglerna i det enskilda fallet förbättrar den finansiella informationen i sådan omfattning att de kan motiveras från ett ekonomiskt perspektiv. I synnerhet gäller detta för små och medelstora företag där innehavet av finansiella instrument ofta är begränsat. Till detta kommer att behovet av jämförbarhet delvis till- godoses genom direktivets övriga bestämmelser. Dessa innebär nämligen (se avsnitten 4.1.5 och 4.2.6) att företag som inte tillämpar värdering till verkligt värde skall lämna uppgift bl.a. om innehav av derivatinstrument samt, i viss utsträckning, om företagets mål och policy för finansiell riskstyrning och om vilken exponering för olika risker som ett innehav av finansiella instrument medför. Vi anser därför såvitt gäller icke-finansiella företag att över- vägande skäl talar mot det första alternativet. Det andra alternativet innebär att enbart en viss eller enbart vissa kate- gorier av företag, t.ex. särskilt stora företag eller börsnoterade företag, skall vara skyldiga att tillämpa de nya värderingsbestämmelserna. En sådan lagstiftningsmodell kan inriktas på de slag av företag där allmän- heten har ett särskilt stort behov av en rättvisande redovisning. Så skulle man t.ex. såsom vid och Aktiespararna har förespråkat kunna ålägga börsnoterade bolag en skyldighet att tillämpa de nya värderingsbestämmelserna. Det skulle garantera en hög jämförbarhet inom denna kategori av företag utan att innebära några olägenheter för mindre företag. Men inte heller detta alternativ är utan nackdelar. En tillämpning av bestämmelserna i ändringsdirektivet ställer stora krav på inrättande av nya rutiner och system för redovisningen. Det krävs också andra för- beredelser, eftersom historiska jämförelsetal måste räknas om med tillämpning av de nya bestämmelserna. Även med detta alternativ kan det därför i det enskilda fallet inträffa att kostnaderna för att relativt snabbt gå över till och tillämpa de nya värderingsprinciperna inte står i propor- tion till nyttan. En tvingande reglering måste därför förenas med en i vart fall årslång övergångstid som ger de företag som ännu inte har vidtagit några förberedelser möjlighet att anpassa sig till den nya ordningen. kommer de nämnda börsnoterade bolagen ändå att bli tvungna att tillämpa de aktuella värderingsprinciperna . Det sammanhänger med förordningen om redovisning enligt inter- nationella redovisningsstandarder som har berörts i avsnitt 4.1.4. Enligt förordningen måste samtliga europeiska företag vars värdepapper är noterade på en reglerad marknad tillämpa av kom- missionen godtagna internationella redovisningsstandarder vid upp- rättandet av sina koncernredovisningar. Allt talar för att också IAS 39 därmed blir tvingande för svenska börsnoterade bolag. Särskilt mot bakgrund av det förberedande arbete som kommer att krävas inför användandet av de nya reglerna är vi såvitt gäller icke- finansiella företag inte beredda att förorda det andra alternativet. Det tredje alternativet innebär att alla redovisningspliktiga icke-finan- siella företag ges en möjlighet, men inte en skyldighet, att använda sig av de nya värderingsreglerna. Det alternativet har inte några av de nackdelar som de båda första alternativen har.