prop · GQ0353 · 2003-02-21 00:00:00 — Andra forsk- ningsområden är bl.a. den kombinerade risken förknippad med våld i familjen riktat både mot kvinnor och barn, våldet mellan barn, svår- bedömd misshandel som Shaken Baby Syndrome och Münchhausen Syndrome by Proxy samt hur olika sociala faktorer inverkar på barns utsatthet. Forskning behövs också om fysisk och psykisk försummelse av barn. Skillnader i livssituationen mellan pojkar och flickor skall upp- märksammas. Regeringen vill i likhet med flera av remissinstanserna understryka vikten av tvärvetenskaplig forskning samt att forskningen tillämpar ett könsperspektiv. Liksom anser regeringen att det finns behov av en närmare analys av befintlig forskning i för att bättre kunna bedöma vilka åtgärder och metoder som bäst förebygger och av- hjälper barns utsatthet. En sådan analys skulle utgöra ett värdefullt un- derlag för fortsatta bedömningar. Regeringen skall därför ge Forsknings- rådet för arbetsliv och socialvetenskap ett sådant uppdrag. När det gäller kommitténs förslag om att utreda möjligheten att inrätta ett nationellt riskbarncentrum skall regeringen ge i upp- drag att utreda frågan om inrättandet av ett nationellt centrum i syfte att förstärka och förbättra kvaliteten i framtida insatser. Kunskapsspridning och kunskapsanvändning bör också vara centrala uppdrag för en nationell samordningsfunktion. 5.2.2Kontinuerlig kartläggning av barns erfarenheter av våld Regeringens bedömning: skall få i uppdrag att kartlägga skolelevers erfarenheter av våld i hemmet, i skolan och . Kommittén mot barnmisshandels förslag: Överensstämmer i stort med regeringens bedömning. Kommittén föreslog att uppdraget även skall omfatta föräldrars erfarenheter av och attityder till våld mot egna barn. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har kommenterat försla- get och flertalet tillstyrker förslaget. anser att uppdraget ligger inom det egna ansvarsområdet och att en sådan kart- läggning kan göras med andra skolundersökningar som utförs. Skälen för regeringens bedömning: anses internationellt vara ett föregångsland när det gäller förbudet mot aga i uppfostran. Frågor om våld mot barn uppmärksammas ofta i den allmänna debatten. Effekten av förbudet mot aga ifrågasätts. Det är angeläget att kunna följa utvecklingen när det gäller våld mot barn, inte minst för att kunna för- bättra barns och barnfamiljers villkor. I samband med den s.k. anti-agalagens (6 kap. 1 § ) till- komst genomfördes , inom ramen för den s.k. (Studier av Utgångsläget inför den Svenska Anti-aga lagen), en intervju- studie med föräldrar för att kartlägga inställningen till aga. med den svenska studien utfördes en parallellstudie i , vilket möjliggjorde jämförelser mellan länderna. Åren 1994/1995 genomförde SCB på uppdrag av en undersökning om allmänhetens respektive högstadieelevers inställ- ning, kunskaper och erfarenheter när det gäller aga. Kommittén mot barnmisshandel har gjort liknande studier (SOU 2001:18) om attityder till aga med liknande metodik som de tidigare undersökningarna. Resultaten av kommitténs studier tyder på att vuxnas attityder till kroppsbestraffning av barn har förändrats väsentligt sedan förbudet genomfördes. Även intervjuundersökningen riktad till barn och unga talar för att deras erfarenheter av kroppsbestraffning minskat i mot- svarande grad. Regeringen anser, i likhet med de remissinstanser som kommenterat förslaget, att det är viktigt att studier riktade till barn och ungdomar genomförs och upprepas med viss regelbundenhet. I sitt remissvar lyfter () fram det ansvar för statistikföring inom kriminal- och rättsväsende som myndigheten har sedan statistikreformen 1994. BRÅ menar att det finns behov av att utveckla och fördjupa den officiella rättsstatistiken men också att den bör kompletteras med brotts- offerundersökningar. genomförs t.ex. en skolundersökning med frågor om skolungdomars delaktighet i brott och utsatthet för grövre våld. Regeringen instämmer i BRÅ:s bedömning att frågor om barns erfarenhet och inställning till kroppsbestraffning väl kan rymmas i detta uppdrag och avser att ge i uppdrag att regel- bundet kartlägga skolelevers erfarenheter av våld i hemmet, i skolan och . I en sådan kartläggning kan t.ex. ingå frågor om elevers erfa- renheter av att ha bevittnat våld, sexuella trakasserier eller psykisk miss- Prop. 2002/03:53 handel. Att undersöka föräldrars erfarenheter av och attityder till våld mot egna barn ligger dock inte inom ramen för detta uppdrag. Kommit- téns undersökningar tyder dock på stor samstämmighet mellan resultaten av studier riktade till vuxna respektive barn och ungdomar. 5.2.3Epidemiologisk bevakning av våld mot barn Regeringens bedömning: skall få i uppdrag att utifrån patient- och dödorsaksregistren redovisa statistik över avsiktligt våld mot barn. Kommittén mot barnmisshandels förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Endast ett fåtal instanser har kommenterat försla- get. påpekar att sekretesslagstiftningen begränsar möjlig- heten att utlämna och använda identifierbara data från det epidemio- logiska registret , men tillstyrker för- slaget om statistiska sammanställningar av avsiktligt våld mot barn. och i tillstyrker. Skälen för regeringens bedömning: För att kunna planera och genomföra insatser såväl för att förebygga att barn far illa som att ut- veckla åtgärder för dessa barn krävs ett brett underlag. Avsiktligt våld mot barn bör med jämna mellanrum specialstuderas i patient- och döds- orsaksregistren och redovisas inom ramen för gällande sekretesslagstift- ning. Det betyder, vilket också påpekar i sitt remissvar, att uppdraget innebär att göra statistiska sammanställningar. Det är rim- ligt att sådana studier genomförs med viss regelbundenhet. Socialstyrel- sen har ansvar för dessa register och bör därför vara den myndighet som får detta uppdrag. Regeringens bedömning: skall få i uppdrag att i sam- verkan med och Myndigheten för skolutveckling ta fram en strategi för samverkan i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa. Regeringens förslag: Nya lagbestämmelser om samverkan införs i socialtjänstlagen (2001:453), hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (1998:531) och i skollagen (1985:1100). sjukvården samt förskolan, skolan och skolbarnsomsorgen skall sam- verka med samhällsorgan, organisationer och andra som berörs i frå- gor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa. skall ha ett huvudansvar för att samverkan kommer Kommittén mot barnmisshandels förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning och förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig över samverkan som ett viktigt instrument i arbetet med att förbättra insatser för barn är i grunden positiva. Flertalet remissinstanser är också positiva till förslagen om nya lagbestämmelser om samverkan och till att social- tjänsten får huvudansvaret för att samverkan kommer till stånd. Social- styrelsen uppmärksammar de begränsningar som sekretessbestämmel- serna innebär för en utvecklad samverkan. Skälen för regeringens bedömning och förslag: Samverkansfrågorna är inte nya. Samverkan har utretts och uppmuntrats i olika sammanhang. Samverkan har på många håll varit framgångsrik som framgången har varierat . Samverkan har fungerat väl där det funnits ett tydligt ställningstagande för samverkan från led- ningsnivån. Ett exempel på goda erfarenheter av samverkan är de sam- rådsgrupper för ärenden som rör sexuella övergrepp mot barn och barn- misshandel som finns på de flesta håll i landet. Ett annat exempel är den gynnsamma utveckling av familjecentraler och liknande verksamheter som ägt rum och som lyfts fram av i sitt remissvar. De goda erfarenheter av samverkan som kommittén beskriver, ger enligt regeringens uppfattning, stöd för fortsatta satsningar på samverkan såväl på en övergripande som på individuell nivå. Bestämmelser om samverkan finns i 3 kap. 1, 4 och 5 §§ socialtjänst- lagen (2001:453, SoL). skall samverka med andra sam- hällsorgan exempelvis i den uppsökande verksamheten men också på individnivå. Vidare finns en allmänt hållen bestämmelse om att det till nämndens uppgifter hör att medverka i samhällsplaneringen och i sam- arbete med bl.a. andra samhällsorgan främja goda miljöer i kommunen. Det finns däremot ingen skyldighet för socialnämnden att samverka med andra verksamheter på mer övergripande nivåer i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa. Regeringen är av den uppfattningen att samarbete bör ske på alla samhällsnivåer för att få en bred bas i arbe- tet. Därför föreslås att SoL kompletteras med en särskild bestämmelse som ålägger socialnämnden att i sådana frågor samverka med andra sam- hällsorgan, organisationer och andra som berörs. Det ligger helt i linje med socialnämndens yttersta ansvar att nämnden åläggs ett ansvar för att sådan samverkan kommer till stånd. Enligt 3 § polislagen (1984:387) skall polisen samverka med andra myndigheter och organisationer vilkas verksamhet berör polisverksam- heten. Polisen skall fortlöpande samarbeta med myndigheterna inom . Regeringen anser att bestämmelsen, som den är utformad , möjliggör behövlig samverkan på alla samhällsnivåer i fråga om barn som far illa eller riskerar att fara illa. Någon lagändring krävs därför inte i polislagen. Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL) innehåller en bestämmelse enligt vilken skall samverka med bl.a. samhällsorgan i plane- ringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården. I övrigt saknas be- stämmelser om samverkan mellan olika verksamheter i lagen. Också i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS) saknas bestämmelser om samverkan. Samverkan bör, enligt regeringen, även inom hälso- och sjukvården ske på alla nivåer. Skyldig- heten att samverka när det gäller barn som far illa eller riskerar att fara illa bör ske såväl inom offentligt bedriven sjukvård som inom den som Prop. 2002/03:53 bedrivs i enskild regi. Därför föreslås att HSL kompletteras med en sär- skild bestämmelse där det anges att hälso- och sjukvården i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa skall samverka med andra samhällsorgan, organisationer och andra som berörs. Vidare föreslås att en motsvarande skyldighet för hälso- och sjukvårdspersonalen att sam- verka införs i LYHS. Verksamhet inom förskolan, skolan och skolbarnsomsorgen regleras i skollagen (1985:1100). Skollagen innehåller inga bestämmelser om sam- verkan med andra verksamheter. I propositionen Hälsa, lärande och ut- veckling (prop. 2001/02:14) gör dock regeringen bedömningen att sam- verkan mellan kommuner och landsting behöver utvecklas i frågor som rör hälsofrämjande och sjukdomsförebyggande arbete för barn och unga. Regeringen föreslår att skollagen kompletteras med en bestämmelse om samverkan i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa. Förskoleverksamheten, skolan eller skolbarnsomsorgen skall i sådana frågor samverka med andra samhällsorgan, organisationer och andra som berörs. Skyldigheten skall självfallet omfatta även enskilt bedriven för- skole- och skolverksamhet och skolbarnsomsorg. Det har inte formulerats någon uttalad strategi för hur samver- kan skall ske. Samverkansfrågorna är av speciell betydelse för barn i utsatta situationer och det behövs beslut som skapar förutsättningar för gemensamma uppdrag. Det finns därför skäl att tillsam- mans med och Myndigheten för skolutveckling får i uppdrag att ta fram en sådan övergripande strategi. En sådan över- gripande strategi bör kunna ligga till grund för kommunerna att även lokalt ta fram en strategi för det egna arbetet. Samråd i detta arbete bör också ske med . De komplexa problem och förhållanden som skall hanteras av verksam- heter som möter barn som far illa kräver tillgång till olika slags kompe- tens och resurser. För att samverkan skall vara framgångsrik måste den vara förankrad hos ledningen i de olika förvaltningarna. Den politiska ledningen ansvarar för resurstilldelning och att det tas fram övergripande direktiv där samverkan påbjuds. Ledningen har också ansvar för att ge mandat för samverkan men också för att följa upp och utvärdera. För- valtningschefer eller motsvarande inom socialtjänst, förskoleverksamhet, skola och skolbarnsomsorg, polis samt hälso- och sjukvård har utifrån sina speciella arbetsområden ett ansvar för att exempelvis beakta miljöer och förhållanden i kommunen där barn och ungdomar riskerar att ut- vecklas ogynnsamt. Den lokala samverkan kan bli ett naturligt forum att fokusera på barns och ungdomars förhållanden i kommunen och främja diskussionen om vad som är barnets bästa. Lokal samverkan kan utformas på olika sätt där utgångspunkten på ett mera allmänt plan är att skapa goda eller förbätt- rade förutsättningar för barn som far illa. Några problem kring sekretess bör inte kunna uppstå när samverkan sker mer övergripande och diskus- sioner om enskilda individer inte bör förekomma. Samverkan för det enskilda barnet Samverkan på individuell nivå bör alltid utgå från det enskilda barnets behov och skall inte vara något som en huvudman kan välja att delta i eller att avstå från utifrån interna prioriteringar. Det behövs en lokal strategi till grund för ett strukturerat arbete, så att inte förutsättningarna blir alltför sårbara och personberoende. Ett barn som far illa behöver all hjälp hjälp som kommer från olika instanser. Vinsten av samverkan för det enskilda barnet kan innebära att problem upptäcks tidigare och att barnet får nödvändiga insatser. Hjälp eller stöd som barnet eller familjen efterfrågar blir mera lättillgängligt när alla berörda samordnar sitt arbete. Samverkan fyller i sådana fall en förebyggande funktion, förebyggande i den meningen att förhindra att insatserna blir mer omfattande i ett senare Tidiga insatser är ofta mindre ingripande och därmed mindre kost- samma både ur ett ekonomiskt och individuellt perspektiv. När ett barn har utsatts för våld eller andra övergrepp krävs en helhets- bild av vad som är barnets bästa. och utlåtanden om vilka åtgärder som bör vidtas. behövs för att tydliggöra det enskilda barnets särskilda behov som generalistens syn behövs för att se helheten. Det är en svår balans- gång mellan krav på hög kompetens och specialisering och det faktum att barnet och föräldrarna inte skall behöva möta fler handläggare eller spe- cialister än nödvändigt. För att klara denna balansgång krävs samverkan mellan olika myndigheter. God samverkan i enskilda ärenden bör vara målet för allt arbete med barn i utsatta situationer. Samverkan på individuell nivå innebär gemensamt arbete i barna- vårdsärenden där flera huvudmäns kompetens och resurser behövs i såväl utredning som i valet av och genomförandet av insatser för barnet och sker samverkan mellan flera parter i samband med en barnavårdsutredning utifrån gällande lagstiftning. barnmisshandel har i sina förslag utgått från gällande lagstiftning och föreslår inte någon förändring i t.ex. sekretesslagen. liksom kommittén, att arbetsmetoder och insatser kan utvecklas utifrån Enligt dessa kan samverkan ske om familjen samtycker till detta. Om föräldrarna inte medger att deras situa- tion diskuteras i samverkan med andra berörda får utredningen bedrivas på sedvanligt sätt där nödvändig information om barnets förhållanden inhämtas för att kunna fatta beslut om lämpliga insatser. verkan enligt 14 kap. 2 § sjunde stycket sekretesslagen (1980:100) ske mellan myndigheter inom och hälso- och sjukvården utan samtycke när samarbete behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. Sekretesslagens bestämmelser anses ofta utgöra ett hinder för samver- kan i enskilda ärenden. Kommittén påpekar att det är viktigt att föra dis- kussioner om hur sekretesslagens regler kan tillämpas i en fördjupad och mer strukturerad samverkan. Offentlighets- och sekretesskommittén (Ju 1999:06) arbetar med sekretessfrågor ur ett samverkansperspektiv. Regeringen anser att den samverkan som föreslås kan påbörjas inom gällande sekretessregler och att det är rimligt att avvakta Offentlighets- och sekretesskommitténs arbete innan förändringar i sekretessreglerna Regeringen gör samma bedömning som Kommittén mot barnmisshan- del när det gäller att , polisen, hälso- och sjukvården samt förskolan, skolan och skolbarnsomsorgen bör ha en gemensam skyldig- het att samverka i frågor om barn som far illa eller riskerar att fara illa. har det yttersta ansvaret för att barn som far illa får den hjälp och det skydd som de behöver och det är därför naturligt att ett lag- fäst ansvar för att samverkan kommer till stånd ligger hos . Hur kan samverkan utformas? Avgörande förutsättningar för att arbeta tillsammans kan anses vara in- tresse för, respekt för och kunskap om den andra parten. Tydliga mål, gemensamma arbetsmetoder och etiska förhållningssätt är några fram- gångsfaktorer för samverkan som identifierats. Samverkan måste vara förankrad hos ledningen för de olika verksamheterna. Skäliga resurser behöver i såväl tid som pengar avsättas för uppdraget. Vad som kan vara resursbesparande på lång sikt kan kräva vissa satsningar i ett inlednings- skede. Det måste finnas en bärande struktur för att samverkan skall fungera. Det krävs kontinuitet både vad gäller regelbundna möten och regelbundet deltagande i mötena. Vidare krävs ett mandat för att agera, förväntningar måste tydliggöras, det måste finnas ett syfte och deltagarna måste upp- leva att fördelarna med samverkan uppväger nackdelarna. Erfarenheter har visat att en viktig förutsättning är att de inblandade accepterar de skillnader som finns mellan verksamheterna och lär sig ta dem till vara. Det finns många goda exempel på samverkan där olika yrkesgrupper närmat sig varandra. Socialsekreterare kan finnas placerade inom skolan, på barnavårds- och mödravårdscentraler, i öppna förskolan. Det finns närpoliser som regelbundet är närvarande i kommunens gymnasieskolor. Lokalt brottsförebyggande arbete är ett annat gott exempel på såväl sam- verkan som ett aktivt arbete med barn och ungdomar. Det förekommer på många håll att skolan och tillsam- mans driver skola med behandlingsinslag för både elever och deras familjer för att kunna lösa problem i närmiljön. Också hälso- och sjuk- vården kan finnas med i detta samarbete. Ytterligare exempel är ung- domsmottagningar som ofta drivs i samverkan mellan kommunen och landstingens hälso- och sjukvård. Att bedriva samverkan i form av familjecentraler har blivit allt van- ligare sedan de första centralerna växte fram . Familjecentralen (familjecenter, familjens hus eller liknande benämning) är oftast en samordning mellan mödra- och barnavårdscentraler, social- tjänst och öppen förskola. Också andra intressenter kyrka, familjeråd- givning, SFI (svenska för invandrare), eller någon lokalt förankrad före- ning finns med på vissa. Familjecentralen är tänkt som en mötesplats för de boende i området för att stärka det sociala nätverket runt barn och föräldrar. Grundtanken bakom familjecentralen är att förebyggande arbete och tidiga insatser är hälsofrämjande. Den har även ekonomiska förtecken, dvs. att förebyggande och tidiga insatser kan motverka och förhindra kostsamma och ingripande åtgärder . Tanken är vidare att erbjuda ett lättillgängligt stöd med samhällets olika funktioner i gemensamma lokaler. Rapporter från olika familjecentraler vittnar om att det också i praktiken fungerar så att kontakten med social- Prop. 2002/03:53 sekreteraren eller BVC-psykologen underlättas på familjecentralerna. Sekretessen som ofta åberopas som ett hinder för samarbete har på familjecentralerna inte varit något större problem, eftersom kontakt för- medlas i samförstånd med besökaren. har utvärderat verksamheterna med familjecentraler (Familjecentraler, 14/2000) och funnit att modellen är framgångsrik såväl ur ett brukarperspektiv som ur ett samverkansperspektiv. Familjecentra- lerna är enligt institutet framtidens stöd till föräldrar och barn. Rege- ringen anser att familjecentralerna som funnits under en längre tids- period är en angelägen verksamhet med stor framtida utvecklingspoten- tial. Skyldigheten att anmäla till Regeringens förslag: Anmälningsskyldigheten enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) utvidgas till att omfatta myndigheter inom kriminalvården och rättspsykiatriska avdelningar inom Rätts- medicinalverket samt anställda inom dessa myndigheter. En hänvisning till 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) skall in- föras i skollagen (1985:1100), hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), tandvårdslagen (1985:125) lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, i polislagen (1984:387), lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, lagen (1976:371) om behand- lingen av häktade och anhållna m.fl. samt i lagen (1991:1137) om Regeringens bedömning: Även i förordningen (1998:642) om verk- ställighet av frivårdspåföljder bör en hänvisning till 14 kap. 1 § SoL Kommittén mot barnmisshandels förslag: Överensstämmer i huvud- sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget om att utöka anmälningsskyldigheten till att omfatta även kriminalvården och dess anställda. () anför att det i samband med de rättpsykiatriska undersökningar som utförs vid verkets avdel- ningar ibland framkommer uppgifter rörande barns behov av stöd och skydd som bör komma till kännedom och anser att det därför finns anledning att överväga om även RMV bör omfattas av an- gäller hänvisningen till 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453), SoL, anför (), Juridiska fakultets- nämnden vid , och synpunkter på pla- ceringen av bestämmelsen i berörda lagar. kommenterat förslaget tillstyrker. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Grunden för social- tjänstens arbete med barn i utsatta situationer är den information om barn som misstänks fara illa som finns i olika verksamheter som arbetar med eller kommer i kontakt med barn. I samband med de ändringar som genomfördes i socialtjänstlagen (1980:620) (prop. 1996/97:124) vidgades kretsen av anmälningsskyldiga till att omfatta alla som är verksamma inom en yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som berör barn och ungdom eller inom annan yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet inom hälso- och sjukvårdens eller på område. Det finns dock andra yrkesgrupper som kommer i kontakt med barn i utsatta situationer som kan vara i behov av insatser och som enligt gällande bestämmelser inte omfattas av anmälnings- skyldigheten i 14 kap. 1 § SoL. I likhet med Kommittén mot barnmisshandel anser regeringen att regleringen av anmälningsskyldigheten i 14 kap. 1 § SoL inte är tillräck- lig för att den skall fungera på ett tillfredsställande sätt. SoL behandlar arbete. Många av de yrkesgrupper som möter barn i deras vardag känner inte till SoL:s bestämmelser, men väl den lagstiftning som reglerar den egna verksamheten. Det är i första hand förskoleverksam- heten, skolan, skolbarnsomsorgen, barnhälsovården och barnsjukvården som berörs. Men även tandvården särskilt folktandvården möter många barn. För att det inte skall råda något tvivel om gällande bestäm- melser införs därför en hänvisning till 14 kap.1 § SoL i skollagen, hälso- och sjukvårdslagen, tandvårdslagen, lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område polislagen, lagen om kriminalvård i anstalt, lagen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl., lagen om rättspsy- kiatrisk undersökning. Regeringen avser att införa samma ändring också i förordningen om verkställighet av frivårdspåföljder. Det framförs ofta att bristen på återkoppling från till den som anmäler utgör ett hinder för en anmälan. I den utsträckning det är nödvändigt för att socialnämnden skall kunna fullgöra sin verksamhet kan nämnden lämna ut sekretessbelagda uppgifter med stöd av 1 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100). I de flesta fall är det emellertid inte möjligt.