prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — Rättslig hjälp enligt denna lag omfattar följande åtgärder: 1.förhör i samband med förundersökning i brottmål, 2.bevisupptagning vid domstol, 4.förhör genom videokonferens, 5.kvarstad, beslag samt husrannsakan och andra åtgärder som avses i 28 kap. , 6.hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning, 8.överförande av frihetsberövade för förhör m.m., och 9.rättsmedicinsk undersökning av en avliden person. Lagen hindrar inte att hjälp lämnas med annan åtgärd än sådan som anges i första stycket om det kan ske utan tvångsmedel eller annan I fråga om utlämning och I fråga om överlämnande, delgivning finns särskilda be- särskilda bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål åt vissa rättslig hjälp i brottmål åt vissa Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 2002:331. 23 § lagen (1957:668) om utlämning för brott,2. 17 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och ,3. 6 § lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt,4. 6 § lagen (2002:329) om samarbete med , eller 18Förslag till lag om ändring i lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete Härigenom föreskrivs att 3 kap. 2 och 5 §§ lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete skall ha följande lydelse. Om en person har upptäckts på Om en person har upptäckts på bar gärning i färd med att begå ett bar gärning i färd med att begå ett sådant brott som sägs i 1 § och sådant brott som sägs i 1 § och som kan föranleda utlämning, får som kan föranleda överlämnande utländska tjänstemän fortsätta ett i eller utlämning, får utländska sin stat påbörjat förföljande av tjänstemän fortsätta ett i sin stat personen in på svenskt territorium, påbörjat förföljande av personen in om eller en annan på svenskt territorium, om Tull- verket eller en annan behörig samtycker till det. svensk myndighet samtycker till Förföljandet får ske utan föregående samtycke om situationen är så brådskande att samtycke inte kunnat inhämtas i förväg, eller om svenska tjänstemän inte har kunnat ta över förföljandet . De förföljande tjänstemännen skall anhålla om bistånd av behörig svensk myndighet senast för gränsöverskridandet. Förföljandet skall genast upphöra om en behörig svensk myndighet begär det. En person som har omhändertagits enligt 3 § får tas i förvar och placeras i häkte eller polisarrest under högst , tid mellan midnatt och oräknad. Därefter skall personen friges, om det inte har kommit in en sådan begäran om åtgärd som avses i 23 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, eller 17 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . 1 kap. 3 § lagen En behörig svensk tjänsteman får, i avvaktan på en framställning om en åtgärd enligt 4 kap. 19 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål på begäran av främmande stat, ta i beslag föremål som har omhändertagits enligt 4 § enligt de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd enligt eller annan lag eller författning. Denna lag träder i kraft . Ett beslut om överlämnande till skall verkställas av polismyndig- heten. Om den som skall över- lämnas är på fri fot, får han eller hon, om det bedöms vara nöd- vändigt för att överlämnandet skall kunna genomföras, omhändertas och tas i förvar av polismyndig- heten, dock längst . 19Förslag till lag om ändring i lagen (2002:329) om samarbete med Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (2002:329) om samarbete med dels att 8 § skall upphöra att gälla, dels att 9 och 21 §§ skall ha följande lydelse. 9 § Ett beslut om överlämnande till skall verkställas av polismyndig- heten. Den som skall överlämnas och är på fri fot får omhändertas av polismyndigheten, dock längst . I fråga om utlämning eller rättslig hjälp till med anled- ning av utredning om eller lagföring för brott som riktats mot domstolens rättskipning, tillämpas de bestämmelser om utlämning i lagen (1957:668) om utlämning för brott och om rättslig hjälp i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål och i annan lag eller författning, som gäller för en motsvarande begäran från en annan stat. Särskilda bestämmelser som gäller utlämning eller rättslig hjälp till en stat som är medlem i Europeiska unionen eller till eller skall dock inte tillämpas. I fråga om utlämning eller rättslig hjälp till med anled- ning av utredning om eller lag- föring för brott som riktats mot domstolens rättskipning, tillämpas de bestämmelser om utlämning i lagen (1957:668) om utlämning för brott och om rättslig hjälp i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål och i annan lag eller författning, som gäller för en motsvarande begäran från en annan stat. Särskilda bestämmelser som gäller rättslig hjälp till en stat som är medlem i Europeiska unionen eller till eller skall dock inte tillämpas. Denna lag träder i kraft . Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. justitierådet , regeringsrådet Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder, 2.lag om ändring i , 3.lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott, 4.lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och , 5.lag om ändring i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, 6.lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m., 7.lag om ändring i sekretesslagen (1980:100), 8.lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, 9.lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, 10.lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, 11.lag om ändring i lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt, 12.lag om ändring i lagen (1998:620) om belastningsregister, 13.lag om ändring i lagen (1998:621) om misstankeregister, 14.lag om ändring i lagen (1998:714) om ersättning vid frihets- berövanden och andra tvångsåtgärder, 15.lag om ändring i lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete, 16.lag om ändring i lagen (2000:344) om Schengens informations- system, 17.lag om ändring i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, 18.lag om ändring i lagen (2000:1219) om internationellt tullsam- arbete, 19.lag om ändring i lagen (2002:329) om samarbete med Internatio- nella brottmålsdomstolen. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet och ämnessakkunnige . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslagen i den nu framlagda remissen grundar sig, i likhet med de förslag angående straffansvar för terroristbrott som Lagrådet yttrade sig om (se numera prop. 2002/03:38), på ett av ministerrådet för rättsliga och inrikes frågor antaget rambeslut som godkänts av efter en proposition (prop. 2001/02:118) där behov av lagändringar aviserades men några lagförslag inte lades fram. Liksom i fråga om ansvaret för terroristbrott presenterades lagförslag i stället i en inom justitie- departementet utarbetad departementspromemoria som remitterades efter det att rambeslutet antagits och därmed blivit bindande för . I sitt yttrande över förslagen angående straffansvar för terroristbrott konstaterade att beredningen skilde sig från vad som normalt tillämpas i samband med internationella överenskommelser som kräver lagstiftning. Lagrådet förklarade sig ha förståelse för att det i vissa hänseenden kunde finnas anledning att särbehandla rambeslut i förhållande till andra internationella överenskommelser men ansåg att det, från de synpunkter som Lagrådet hade att beakta, var angeläget att framhålla att kraven på beredning inte generellt borde ställas lägre när det gäller rambeslut och därav föranledd lagstiftning än vid andra former av internationella överenskommelser. Vad Lagrådet i det sammanhanget anförde gör sig i lika hög grad gällande i förhållande till de nu framlagda förslagen om överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder. Förslagen är av stor principiell betydelse och innebär att nuvarande utlämningsförfarande avskaffas i förhållande till medlemsstaterna i Europeiska unionen och ersätts av ett system för överlämnande som bygger på principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden. Förslagen innebär bl.a. att åtar sig att överlämna svenska medborgare till annat land även om det avgörande som åberopas inte avser en i straffbar gärning. Förslagen angår sådana fri- och rättigheter som enligt 2 kap. 12 § regeringsformen endast får begränsas genom lag och för att tillgodose sådana ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Som förslaget är utformat kommer emellertid att i princip få godta de avvägningar i sådana hänseenden som gjorts i andra länder även om dessa avviker från vad som ansetts försvarligt i . Det skulle mot den angivna bakgrunden ha kunnat förväntas att ram- beslutet gjorts till föremål för en bred och omfattande debatt före godkännande. Propositionen om godkännande föregicks emellertid inte av någon sedvanlig remissbehandling utan endast av att ett fåtal instanser bereddes tillfälle att under hand lämna synpunkter på ett utkast till proposition. Den brist som detta innebär kan inte heller läkas av att det sedermera utarbetade lagförslaget remissbehandlats på normalt sätt. Juridiska fakultetsstyrelsen vid påpekade vid remissbehandlingen fanns det sedan rambeslutet väl godkänts inte anledning att behandla ens sådana grundläggande rättspolitiska frågor som rambeslutet kunde ge anledning till. Lagrådet vill för sin del konstatera att den ordning som i praktiken tillämpats i samband med rambeslut och svensk lagstiftning i anledning av sådana är förenad med betydande nackdelar. Detta gäller inte minst det nu aktuella rambeslutet till vilket kommissionen presenterade ett utkast och kring vilket, efter betydande ändringar i såväl sak som form, en politisk överenskommelse träffades efter mindre än . Det är uppenbart att den tillämpade beslutsordningen inte lämnar utrymme för att tillgodose sådana krav på beredning som annars anses väsentliga i samband med ändringar av svensk lagstiftning i frågor av principiell betydelse. Lagrådet, som noterat uttalanden om behovet av remissbehandling vid godkännande av rambeslut (bet. 2002/03:KU10 s. 63 f.), anser att det finns anledning att på ett mer generellt plan överväga hur systemet med rambeslut lämpligen bör hanteras från svensk sida. Detta gäller inte endast formerna för beredning i av godkännande av rambeslut och av sådan lagstiftning som ett rambeslut kan kräva utan också de därmed sammanhängande frågorna om vilka formella krav som bör ställas för att godkänna ett rambeslut liksom i vilken utsträckning det bör accepteras att rambeslut inledningsvis genomförs med stöd av lagstiftning av mer provisorisk karaktär. När det gäller frågan om förutsättningarna för att godkänna ett ram- beslut anmärkte Lagrådet i sitt yttrande över förslaget angående straffansvar för terroristbrott att det i princip måste anses otillfreds- ställande att medverkar till antagande av bindande beslut i medvetande om att det sannolikt inte kommer att bli möjligt att uppfylla förpliktelserna i beslutet. Bakgrunden var att det då aktuella förslaget innebar att inte skulle uppfylla sina förpliktelser enligt beslutet vilket också borde ha stått klart redan vid godkännandet. Vikten av att kunna uppfylla de förpliktelser som rambeslutet innebär är än mer framträdande i det nu aktuella fallet. Den lagstiftning som rambeslutet kräver måste vara på plats då det nya systemet är avsett att börja tillämpas. Detta bör också kunna uppfyllas men Lagrådet konstaterar att marginalerna är små och att utrymmet för eftertanke och justeringar härigenom också är begränsat. Ju snävare tidsramar som gäller desto mindre blir möjligheterna att åstadkomma en lagstiftning som är hållbar . Särskilda svårigheter uppkommer också när det som i detta fall är fråga om ett nytt system vars närmare innebörd i vissa delar framstår som oklar och där det inte endast saknas nationell erfarenhet utan också kunskaper om på vilket sätt andra medlemsstater uppfattar och avser att genomföra rambeslutet. Det kan under sådana omständigheter vara lämpligt och till och med nödvändigt att redan från början vara inställd på att det kan finnas behov av att förändra och utveckla lagstiftningen efter hand. Lagrådet noterar också att i samband med att den godkände rambeslutet begärde en översyn när den kommande lagstiftningen gällt i högst samt att regeringen i samband med den nu aktuella lagstiftningen borde lämna en redogörelse för hur en uppföljning skulle ske (jfr remissen s. 151 f.). Som framgår av artikel 34.3 och 4 i rambeslutet skall även själva rambeslutet ses över mot bakgrund av medlemsstaternas genomförande av beslutet. Lagrådet vill i sammanhanget bl.a. peka på frågan om verkställande rättslig myndighet i . Enligt rambeslutet (artikel 6.2) är det den myndighet som enligt svensk lagstiftning är behörig att verkställa en europeisk arresteringsorder. Enligt vad som anges i remissen (s. 93) finns det ingenting i rambeslutet som hindrar att de uppgifter som skall fullgöras av den verkställande rättsliga myndigheten fullgörs av flera olika myndigheter. I enlighet härmed har också de funktioner som enligt rambeslutet ankommer på den verkställande rättsliga myndigheten fördelats mellan i första hand åklagarmyndighet och domstol. Härtill kommer att det i förslagets 6 kap. 5 § anges att beslut om överlämnande verkställs av polismyndigheten. Lagrådet har inte underlag för att säga att en fördelning mellan olika slags myndigheter av de olika funktioner som ankommer på den verkställande rättsliga myndigheten inte skulle vara förenlig med rambeslutet även om formuleringarna i detta närmast tyder på att man föreställt sig att det skall finnas endast en verkställande myndighet i varje särskilt fall. Lagrådet vill emellertid peka på att den föreslagna funktionsfördelningen framstår som oklar och komplicerad bl.a. när det gäller villkorade överlämnanden och uppskjuten verkställighet. Om avsikten, som remissen tyder på, varit endast att beslut om överlämnande skall bli föremål för domstolskontroll synes en väsentligt enklare ordning vara att låta funktionen som verkställande rättslig myndighet i sin helhet ankomma på åklagarmyndighet men, på samma sätt som vid utlämning, låta domstol pröva om det föreligger hinder mot ett överlämnande. En fördel med en sådan ordning synes också vara att det för andra medlemsstater inte skulle uppkomma några problem med att identifiera den verkställande rättsliga myndigheten i (jfr artikel 6.3 i rambeslutet). En ordning av nu skisserat slag förutsätter emellertid ytterligare överväganden och beredning i en omfattning som knappast ryms inom den i rambeslutet angivna tidsramen. Förslaget till lag om överlämnande enligt en europeisk arresterings- order Den föreslagna lagen innehåller regler om hur överlämnande av en person från till en annan EU-stat skall ske men reglerar inte överlämnande i motsatt riktning. Denna begränsning bör enligt Lagrådets mening avspeglas redan i lagens rubrik, vilken därför kan vara lag om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. I andra stycket sägs att lagen inte skall tillämpas i förhållande till och i annat fall än som anges i 4 kap. 4 §. Den bestämmelsen är utformad som ett undantag från den nu föreslagna lagen. Andra stycket har därför fått en missvisande formulering. Någon ytterligare markering av det aktuella undantaget än den som finns i 4 kap. 4 § synes inte heller krävas. Lagrådet förordar därför att stycket får utgå. I tredje till sjätte styckena finns en redovisning av lagens innehåll. Lagens föreslagna åtta kapitel har därvid delats upp i fyra avsnitt. Det första avsnittet avser endast 1 kap. Vad som sägs om detta ger inte någon annan information än vad som redan framgår av lagens rubrik och den före paragrafen intagna kapitelrubriken. Det andra avsnittet avser följande fem kapitel (26 kap.). Dessa utgör såväl sakligt som omfångsmässigt lagens tyngdpunkt. Att i förhållande till första kapitlets allmänna bestämmelser och det avslutande kapitlets övriga bestämmelser skilja ut dessa som avseende överlämnande från synes mera förvirrande än klargörande (jfr vad Lagrådet anfört under Rubriken). Inte heller finns det anledning att skilja ut dem i förhållande till det tredje avsnittet som avser 7 kap. Detta anges avse överförande av verkställighet av en frihetsberövande påföljd till . Bestämmelserna i kapitlet tar emellertid sikte endast på de speciella situationer då en begäran om överlämnande från avslagits med stöd av 2 kap. 6 § eller ett överlämnande från bifallits på villkor enligt 3 kap. 2 § att den som beslutet avser återförs till för eventuell verkställighet. Kapitlet gäller alltså inte överförande av verkställighet generellt utan endast särskilda frågor i anslutning till framställningar om överlämnande från . Det sista avsnittet avser de tre paragraferna i 8 kap. Vad som anges om dessas innehåll saknar i princip upplysningsvärde. Lagrådet förordar att de föreslagna styckena får utgå. Andra stycket föreslås innehålla en erinran om att det finns särskilda föreskrifter om utfärdande av en europeisk arresteringsorder och om överlämnande till . Några sådana bestämmelser har dock ännu inte utfärdats, och avsikten är, enligt vad som upplysts, att de inte skall få formen av lag. Med hänsyn härtill och som en följd av förslaget att det redan av rubriken skall framgå att lagen endast reglerar överlämnande från , finner Lagrådet att detta stycke bör utgå. I kapitlet finns de grundläggande bestämmelserna om förutsättningarna för att till en annan medlemsstat skall överlämna en person som är eftersökt genom en europeisk arresteringsorder. Bestämmelserna motsvarar främst artiklarna 3 och 4 i rambeslutet. De skäl att vägra överlämnande som regleras där är emellertid enligt vad som anges i remissen inte uttömmande utan en stat kan även i andra fall ha rätt att vägra. Stöd för detta anses föreligga främst i artikel 1.3 och beaktandesatserna 12 och 13. Lagrådet har i och för sig inte någon invändning mot detta. Det förtjänar emellertid att framhållas att det är oklart hur långt en sådan rätt sträcker sig. Genom hänvisningen till artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen framgår att inte endast rättigheterna enligt utan också medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och den nationella identiteten hos medlemsstaterna skall respekteras. Härutöver hänvisas till Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och då särskilt dess kapitel om rättskipning. Enligt Lagrådet skulle det ha varit värdefullt med en närmare analys av i vilken omfattning det kan antas finnas rätt att vägra överlämnande på sådana grunder som berörts. Frågan bör särskilt belysas vid en eventuell översyn av lagen. Kapitlet är indelat i sex paragrafer där den första anges avse omfatt- ningen av skyldigheten, den andra strafftrösklar och krav på dubbel straffbarhet och de följande hinder mot överlämnande. Dessa senare anges vara indelade i sådana som huvudsakligen är av formellt slag (3 §), sådana som huvudsakligen rör den eftersöktes person (4 §), sådana som främst avser gärningen (5 §) och en särskild regel om när en svensk medborgare begär att en påföljd skall verkställas i (6 §). Lagrådet är för sin del inte övertygat om att indelningen är helt lämplig. Förutom att även 1 och 2 §§ innehåller bestämmelser som avser hinder mot överlämnande framstår indelningen i 35 §§ inte som Lagrådet finner emellertid, med nedan angivna undantag, inte skäl att motsätta sig den valda systematiken. Det bör dock framhållas att regleringen av förutsättningarna för överlämnande är av central betydelse för en väl fungerande lagstiftning och att det finns skäl att se över lagstiftningen när systemet tillämpats och erfarenheter vunnits inte endast i utan också i övriga medlemsstater. I paragrafen finns den grundläggande regeln om skyldighet att överlämna den som eftersöks enligt en arresteringsorder. Undantag skall gälla inte endast i de fall som finns reglerade i lagen utan också då annat följer av någon annan lag. Enligt författningskommentaren avses härmed bl.a. hinder till följd av grundlagarnas bestämmelser om immunitet (jfr dock 4 § 4) samt tryck- och yttrandefrihet och dessutom lagen om införande av Enligt Lagrådets uppfattning är det mindre lämpligt att principiellt viktiga begränsningar av nu berört slag görs i form av en allmän hänvisning till vad som följer av annan lag. förordar att det i lagen i vart fall tas in en uttrycklig hänvisning till En sådan hänvisning kan tas in antingen i denna paragraf eller i 4 §. Enligt 5 kap. ankommer det på tingsrätten att på åklagarens begäran besluta i frågor om överlämnande. Detta synes innebära att besluts- befogenheten i sin helhet, med undantag för beslut enligt punkt 1 i paragrafen, ankommer på tingsrätt. Det kan ifrågasättas om detta är en alltigenom lämplig ordning. Enligt punkt 2 får överlämnande inte beviljas om den utfärdande myndigheten inte lämnar sådana garantier som krävs enligt 3 kap. 1 och Det är svårt att se varför de behövliga garantierna måste föreligga redan vid tingsrättens beslut, vilket kan förlänga och försvåra Det synes tillräckligt att det i de angivna paragraferna anges att överlämnande får beviljas endast på villkor som där sägs, varvid det får ankomma på åklagare att se till att villkoren uppfylls. Punkt 2 kan då utgå. Enligt punkterna 3 och 4 får överlämnande inte beviljas om den eftersökte skall överlämnas eller utlämnas till annan än den stat som Såsom punkterna utformats synes de ta sikte endast på beslut som redan är verkställbara och inte medge något Det är svårt att förstå varför frågan om överlämnande i sådana fall skall behöva underställas domstol. Detsamma gäller det i punkt 5 upptagna hindret mot överlämnande. Enligt punkt 1 får överlämnande inte beviljas för gärning som ägt rum innan den eftersökte fyllt . Lagrådet har svårt att förstå varför frågan om överlämnande skall behöva underställas domstol om det är klart att fråga är om en sådan gärning. Punkterna 2 och 3 har sin bakgrund i beaktandesatserna 12 och 13 i rambeslutet. I finns motsvarande skydd i artiklarna 14 och 3. Som Lagrådet tidigare berört skall det skydd som Europa- konventionen ger beaktas i sin helhet. Att särskilt behandla två sådana hinder kan leda till inte avsedda motsatsslut. Om det inte redan i 1 § tas in en allmän hänvisning till , bör en sådan hänvisning tas in i denna paragraf, varvid den får ersätta de föreslagna bestämmelserna i punkterna 2 och 3. I inledningen till paragrafen anges att överlämnande inte får beviljas i fråga om den eftersöktes ansvar för en gärning. Formuleringen, som avviker från inledningarna till 3 och 4 §§, kan ge intryck av att paragrafen avser endast överlämnande för lagföring, vilket uppenbarligen inte varit avsikten. Lagrådet förordar att inledningen formuleras på följande sätt: Överlämnande för viss gärning får inte beviljas om - - - Enligt punkt 5 får överlämnande inte beviljas om lagföring för gärningen pågår i . Bestämmelsen har sin grund i artikel 4.2 i rambeslutet som dock, i motsats till den föreslagna svenska bestämmelsen, innebär att överlämnande får vägras. Enligt vad som sägs i författnings- kommentaren innebär förslaget inte något absolut hinder för rätten att besluta om överlämnande när åtal är väckt. Om åklagaren uppger att han kommer att lägga ned åtalet, skall nämligen överlämnande kunna beviljas. Enligt Lagrådets uppfattning lämnar den föreslagna lagtexten inte utrymme för detta. I författningskommentaren anges vidare att det står åklagaren fritt att pröva om överlämnande för lagföring bör ske eller om det är lämpligt att lagföring sker i och att åklagaren kan förhindra ett beslut om överlämnande genom att inleda förundersökning. Någon prövning av lämpligheten av lagföring i skulle inte ankomma på domstolen. Såvitt gäller personer synes avsikten vara att lagföring normalt skall äga rum i (se 4 kap. 3 §).