prop · GQ0340 · 2003-01-16 00:00:00 — Vidare börallmänna uppgifter om begränsningar i kontohavarens förfoganderätt tillelcertifikat kunna lämnas utan att ställningen på kontot röjs. Även en fråga omdet finns några begränsningar i en kontohavares förfoganderätt till ett visstnärmare angivet elcertifikat bör kunna besvaras utan att svaret bidrar tillupplysning om ställningen på kontot. Det framgår vidare av 14 kap. 4 §sekretesslagen att sekretess till skydd för den enskilde inte gäller iförhållande till den enskilde själv och i övrigt kan helt eller delvis eftergesav honom. Detta innebär att kontohavaren kan medge att exempelvis en bank ellerannan får tillgång till uppgifter om ställningen på certifikatkontot.För att uppnå syftet med sekretessbestämmelsen, dvs. att undvika attförhandlingar som föregår överlåtelser av elcertifikat inte kan ske på ettnormalt affärsmässigt sätt, bör sekretessbestämmelsen gälla till skydd församtliga kontohavare och det oavsett om kontohavaren är ett privat bolag, enenskild fysisk person eller t.ex. ett kommunalt bolag.Då sekretessbestämmelsen begränsats till att avse sådana uppgifter som typisktsett är känsliga, bör den vara försedd med ett omvänt skaderekvisit, dvs.presumtionen bör vara att uppgiften omfattas av sekretess. Sekretess bör således gälla för uppgifterna om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att kontohavaren lider skada.I 16 kap. 1 § sekretesslagen anges i vilka fall en tystnadsplikt begränsarmeddelarfriheten, dvs. rätten enligt 1 kap. 1 § tredje styckettryckfrihetsförordningen och 1 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen att lämnauppgift i vilket ämne som helst för publicering i de medier som de bådagrundlagarna omfattar. Regeringen anser inte att det finns tillräckligt starkaskäl att låta den tystnadsplikt som följer av den föreslagnasekretessbestämmelsen få företräde framför meddelarfriheten. 16 kap. 1 §sekretesslagen bör därför inte ändras.Energimyndigheten bör ha tillgång bl.a. till uppgifter om kontoställningen på de certifikatberättigade producenternas och de kvotpliktigas certifikatkonton. Enbestämmelse om uppgiftsskyldighet myndigheter emellan bryter eventuell sekretess för den uppgift som uppgiftsskyldigheten avser (se 14 kap. 1 § sekretesslagen). En bestämmelse om skyldighet för att lämna ut uppgifter frånelcertifikatsregistret till bör därför införas.Hos Energimyndigheten gäller sekretess i myndighetens tillsynsverksamhet föruppgift om bl.a. enskilds affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas attden enskilde lider skada om uppgiften röjs (enligt 8 kap. 6 § sekretesslagen, 2§ sekretessförordningen (1980:657( och 9 kap. i bilagan tillsekretessförordningen). Skaderekvisitet är i dessa fall rakt, dvs. presumtionenär att uppgifterna blir offentliga. Endast om det kan antas att den enskildelider skada om uppgifterna röjs, kan uppgifterna hemlighållas. Vid tillämpningen av det raka skaderekvisitet skall skadebedömningen i huvudsak göras medutgångspunkten i själva uppgiften. Frågan huruvida sekretess gäller behöversåledes i första hand inte knytas till en skadebedömning i det enskilda fallet.Med anledning av vad remissinstanserna har anfört får en uppgift som lämnareller bidrar till upplysning om ställningen på ett certifikatkonto anses vara en sådan typiskt sett känslig uppgift som i de flesta fall kommer att omfattas avsekretess även vid tillämpning av ett rakt skaderekvisit. Upplysningar omsökandens identitet och hans avsikt med uppgifterna kan dock medföra att detinte längre finns någon anledning till antagande, att den isekretessbestämmelsen angivna skadan skall uppkomma (jfr prop. 1979/80:2 Del . Mot bakgrund av den sekretessreglering som redan gäller förEnergimyndigheten finner regeringen att det saknas anledning att utsträcka denovan föreslagna sekretessbestämmelsens tillämpningsområde tillEnergimyndigheten.4.11 Marknaden för elcertifikatRegeringens bedömning: Den statliga rollen i certifikatsystemet bör begränsastill att skapa förutsättningar för aktörerna att själva skapa en marknad föromsättningen av elcertifikat.Elcertifikatutredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning.Remissinstanserna: anser att det är väsentligt att en handelsplats för elcertifikat kan bildas före elcertifikatssystemetsikraftträdande. Det skulle underlätta och förenkla handeln med elcertifikat ochskapa trovärdighet, stabilitet och likviditet för elcertifikaten somhandelsvara. framför att de övervägt att starta handel för denförnybara elproduktionen. följer utvecklingen i och andranordiska länder och kommer, när förutsättningarna är tillräckliga, att starta en marknadsplats även för elcertifikat. menar vidare att marknaden påett utmärkt sätt kommer att lösa handelsfunktionerna. Oberoende elhandlare anser att företag som har egen produktion får fördelar i det föreslagna systemet ochanser att all handel borde ske över en marknadsplats för elcertifikat.Skälen för regeringens bedömning: Som stödform för produktionen av förnybar elbygger elcertifikatssystemet på en marknadsorienterad lösning. Nord Poolsremissvar indikerar att ett intresse för att etablera en marknadsplats finns hos elmarknadens egna aktörer, så snart tillräckliga förutsättningar är för handen. förslag innebär att staten endast skapar ochunderhåller ett ramverk för att aktörerna själva skall kunna etablera en marknad för omsättningen av elcertifikat. Avtal mellan enskilda torde inledningsvisvara det normala sättet att omsätta certifikaten. kan iviss utsträckning fylla behovet av information rörande utbud och efterfrågan påelcertifikaten. Det är vidare sannolikt att säljare och köpare av elcertifikatkommer att mötas exempelvis på Internet, där mer omfattande information om utbud och efterfrågan kan finnas tillgänglig. Under alla förhållanden kommermarknaden för elcertifikat att vara relativt begränsad. Regeringen anser därföratt staten inte bör ha en mer aktiv roll när det gäller omsättningen avelcertifikat, än att tillhandahålla de grundläggande förutsättningarna i form av ett elcertifikatsregister.4.12 Kvotplikten4.12.1 Vilka som skall hantera kvotpliktenRegeringens förslag: En skyldighet att innehaelcertifikat i förhållande till den egna förbrukningen av el, en s.k. kvotplikt, införs. Kvotplikten skall hanteras av- elleverantörer, som sålt el till elanvändare som inte själva hanterar sinkvotplikt,- elanvändare, som förbrukat el som de själva producerat, importerat eller köptdirekt från den nordiska elbörsen,- elanvändare i den s.k. elintensiva industrin samt- elanvändare som själva vill hantera sin kvotplikt.Om flera elleverantörer sålt el till samma elanvändare, och elanvändaren intesjälv skall hantera kvotplikten för denna el, skall var och en av leverantörerna hantera kvotplikten för den el de sålt till elanvändaren.En elleverantör som hanterar kvotplikten för en elanvändare skall ha rätt att av elanvändaren ta ut ersättning för den tjänst som detta innebär. En sådanersättning skall särskilt specificeras vid faktureringen till elanvändaren.Elcertifikatutredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringensförslag. Dock skall elanvändare i den elintensiva industrin enligt utredningeninte åläggas att själva hantera sin kvotplikt.Remissinstanserna: föreslår att kvotplikten läggs påelleverantören istället för på slutkunden. Oberoende elhandlare föreslår attkvotplikten läggs på nätföretagen eller på Svenska kraftnät.Departementspromemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag.Remissinstanserna: anser att elleverantörerna i så storutsträckning som möjligt skall hantera kvotplikten, dock skall de elanvändare,som köpt el av en elleverantör kunna välja vilka elabonnemang som skall hanteras av leverantören, respektive av elanvändaren själv. anser att man skall inbegripa även cementindustrin och raffinaderier i kategorinelintensiv industri.Skälen för regeringens förslag: Elcertifikatssystemets syfte är att främjaproduktionen av förnybar el, så att dess andel av elanvändningen i ökar. Denna andel kan uttryckas som en kvot mellan den förnybara elproduktionen ochden totala mängd el som förbrukas i landet. Det föreslagna certifikatsystemetbygger på att en efterfrågan av elcertifikat skapas, genom att en viss kategoriaktörer på elmarknaden åläggs en skyldighet att inneha elcertifikat. Eftersomkostnaden för att förvärva elcertifikat slutligen kommer att belastaslutanvändarna av el - och dessa bör ges en möjlighet att påverka denna kostnad- föreslår att denna kategori skall vara kvotpliktig.Regeringen delar detta synsätt. Kvotplikten bör således innebära en skyldighetatt inneha elcertifikat i förhållande till den egnaförbrukning av el under det föregående kalenderåret.Elcertifikatssystemet måste dock utformas så att det blir så kostnadseffektivtoch enkelt att administrera som möjligt. I likhet med utredningen kan man därför konstatera, att det inte är praktiskt genomförbart att låta alla elanvändaresjälva hantera sin kvotplikt. Det är däremot lämpligt att dessa ges en möjlighet att göra det, om de så önskar. Bakgrunden till detta utvecklas nedan. Encentral fråga är således vilka aktörer på elmarknaden som är lämpade att hantera kvotplikten, i de fall elanvändarna inte skall göra det själva. En annan frågaär vad som skall gälla i de fall det inte är möjligt, eller mindre lämpligt, att låta någon annan hantera kvotplikten i elanvändarens ställe.ElleverantörernaElcertifikatutredningen har övervägt ett antal olika lösningar ochutgångspunkten har varit att finna en väldefinierad och relativt begränsad krets av aktörer, som har förutsättningar att hantera kvotplikten på ettprofessionellt sätt. Utredningen har analyserat möjligheten att låta nätägare,balansansvariga eller elleverantörer hantera kvotplikten för de elanvändare sominte själva kommer att göra det.Nätföretagen är enligt ellagens (1997:857) bestämmelser skyldiga att mäta ochrapportera den mängd el som de tar emot och distribuerar. De har också enaffärsrelation till slutkunderna och skulle därmed kunna debitera kostnaden föratt hantera kvotplikten i samband med att de fakturerar nätavgiften.Nätföretagen, vilka är ca 200 till antalet, är emellertid enligt lag förbjudnaatt ägna sig åt handel med el, utom för den el som avses täcka förlusterna inätet och de sysslar uteslutande med transmission och distribution av elektriskkraft. Någon särskild kompetens att hantera omsättningen av elcertifikat, dvs.en handel som i många avseenden liknar den som sker på värdepappersmarknaden iövrigt, torde normalt inte finnas i sådana företag. Nätföretagen har dessutomett legalt monopol, vilket innebär att de avgifter dessa debiterar sina kunderomfattas av tillsyn. Det vore således inte lämpligt att utse dem att hantera kvotplikten.De balansansvariga är företag som genom avtal med åtagit sigett balansansvar för en eller flera elanvändare. Det innebär att de tagit detekonomiska ansvaret för att det svenska elsystemet tillförs lika mycket el somanvänds av de elanvändare man har balansansvar för. Det är fråga om ettfyrtiotal bolag, av vilka ett flertal även är elproducenter. Ett argument föratt låta dessa hantera kvotplikten är att de har kontroll över den el somförbrukas, och att de står i avtalsförhållande med . Antaletbalansansvariga är dock begränsat och många av dem är elproducenter, somsannolikt kommer att tilldelas elcertifikat. Detta kan medföra störningar närdet gäller att etablera en marknad för elcertifikaten. Därtill kommer att de, isin funktion som balansansvariga, inte har någon relation till elanvändarna. Det är således inte lämpligt att utse dem att hantera kvotplikten.Elleverantörerna är lätta att identifiera och är så många, ca 130 stycken, atten marknad för elcertifikaten har förutsättningar att uppstå. De har en vana vid handel med el, vilken i vissa avseenden liknar handel med värdepapper. Cirkaett tiotal av dessa har dessutom tillstånd att bedrivavärdepappersrörelse enligt lagen (1991:981) om värdepappersrörelse.Elleverantörerna står i ett avtalsförhållande till elanvändarna, vilket innebäratt de har information om sina kunders förbrukning och en möjlighet att debitera kostnaden för tjänsten att hantera elkundernas kvotplikt. Elleverantörernaagerar, till skillnad från nätföretagen, på en konkurrensutsatt marknad. Denavgift som elleverantören debiterar kunden kommer därför att utsättas förkonkurrenstryck, varför en särskild reglering och därav följande tillsyn avpriset kan undvikas. Några avgörande nackdelar med att låta elleverantörernahantera kvotplikten har dessutom inte framkommit.Vid en samlad bedömning delar regeringen slutsats, attdet är mest ändamålsenligt att utforma systemet så att elleverantörerna skallhantera kvotplikten i den utsträckning elanvändarna inte själva gör det.När en elleverantör hanterar kvotplikten för den el som leverantören försålttill en elanvändare skall leverantören helt och hållet träda i elanvändarensställe, med de skyldigheter som detta innebär. Leverantören skall såledesförvärva elcertifikat med äganderätt, för egen räkning, och skall även deklarera sina kunders förbrukning och begära annullering av elcertifikat i förhållandetill kundernas förbrukning av el. Skulle elleverantören inte fullgöra sinkvotplikt är det leverantören, och inte elanvändaren, som skall betalakvotpliktsavgiften till staten.Det kan dock förekomma att vissa elleverantörer åtar sig att exempelvis förvalta andras elcertifikat eller att som kommissionär köpa och försälja elcertifikatför annans räkning. Detta kan vara fallet då elanvändaren valt att själv hantera sin kvotplikt och därmed påtagit sig de skyldigheter som detta innebär, menköper sådana tjänster som de nämnda av en leverantör (eller annan somtillhandahåller sådana).Såsom framgår nedan kan vissa elanvändare, såväl privatpersoner som företag, hafler än en elleverantör. De exempel som ges där gäller det förhållandet attelanvändaren förfogar över mer än en uttagspunkt. Att samma privatperson, ellerföretag, har mer än en elleverantör kan också bero på att fler än en leverantörlevererar el till samma uttagspunkt. Detta gäller i huvudsak elanvändare med elförbrukning, som har både s.k. fasta och rörliga kontrakt. Den leverantör som ansvarar för leveranser i enlighet med det fasta kontraktet levererar enviss, avtalad mängd el, medan den leverantör som har det rörliga kontraktetlevererar el för kundens överskjutande förbrukning och har därmed ettbalansansvar. Till skillnad från leverantören med det fasta kontraktet har denna leverantör information om kundens totala förbrukning av el i den aktuellauttagspunkten. Båda leverantörerna har dock kontroll över hur mycket el som desjälva försålt till elanvändaren. I de fall elanvändaren inte själv hanterar den kvotplikt som hänför sig till den aktuella uttagspunkten, måste såledesleverantörerna, var och en, hantera kvotplikten för den el som de försålt tillelanvändaren.Elanvändare som förbrukat el som de själva producerat, importerat eller köptfrån den nordiska elbörsenEn elanvändare som förbrukat el som han själv producerat eller importeratrepresenterar en del av den totala elförbrukningen i landet. I den totalaelförbrukningen ingår också sådan el som köpts direkt från den nordiskaelbörsen, , utan någon elleverantör som mellanhand. Den el som utbjudspå kan falla under begreppet importerad el, nämligen sådanelproduktion som härrör från något av våra grannländer , ellerDanmark, men det kan också vara el som producerats i och som därmed inte kan anses vara importerad. En elleverantör kan inte kontrollera den el som enelanvändare producerat, importerat eller köpt via . Det är såledesendast den som producerat, importerat, eller köpt denna el, som känner till ivilken utsträckning detta skett. En elleverantör kan därför inte hantera denkvotplikt som belöper på användningen av sådan el, med mindre att man införnågon form av rapporteringsskyldighet för dessa elanvändare. En sådan lösning,som skulle kräva en särskild reglering i den föreslagna lagen, är inte lämpligeftersom den belastar systemet med ytterligare en funktion och en ökadadministration för leverantörerna. Den innebär även att de deklarationer somleverantörerna skall lämna till kommer att innehålla uppgifter som leverantören inte själv kan kontrollera, eftersom de uppgifterna i så fallinhämtats från företagen. En lämpligare lösning är således att den begränsadekrets av elanvändare som det här är fråga om, själva skall hantera kvotpliktenför denna el.Om en sådan elanvändare dessutom köpt el av en elleverantör, uppkommer frågan om vem som skall hantera kvotplikten för den köpta elen. harpåtalat att denna kategori elanvändare bör kunna välja att antingen självahantera kvotplikten för den el som de köpt av en leverantör, eller att låtaelleverantören göra det. En sådan valfrihet är lämplig med hänsyn till de olikabedömningar en elanvändare kan komma att göra i det enskilda fallet, utifrånexempelvis omfattningen av den el han även köper av en leverantör. Vilkabedömningar denna kategori kan komma att göra kan således vara olika från falltill fall. Att närmare reglera denna fråga i detta sammanhang torde inte varanödvändigt, utan den hanteras inom ramen för det registreringsförfarande, sombeskrivs i avsnitt 4.12.2.Elanvändare i den s.k. elintensiva industrinDen s.k. elintensiva industrin, som omfattar ett sextiotal företag i landet,representerar en ansenlig del av den totala elförbrukningen. Elförbrukningen idessa företag uppgick till ca av totalt . Såsom framgår av avsnitt 4.12.7 föreslår regeringen att den el som förbrukas itillverkningsprocessen i den elintensiva industrin skall vara helt undantagenfrån kvotplikt på så sätt att den inte beaktas vid beräkningen av kvotplikten.Däremot skall den el som dessa företag förbrukar i kontor, lager och andrautrymmen omfattas av kvotplikten.Mängden el som förbrukas i tillverkningsprocesserna i den elintensiva industrinmåste dock komma till kännedom, så att myndigheten kan göraen korrekt bedömning av kvotpliktens storlek i det enskilda fallet. Den el somförbrukas i tillverkningsprocesserna i den elintensiva industrin måste såledesredovisas på ett sätt som innebär att myndigheten har kontroll över hur stordenna förbrukning är. Man kan här överväga att antingen skapa ett särskiltsystem med registrering av företagen i den elintensiva industrin och enrapporteringsskyldighet beträffande den el som förbrukas itillverkningsprocesserna, eller att tillämpa de förfaranden som redan följer avden föreslagna lagens bestämmelser om registrering av kvotpliktiga,deklarationsskyldighet och kvotpliktens fullgörande. Eftersom den el somförbrukas i kontor, lager och andra utrymmen i dessa företag skall omfattas avkvotplikten, och för att systemet skall bli så enhetligt som möjligt, är densenare lösningen att föredra.Frågan är då om elleverantörerna eller företagen själva skall hanterakvotplikten. De elleverantörer som har elintensiv industri som kunder kommer att känna till den totala förbrukningen hos dessa kunder, men kan inte veta hurmycket som förbrukats i tillverkningsprocessen. Om man utser elleverantörernaatt hantera kvotplikten för den elintensiva industrin, måste de således fåkännedom om vilken mängd el som förbrukats i tillverkningsprocessen. Dettaskulle kräva en särskild, reglerad rapporteringsskyldighet för företagen, vilken innebär att systemet tillförs ytterligare en funktion och en ökadadministration för leverantörerna, som skall ta emot denna rapportering. Detinnebär även att de deklarationer som leverantörerna skall lämna tillEnergimyndigheten kommer att innehålla uppgifter som leverantören inte själv kan kontrollera, eftersom de uppgifterna inhämtats från företagen. En sådan ordning är därför inte lämplig. Elleverantörerna bör således inte utses att hanterakvotplikten för sådan förbrukning som hänför sig till tillverkningsprocessen.Energimyndigheten har föreslagit att den elintensiva industrin skall ha envalfrihet att låta elleverantörerna hantera kvotplikten för vissa abonnemang,som inte har något samband med tillverkningsprocessen. De företag som är ifråga kan ha ett antal elabonnemang och därmed ett antal olika leverantörer.Detta kan exempelvis bero på att huvudkontoret är beläget på en ort, medantillverkningsprocessen kan äga rum i en eller flera andra delar av landet, eller att företagen ingår i en koncern eller i andra fall är organiserade på ett sätt som innebär att det finns representerat på olika platser i landet. Det kan dock förekomma att elleverantörer har en rikstäckande försäljning och att en ochsamma leverantör säljer el till företaget, oavsett var det finns representerat.Förhållandena kan således vara mycket olika. I mindre självklara situationer änden ovan nämnda kan gränsdragningsproblem uppkomma när det gäller att avgöra omett abonnemang har samband med tillverkningsprocessen eller inte. Företagen inom den elintensiva industrin är relativt få, ca ett sextiotal, och de skall enligt förslaget deklarera den el som används i tillverkningsprocessen. Eftersomföretagen i den elintensiva industrin kommer i åtnjutande av den fördel somundantaget innebär, är det rimligt att de får ett ansvar för att hanterakvotplikten för hela sin förbrukning av el. har inte hellerhaft någon invändning mot denna konstruktion som sådan, vilken även uppfyllerkravet på en enhetlig tillämpning av systemet. Regeringen anser därför attföretagen i den elintensiva industrin skall hantera kvotplikten för hela sinförbrukning av el.Frivillig hantering av kvotpliktenKostnaden för elcertifikaten kommer slutligen att belasta elanvändarna. Det ärdärför naturligt att den som får betala för certifikaten har ett intresse av att söka påverka denna kostnad. Systemet måste utformas så att det blirså kostnadseffektivt och enkelt att administrera som möjligt. Ett system sominnebär att landets samtliga elanvändare, såväl privatpersoner som företag,själva skall hantera kvotplikten uppfyller inte de kriterierna.Energimyndigheten har uppskattat att den certifikatskostnad som motsvarar enlägenhetskunds förbrukning torde uppgå till några tiotal kronor och tillnågra hundratal kronor för en villakund. Man kan därför på goda grunderanta att dessa kostnader inte utgör ett starkt incitament att själv hanterakvotplikten. Den elanvändare som inte vill ta på sig det ansvar som det innebäratt hantera kvotplikten, skall således kunna låta sin elleverantör göra detta.Samtidigt är det troligt att vissa kunder kan ha ett särskilt intresse av attköpa elcertifikat som härrör från en viss producent eller från en viss typ avelproduktion, eller att det kan skapas kollektiv av elanvändare som gemensamtvill köpa elcertifikat. Då det gäller större elanvändare, exempelvis företag, är det naturligt att dessa har resurser för och ett intresse av att själva hantera kvotplikten. Det bör därför finnas en möjlighet för dessa elanvändare att,genom ett aktivt val, själva hantera kvotplikten.Energimyndigheten har pekat på att dessa elanvändare kan ha mer än enelleverantör. Exempelvis kan en privatperson ha en elleverantör till denförbrukning som sker i permanentbostaden och en annan till den som sker påsommarstället. Ett företag kan ha ett antal elleverantörer, vilket bl.a. kanbero på företagets storlek och hur det är organiserat och lokaliserat.Myndigheten har med hänsyn härtill föreslagit att dessa elanvändare bör kunnavälja att antingen själva hantera hela sin kvotplikt, eller att låtaelleverantören ta hand om ett visst, eller vissa abonnemang. En sådan valfrihetär lämplig med hänsyn till de olika bedömningar en elanvändare kan komma attgöra i det enskilda fallet, utifrån exempelvis den mängd el denne köper av enleverantör. Några gränsdragningsproblem kan inte heller uppstå i ett sådantfall, då elanvändaren klart kan definiera vilken förbrukning som hänför sig till vilken leverantör. Vilka bedömningar denna kategori kan komma att göra kansåledes vara olika från fall till fall.