prop · GQ03139 · 2003-07-03 00:00:00 — ningen för olika verksamheter, risker eller funktioner i den omfattning Prop. 2002/03:139 som behövs för att på ett övergripande plan styra rörelsen. skall vid sin tillsyn se till att det finns sådana do- kumenterade riktlinjer och instruktioner som behövs för att styra rörelsen och att de är ändamålsenliga. Eftersom instruktionerna verkställer inrikt- ningen i riktlinjerna är det instruktionernas utformning och efterlevnad som bör vara central för inspektionen. I fråga om tillsyn (avsnitt 10.2) och kontroll (avsnitt 11.2.2) är det därför instruktionernas efterlevnad inspektionen skall inrikta sig på. föreslår i sitt remissyttrande över kommitténs förslag att det skall anges att det är skriftliga instruktioner som avses. Regeringen delar till skillnad från promemorian denna uppfattning. Huruvida det är nödvändigt med interna riktlinjer eller instruktioner för en viss verksamhet avgörs främst med ledning av de krav som kommer till uttryck i de tidigare nämnda portalbestämmelserna. I promemorian förutsätts att det är styrelsen som svarar för att instruk- tioner utfärdas. Regeringen anser att detta bör framgå uttryckligen av lagtexten. 8.13.2Föreskriftsrätt om en banks valutaposition Regeringens förslag: Rätten för regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, att meddela föreskrifter om en banks eller ett kreditmarknadsföretags största tillåtna valutaposition tas bort. Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens förslag såvitt avser banker. För kreditmarknadsföretag föreslås emellertid inte att mot- svarande bestämmelse skall upphävas. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstansernas synpunkter på kommitténs och promemorians förslag: Remissinstanserna har inga invändningar mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt har regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, rätt att med- dela föreskrifter om en banks största tillåtna valutaposition (2 kap. 11 § BRL). En motsvarande bestämmelse finns för kreditmarknadsföretag (4 kap. 2 § LFV). Bemyndigandet har inte utnyttjats och det är svårt att se varför valuta- positioner skall särbehandlas i riskbegränsnings- och riskhanteringshän- seende. Bestämmelserna bör därför tas bort. 8.13.3Den associationsrättsliga regleringen av banker och kreditmarknadsföretag Regeringens förslag: De associationsrättsliga regler som gäller för bankaktiebolag skall i stor omfattning göras tillämpliga på kredit- marknadsbolag. Det gäller bl.a. reglerna om nedsättning av aktiekapi- talet och fusion. För kreditmarknadsföreningar skall gälla i huvudsak samma regler som för kreditmarknadsbolag. Ett bankaktiebolag och en medlemsbank skall inte vara skyldiga att på denna grund gå i likvidation om tillståndet att driva bankrörelse er- sätts med ett tillstånd att driva finansieringsrörelse eller någon annan tillståndspliktig finansiell rörelse. Kommitténs förslag: Behandlar inte denna fråga. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Det föreslås emellertid inte någon regel om att ett bankaktiebolag eller en medlemsbank inte skall vara skyldiga att gå i likvidation om tillståndet att driva bankrörelse ersätts med ett tillstånd att driva finansieringsrörelse eller någon annan tillståndspliktig finansiell rörelse. Remissinstansernas synpunkter på kommitténs förslag: Landshy- potek ek. för anser att det regelverk som gäller för kreditmarknadsföre- tags fusioner bör ansluta närmare till motsvarande regelverk för banker. Remissinstansernas synpunkter på promemorians förslag: Konkur- rensverket anser att förslaget går i fel riktning och att det i stället bör övervägas att associationsrättsligt reglera bankerna så lång möjligt i den generella lagstiftningen. anser att kungö- relse i Post- och bör ersättas med kungörelse via Inter- net i en elektronisk tidning som registreringsmyndigheten ger ut. Om inte en sådan kungörelsereform genomförs anser verket att lagbestämmelsen om skyldigheten att kungöra i Post- och skall ersättas med bestämmelser om att kungörande skall ske i den ordning regeringen förskriver. anser att bestämmelsen om egen aktie som säkerhet är olyckligt utformad eftersom det inte framgår vad som avses med en mindre del. Enligt sin ordalydelse skulle detta vara , vilket dock säkerhetsmässigt kan slå olika beroende på vilka aktier som i övrigt ingår i panten. Enligt föreningen vore det en betydligt bättre ordning att föreskriva att egna aktier eller moderbolags aktier visserligen får ingå i panten, men inte får tillgodoräknas något pantvärde vid kreditgivningen. Detta skulle motverka att banker ger krediter mot säkerheter i sin egen rörelse men ge dem möjlighet att fullt utnyttja säkerheten vid ett eventuellt betalningsfallissemang hos kunden. Bestämmelserna om egna aktier i aktiebolagsrätten borde enligt föreningen sätta tillräckliga gränser. Skälen för regeringens förslag: För sparbanker och medlemsbanker finns den associationsrättliga regleringen i sparbankslagen respektive lagen om medlemsbanker. Någon ändring i dessa avseenden sker inte genom denna promemoria. För bankaktiebolag fanns tidigare den associationsrättsliga regleringen i bankaktiebolagslagen. Genom en lagändring som trädde 1999 upphävdes emellertid den lagen. Vissa särbestämmelser behölls dock, Prop. 2002/03:139 bl.a. om nedsättning av aktiekapitalet, bolagets ledning, revision, likvi- dation och fusion. Dessa bestämmelser togs in i bankrörelselagen (9 kap.). För kreditmarknadsföretag gäller i huvudsak aktiebolagslagen respek- tive lagen om ekonomiska föreningar i sin helhet. De särbestämmelser som finns, t.ex. om ett kreditmarknadsbolags ledning och revision, är inte alls lika omfattande som motsvarande regler för bankaktiebolag. En jämförelse mellan medlemsbanker och kreditmarknadsföreningar visar på ännu större skillnader. Orsakerna till att bankerna har omfattats av en annan associationsrätts- lig reglering än kreditmarknadsföretagen är de förstnämndas betydelse för det finansiella systemet. De skyddsintressen som då brukar nämnas är systemets stabilitet och effektivitet samt konsumentskyddsintresset. Sta- bilitetsargumentet är kopplat till vikten av ett väl fungerande betalsystem. Konsumentskyddsintresset har tagit sikte på att konsumenterna är beroende av att de företag som förvaltar deras sparmedel kan uppvisa en god soliditet (prop. 1997/98:166 s. 49). Några skyddsintressen av motsvarande styrka har inte tidigare kunnat anföras för kreditmarknadsföretag. I likhet med kommittén, och till skillnad från , gör regeringen därför bedömningen att det inte bör göras några ändringar av de associationsrättsliga reglerna för bankaktiebolag. Den reglering som föreslås har sin utgångspunkt i systemskyddsintres- sena, dvs. intressena av att skydda betalningsförmedlingen och kreditför- sörjningen. Bortsett från betalningsförmedlingen kan banker och kredit- marknadsföretag ägna sig åt samma verksamheter. Båda kan exempelvis ta emot inlåning. Mot denna bakgrund finns det anledning att överväga vilka associationsrättsliga regler som skall gälla för kreditmarknadsföre- tagen. Här följer en genomgång av de viktigaste skillnaderna mellan ban- ker och kreditmarknadsföretag. Tyngdpunkten ligger på förhållandet mellan bankaktiebolag och kreditmarknadsbolag. I detta avsnitt behandlas också frågan om det finns anledning att nu fö- reslå ett nytt kungörelseförfarande. För bankaktiebolag gäller att ett bankaktiebolags aktiekapital skall be- stämmas med hänsyn till den planerade rörelsens omfattning och beskaf- fenhet. Någon motsvarande bestämmelse gäller inte för kreditmarknads- bolag. Med hänsyn till att samma soliditets- och likviditetsregel föreslås gälla för de båda institutstyperna och att kapitaltäckningsreglerna är de- samma, bör även aktiekapitalregeln vara lika. Någon bestämmelse liknande den som gäller för bankaktiebolag finns inte för medlemsbanker och föreslås inte heller för kreditmarknadsföre- ningar. I 9 kap. 6 § BRL finns en bestämmelse som anger att om teckning av aktier innebär att någon som inte har prövats i samband med att verksam- hetstillstånd ges kommer att ha ett kvalificerat innehav i bankaktiebola- get, får detta inte bildas utan att prövning görs. Om personen inte anses lämplig får bolaget inte bildas. Bestämmelsen har till ändamål att förhindra att en person som inte har prövats i tillståndsärendet kommer att ha ett kvalificerat innehav i bola- get. Trots att samma situation kan uppkomma i ett kreditmarknadsbolag saknas motsvarande reglering i lagen om finansieringsverksamhet. Det förklarades med att bestämmelsen skulle fylla en mycket ringa funktion för kreditmarknadsbolag, eftersom ett aktiebolag vanligen är bildat när ansökan om tillstånd att driva finansieringsverksamhet lämnas in till Fi- nansinspektionen (prop. 1995/96:173 s. När det blev möjligt för ett befintligt aktiebolag att ansöka om tillstånd att driva bankrörelse, ansågs att bestämmelsen borde behållas till dess det står klart i vilken omfattning tillstånd även i fortsättningen kommer att sökas för bolag som inte har bildats (prop. 1997/98:166 s. 73). Samma bedömning görs fortfarande, varför bestämmelsen bör finnas kvar för bankaktiebolag. För kreditmarknadsbolagen är avsikten att undanta regler för bankak- tiebolag som inte bör gälla för kreditmarknadsbolag. Även om den aktu- ella bestämmelsen bedöms överflödig för kreditmarknadsbolag, motive- rar detta dock inte att ett sådant undantag görs. För kreditmarknadsföreningar kommer emellertid de nya associations- rättsliga regler som behövs att föras in i ett nytt kapitel på samma sätt som gäller för bankaktiebolagen. I det sammanhanget saknas det anledning att ta in en helt ny bestämmelse med motsvarande innehåll för kreditmarknadsföreningar. Enligt aktiebolagslagen skall ett aktiebolag som har beslutat om nedsätt- ning av aktiekapitalet för återbetalning till aktieägarna m.m. ansöka om rättens tillstånd att verkställa ett nedsättningsbeslut. Rätten skall kalla bolagets borgenärer, såväl kända som okända, med föreläggande för den som vill bestrida ansökan att senast viss dag skriftligen anmäla detta hos rätten, vid äventyr att han annars anses ha medgett ansökningen. Kallel- sen skall skyndsamt kungöras genom rättens försorg i Post- och . i regionen och alla kända borgenärer skall underrättas särskilt genom rättens försorg. Om ansökan inte bestrids eller om de borgenärer som bestrider den får full betalning eller betryg- gande säkerhet för sina fordringar, skall tillstånd meddelas. För bankaktiebolag gäller emellertid andra regler (9 kap. 8 § BRL). Domstolen är således skyldig att inhämta yttrande om och i så fall i vilken utsträckning nedsättningen kan komma att in- verka på insättarnas rätt. Inspektionens yttrande skall inhämtas innan domstolen utfärdar kallelse på borgenärerna och kallelsen skall innehålla ett kortfattat sammandrag av yttrandets innehåll. Finner domstolen med hänsyn till yttrandets innehåll att nedsättningen inte skall få verkställas skall ansökan emellertid genast avslås. Anledningen till att rättens prövning av nedsättningsbeslutet skall före- gås av ett yttrande från är att ett kungörande av ansö- kan om tillstånd att verkställa nedsättningen kan vara ägnat att väcka oro hos insättarna. Genom yttrandet får insättarna dessutom ett sakkunnigt underlag vid sin bedömning av om nedsättningsansökan skall bestridas. Till detta kan läggas att genom att domstolen åläggs att inhämta och be- akta yttrande undviks också att myndigheterna har olika syn på om nedsättningen skall få verkställas eller inte (prop. 1997/98:166 s. De regler som gäller för bankaktiebolag skiljer sig från aktiebolagsla- gens också genom att individuella kallelser till kända borgenärer inte förekommer. Avvikelsen har motiverats med att aktiebolagslagens regler, för bankaktiebolag, med deras talrika borgenärer/insättare, skulle med- föra sådana olägenheter att nedsättningen av praktiska skäl inte skulle komma tillstånd. Bankaktiebolag behöver därför inte foga någon förteck- ning över bolagets kända borgenärer till ansökan. Inte heller behöver kronofogdemyndigheten underrättas om ansökan. När kallelsen har kun- gjorts skall rätten meddela tillstånd till nedsättningen om ansökan inte bestrids eller om de fordringsägare som bestrider ansökan får betalning eller betryggande säkerhet för sina fordringar. Att en insättare bestrider ansökan utgör dock inte något hinder om yttrande ger grund för att meddela tillstånd. De särskilda regler som gäller när ett bankaktiebolags nedsättningsbe- slut handläggs av rätten är alltså motiverade bl.a. av det stora antalet bor- genärer, främst insättare, som finns i ett sådant bolag. När det nu blir möjligt för kreditmarknadsbolag att ta emot insättningar skulle aktiebo- lagslagens förfaranderegler kunna orsaka svårigheter för dessa kredit- marknadsbolag. För kreditmarknadsbolag bör därför gälla samma regler som för bankaktiebolag. Några motsvarande bestämmelser behövs inte för kreditmarknadsföre- ningar. Egen aktie som säkerhet Enligt 9 kap. 9 § BRL får ett bankaktiebolag ta emot egna aktier eller aktier i sitt moderbolag som pant, om dessa aktier utgör en mindre del av de aktier som lämnas som säkerhet för en kredit. Någon motsvarande bestämmelse gäller inte för kreditmarknadsbolag. De bör dock ha samma möjlighet som bankaktiebolag i detta avseende. Praktiska skäl ligger bakom detta undantag från aktiebolagslagens för- bud att ta emot egna aktier som pant. Om en aktieportfölj pantsätts skall inte i portföljen ingående aktier behöva frånskiljas. Mot bakgrund av syftet med bestämmelsen är det rimligt att det i överensstämmelse med gällande rätt föreskrivs att de egna aktierna endast får utgöra en mindre del av säkerheten. Det har i tidigare (prop. 1986/87:12 band 2 s. 84) förutsatts att Finans- inspektionen i tillämpningsföreskrifter anger att egna aktier eller aktier i moderbolag inte får räknas in i pantens värde. Krediten får då anpassas till belåningsvärdet av panten i övrigt. Detta uttalande gäller fortfarande (se även prop. 1997/98:166 s. 106). Regeringen delar alltså Svenska Fondhandlareföreningens syn på hur ett institut bör behandla egna aktier eller aktier i sitt moderbolag när de ingår i säkerheten. Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer bör, liksom , få meddela föreskrifter om vilka begränsningar som gäller när ett bankaktiebolag eller ett kreditmarknadsbolag tar emot egna aktier eller aktier i sitt mo- derbolag som pant. Ett bankaktiebolag skall ha en styrelse med minst tre ledamöter. Flertalet av ledamöterna skall vara personer som inte är anställda i banken eller i företag som ingår i en koncern där banken är moderbolag. I ett bankak- tiebolag skall styrelsen utse en verkställande direktör. Bolagets verkstäl- lande direktör får inte vara ordförande i styrelsen (9 kap. 10 och 11 §§ BRL). För ett kreditmarknadsbolag gäller i stället att det skall ha en sty- relse med minst fem ledamöter och ha en verkställande direktör. Skillna- den mellan bankaktiebolag och kreditmarknadsbolag är, i och med den likformighet i rörelsereglerna som föreslås, omotiverad och bör utgå. Enligt 9 kap. 12 § BRL får rätten att teckna ett bankaktiebolags firma utövas endast av två eller flera personer i förening om inte annat följer av bestämmelserna i 8 kap. 30 § aktiebolagslagen om verkställande direktö- rens firmateckningsrätt. För kreditmarknadsbolag gäller enligt aktiebo- lagslagen att styrelsen får föreskriva att rätten att företräda bolag och teckna dess firma får utövas endast av två eller flera personer i förening. Den verkställande direktören får dock alltid företräda bolaget och teckna dess firma beträffande uppgifter som han enligt lag skall sköta. När bestämmelsen om firmateckningsrätt infördes för bankaktiebolag anfördes att det i och för sig är lämpligt att firman i större aktiebolag och bankaktiebolag tecknas av två personer i förening. Med hänsyn till de för banker särskilda skyddsintressena, ansågs betydelsen av detta vara något större i bankaktiebolag än i allmänna aktiebolag. konstaterades att en sådan firmateckningsregel inte utgör någon garanti för att besluts- fattandet och den interna kontrollen fungerar. Betydelsen av ändamålsen- liga instruktioner är betydligt större. Värdet av den aktuella firmateck- ningsbestämmelsen ansågs alltså tveksam. Mot bakgrund av att bestäm- melserna i banklagstiftningen om styrning och intern kontroll var föremål för en omfattande översyn av ansågs emellertid att bestämmelsen borde behållas till dess den översynen var klar (prop. 1997/98:166 s. 120). Kommittén har inte föreslagit att bestämmelsen skall upphävas. I likhet med kommittén gör regeringen bedömningen att bestämmelsen bör finnas kvar. Banker och kreditmarknadsföretag kommer att ha möjlighet att driva väldigt likartad verksamhet. Det därför är svårt att motivera varför bestämmelsen skall gälla för banker men inte för kreditmarknadsföretag. Regeringen anser därför att det även för kreditmarknadsbolag bör gälla att dess firma endast får tecknas endast av två eller flera personer i förening om inte annat följer av bestämmelserna i 8 kap. 30 § aktiebolagslagen om verkställande direktörens firmateckningsrätt. En liknande bestämmelse föreslås för kreditmarknadsföreningar. För publika aktiebolag gäller enligt 8 kap. 7 § aktiebolagslagen att bo- lagsstämmans ordförande innan styrelseval förrättas skall lämna uppgift om vilka uppdrag den som valet gäller innehar i andra företag. En mot- svarande bestämmelse gäller för bankaktiebolag, oavsett om de är publika eller privata. När bestämmelsen infördes för bankaktiebolag an- fördes helt kort att bestämmelsen bör gälla för alla bankaktiebolag (prop. 1997/98 s. 118). Eftersom det även i detta avseende är svårt att motivera varför kreditmarknadsbolag skall behandlas på annat sätt än ett bankak- tiebolag, bör bestämmelsen tillämpas på båda bolagstyperna. Med mot- svarande argument bör bestämmelsen även gälla för kreditmarknadsföre- ningar. I 9 kap. 2224 § aktiebolagslagen finns det bestämmelser om styrelsens och den verkställande direktörens upplysningsplikt gentemot bolags- stämman. Av bestämmelsen framgår förenklat uttryckt att upplys- ningar skall lämnas om det kan ske utan skada för bolaget. För bankak- tiebolag gäller därutöver att upplysningar får lämnas endast om det kan göras utan nämnvärd olägenhet för enskild. Bestämmelsen för bankaktie- bolag skall ses mot bakgrund av den banksekretess som enligt 1 kap. 10 § BRL gäller för dessa (prop. 1997/98:166 s. 126). Den bestämmelsen säger att enskildas förhållanden till bank inte obehörigen får röjas. För kreditmarknadsbolag kommer det att gälla samma sekretessbe- stämmelse som för banker. Det är därför rimligt att inte heller styrelsen eller den verkställande direktören får lämna upplysningar till stämman endast om det kan göras utan nämnvärd olägenhet för enskild. För bankaktiebolag finns också en bestämmelse som på samma sätt som angetts begränsar bl.a. revisorns skyldighet att lämna upplys- ningar om det inte kan göras utan nämndvärd olägenhet för enskild (9 kap. 16 § BRL). Även denna särbestämmelse har motiverats med banksekretssregeln. Någon motsvarande bestämmelse gäller inte för kreditmarknadsbolag. Även i ett kreditmarknadsbolag är det emellertid rimligt att revisorns upplysningsplikt begränsas om upplysningar inte kan lämnas utan nämnvärd olägenhet för enskild. För kreditmarknadsföreningar gäller enligt 7 kap. 11 § och 8 kap. 16 § lagen om ekonomiska föreningar liknande regler som enligt aktiebolags- lagen. Även för kreditmarknadsföreningar bör det därför i rörelselagstift- ningen särskilt nämnas att upplysningar får lämnas endast om det kan göras utan nämnvärd olägenhet för enskild. I 9 kap. 19 § BRL anges att rätten skall förordna att ett bankaktiebolag skall träda i likvidation om oktrojen återkallas. Av 9 kap. 20 a § BRL följer att ett bankaktiebolag i likvidation inte kan återuppta sin verksam- het om oktrojen har återkallats. Någon motsvarande bestämmelse gäller inte för kreditmarknadsföretag eller värdepappersbolag men däremot för försäkringsföretag. Denna skillnad mellan banker och kreditmarknadsfö- retag förefaller obefogad och bestämmelsen skulle möjligen kunna upp- hävas. Ledningen i bolaget skulle då få avveckla bankrörelsen. Bestäm- melsen har emellertid betydelse i beredningen av slutbetänkande Offentlig administration av banker i kris (SOU 2000:66). Det bedöms därför lämpligt att överväga fördelar och nackdelar i det sammanhanget. Den bör tills vidare behållas för bankaktiebolag, men inte införas för kreditmarknadsföretag. Regeringen anser dock att ett bankaktiebolag inte bör vara skyldigt att gå i likvidation om det i stället, efter tillstånd, övergår till att driva finansieringsrörelse eller annan tillståndspliktig finansiell rörelse. Samma begränsning av likvidationsplikten bör gälla för medlemsbanker. Eftersom sparbanksformen inte har någon motsvarighet bland företag som kan driva finansieringsrörelse, föreslås emellertid inte någon motsvarande begränsning i likvidationsplikten för den bankformen. För bankaktiebolag och aktiebolag är fusionsförfarandet detsamma fram till dess att bolagsstämman godkänt fusionsplanen. Därefter gäller skilda regler för förfarandet, bl.a. såvitt avser underrättelser till borgenärerna och prövningen av ansökan. Efter bifall till ansökan gäller ånyo samma regler för de olika bolagskategorierna. Detsamma gäller i princip vid fu- sion av ett helägt dotterbolag. Enligt aktiebolagslagen, som är tillämplig på kreditmarknadsbolag, är det registreringsmyndigheten, dvs. , eller domstol som prövar fusionen. För bankaktiebolag görs dock prövningen av eller av regeringen. () uppger att det är vanligt att kre- ditmarknadsföretag ger ut skuldförbindelser avsedda för allmän omsätt- ning. Enligt gäller som regel att kreditmarknadsföretaget enligt skuldförbindelsernas villkor inte får lämna individuella säkerheter för sina förpliktelser och om det ändå sker kan detta utgöra grund för samtliga borgenärer att säga upp skuldförbindelserna till omedelbar be- talning. Det betyder enligt att dessa kreditmarknadsföretag i praktiken saknar möjlighet att inom ramen för fusionsförfarandet ställa betryggande säkerhet för de borgenärer som motsatt sig fusionen och det enda återstående alternativet är därmed att kreditmarknadsföretag ger bestridande borgenärer fullt betalt för sina fordringar. De nuvarande be- stämmelserna innebär enligt ett faktiskt hinder för önskvärda förvärv och efterföljande fusion. pekar vidare på att i fråga om bankfusioner har ett tillstånd av regeringen fått ersätta bl.a. krav på kallelse och medgivande från de kända borgenärerna. anför att de praktiska skäl som enligt förarbetena till den bestämmelsen åberopats till stöd för att prövningen vid fusion skall göras av regeringen i stället för rätten utgör ett lika starkt motiv för att pröv- ningen för kreditmarknadsföretagens del skall göras av Finansinspektio- nen i stället för av rätten. anser att det inte bör vara svårare att genomföra en fusion vari ett kreditmarknadsföretag deltar än en mot- svarande fusion med en bank och detta oavsett om det är möjligt att ge- nom avtal undvika de här redovisade problemen. Olikheterna i regelsy- stemet skulle enligt kunna åtgärdas genom att Finansin- spektionen övertar tillståndsfrågan för kreditmarknadsföretagens del och därvid får motsvarande befogenheter som regeringen har vid tillstånds- prövningen för banker. Ett annat alternativ som pekar på är att låta handläggningen ligga kvar hos tingsrätten men med skyldighet för tingsrätten att inhämta yttrande och i så fall i vad mån fusionen kan komma att inverka på borgenärernas rätt (jfr vad som gäller för bankaktiebolagen vid nedsättningen av aktiekapitalet för återbetalning till aktieägarna). Det kan här konstateras att den situation som beskriver inte är unik för kreditmarknadsföretag utan kan uppkomma i vilket före- tag som helst.