prop · GQ03110 · 2003-03-27 00:00:00 — olika typer av kalkylmodeller användas. De olika modeller som främst är aktuella inom telekombranschen är fullt fördelade kostnader (FDC Fully Distributed Costs), långsiktig särkostnad (LRIC Long Run Incremental Cost), marginalkostnad (MC Marginal Cost), prissättning med beaktande av priselasticiteten (s.k. Ramsey-prissättning) samt Rule).3 Den kalkylmodell som huvudsakligen används, FDC, base- ras vanligen på historiska kostnader. En alternativ kalkylmodell utgörs av Denna kalkylmodell är framåtblickande och baserad på LRIC-metoden innebär att man mäter kostnaden för att tillhandahålla en ökning av verksamheten och utgångspunkten är vanligen nukostnader snarare än historiska kostnader. avses kostnader som speglar de investeringsmöjligheter en operatör har när metoden tillämpas, dvs. kostnader för ett nät som bygger på modern Såsom framgår av avsnitt 17.5, förordar regeringen att LRIC-modellen som regel kan användas vid avgörande av vad som skall anses utgöra en kostnadsorienterad prissättning. Vad som anges beträf- fande sättet att beräkna kostnadsorienterad eller annan prissättning bör kunna utgöra en utgångspunkt också vid beräkningar i samband förplik- telser att iaktta kostnadstäckning. En strikt tillämpning av LRIC-metoden innebär emellertid att operatö- ren inte får ersättning för kostnader som delas med andra produkter eller tjänster, s.k. samkostnader. Det kan leda till för låga priser med finansiella förluster som följd. Förutom kostnader beräknade enligt LRIC-metoden bör därför den dominerande operatören ha rätt att förbe- hållas ersättning även för samkostnader genom ett särskilt påslag. inte operatören därigenom skall kompenseras för kostnader orsakade av ineffektivitet skall påslaget baseras på samkostnader som en effektiv ope- ratör har under konkurrensmässiga förhållanden. I andra stycket föreskrivs också att en beskrivning av kostnads- redovisningsmetoden skall göras allmänt tillgänglig. Detta kan ske ge- nom publicering på en webbplats eller genom att den hålls tillgänglig på Beskrivningen skall visa de huvudkategorier där kostnader har förts samman och de principer som används för att fördela kostnader till 3 PTS Rapport, Ny kalkylmodell - LRIC-metoden, , s. 4. Enligt tredje stycket skall bevisbördan för att priserna är rättvisa och skäliga med hänsyn till kostnaderna åvila den som har förpliktats att kostnadsorientera sin prissättning. Av fjärde stycket följer att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela verkställighetsföreskrifter om vilken metod som skall tillämpas vid beräkning av kostnadsorienterat pris och vilka faktorer som skall ligga till grund för beräkningen. Paragrafen har behandlats i avsnitt 17.2 och 17.5. 4 kap. 12 § Genom bestämmelsen genomförs artikel 13.1 i tillträdesdirektivet. klargör att det vid tillämpning av 11 § skall tas hänsyn till den inve- stering som gjorts av operatören, så att denne medges en rimlig avkast- ning på det kapital som investerats, inklusive lämpliga arbetskrafts- och byggkostnader med beaktande av de därmed förknippade riskerna. gäller även vid förpliktelser att iaktta kostnadstäckning. 4 kap. 13 § I första stycket fastslås att en skyldighet enligt denna lag inte får innebära att en förpliktad skall agera på ett sätt som kan strida mot likabe- Av andra stycket följer att en skyldighet som utgångspunkt skall för- pliktas den som faktiskt tillhandahåller sådana tjänster som en förplik- telse avseende samtrafik och andra former av tillträde avser och då en- dast knytas till en sådan tillhandahållen tjänst. Undantag från det sist- nämnda gäller i de fall ett tillståndsvillkor föranleder annat avseende till- stånd att använda radiosändare. 4 kap. 14 § Paragrafen innebär att möjligheten för medlemsstaterna kel 12.2 i ramdirektivet att föreskriva om samutnyttjande i vissa fall ut- I paragrafen föreskrivs att samlokaliseringsskyldighet eller skyl- dighet om gemensamt utnyttjande kan föreskrivas inte endast för den som har dominerande ställning på en viss marknad utan även för andra En förutsättning för detta är dock att skyldigheten krävs för att skydda miljö, folkhälsa eller allmän säkerhet eller för att uppnå mål för fysisk planering m.m. Så kan vara fallet när det saknas möjlighet till genomförbara alternativa lokaliseringar, se även avsnitt 17.2. Ett typiskt exempel bör kunna vara att en operatör sökt men inte er- hållit bygglov i en kommun för att uppföra mast för radioanläggning, t.ex. en basstation för elektroniska kommunikationstjänster till mobil nätanslutningspunkt, och omständigheterna är sådana att alternativa pla- ceringar inte föreligger. Om det i ett sådant fall finns en annan operatör med tillgång till mast som den förstnämnde operatören skulle kunna samlokalisera sin utrustning i bör en tillämpning vara aktuell. prövning av frågan om samlokalisering måste myndigheten givetvis även Prop. 2002/03:110 väga in de olägenheter som kan uppkomma för den förpliktade operatö- Gemensamt utnyttjande av egendom eller annat kan vara till nytta för stadsplanering, folkhälsa eller miljö och bör i första hand främjas på grundval av frivilliga överenskommelser. När företag saknar tillgång till genomförbara alternativ, kan emellertid obligatoriskt gemensamt utnytt- jande av installationer eller annan egendom vara lämpligt. Det kan vara fråga om bl.a. fysisk samlokalisering och gemensamt utnyttjande av kabelkanaler, byggnader, , antenner eller antennsystem. Ersättningen för utnyttjandet av annans egendom med stöd av be- stämmelsen skall vara marknadsmässig. Därvid måste dock bortses från det förhållandet att den berättigade parten i ett aktuellt fall ofta saknar alternativ. Ledning måste då i stället sökas från förhållanden där en fun- gerande marknad finns eller så får priset vid en tänkt marknad uppskattas efter skälighet. Den som har förpliktats att lämna tillträde med stöd av paragrafen skall ingå ett avtal om upplåtelse med den berättigade parten. Om den förpliktade skulle underlåta att göra detta på de villkor som an- getts i beslutet, kan tillsynsmyndigheten meddela förelägganden för be- slutets efterlevnad. Paragrafen utgör dock inte självständig grund för att få till stånd en upplåtelse genom tvång. För detta krävs särskilda beslut om ledningsrätt eller expropriation; se även kommentaren till 1 kap. 6 §. Obligatoriskt gemensamt utnyttjande av installationer eller annan egendom får endast åläggas företagen efter samråd i enlighet med vad som föreskrivs i 8 kap. 8 §. Tjänster till slutanvändare m.m. 5 kap. 1 § Genom bestämmelsen genomförs tillsammans med 5 kap. 2 § artiklarna 38 och 25 i USO-direktivet. De huvudsakliga motsvarigheterna till pa- ragrafen återfinns i 15 och 23 §§ telelagen. I första stycket anges vad som är s.k. samhällsomfattande tjänster. Den som bedöms lämplig för det kan förpliktas att tillhandhålla sådana tjäns- ter, om det behövs för att slutanvändare skall ha tillgång till dem till ett överkomligt pris. Det finns alltså inte någon generell skyldighet för vissa operatörer eller andra att svara för tjänsteutbudet. Tvärtom bygger re- gleringen på att marknaden skall tillhandahålla tjänsterna utan ingripande från myndigheterna. Först om så inte sker skall myndigheten tillse att tjänsterna tillhandhålls slutanvändarna av en eller flera som bedömts lämpliga för ändamålet, se avsnitt 18.2. Tillhandahållandet skall ske till överkomligt pris. Vad som avses med överkomligt pris har behandlats i avsnitt 18.1. Bestämmandet av den som är lämplig skall, i enlighet med USO-di- rektivet och allmänna förvaltningsrättsliga principer, ske med beaktande av principerna om objektivitet, insyn, icke-diskriminering och proportio- nalitet. Vad som närmare ryms inom varje specifik tjänst har behandlats i av- snitt 18.1. Bestämmelsen innebär endast mindre förändringar i sak i för- hållande till vad som gäller enligt telelagen. Enligt första och andra punkten skall en förpliktad uppfylla rimliga krav på anslutning till det allmänna telefonnätet eller tillgång till allmänt tillgängliga telefonitjänster till en fast nätanslutningspunkt. I 2 § ges närmare anvisningar om hur en anslutning enligt första punkten skall vara utformad. I övrigt torde kraven ansluta till vad som gäller enligt telelagen. I tredje punkten anges att en komplett abonnentförteckning (inbegripet fasta och mobila nummer) skall vara tillgänglig för användare och kon- sumenter. Tillhandahållandet skall kunna ske tryckt eller i elektronisk form. Kravet i fjärde punkten gäller enligt USO-direktivet en fullständig upplysningstjänst avseende telefonabonnemang. Detta torde innebära en utvidgning av tjänstens omfattning, eftersom telelagen inte ställer upp något fullständighetskrav. Tjänsten skall omfatta samtliga förtecknade telefonabonnenter och deras telefonnummer, inbegripet fasta och mobila nummer. Kravet på fullständighet innebär emellertid inte att IP-nummer måste ingå i tjänsten. Kravet i femte punkten innebär att tillräckligt många telefonautomater skall tillhandahållas för att tillgodose slutanvändarnas behov. Beslut att inte införa denna skyldighet i hela eller del av landet skall föregås av samråd enligt 8 kap. 9 §. I sjätte punkten föreskrivs att användare med funktionshinder skall få tillgång till allmänt tillgängliga telefonitjänster, abonnentförteckningar, nummerupplysningstjänster och telefonautomater i samma utsträckning som andra slutanvändare. Den i andra stycket föreskrivna möjligheten att finansiera samhälls- omfattande tjänster genom upphandling med statliga medel kan hänföras till artikel 13 i USO-direktivet om finansieringen av samhällsomfattande tjänster. Motsvarande bestämmelser återfinns i 2 § andra stycket tele- lagen och 14 § teleförordningen. Upphandling skall ske om kostnaderna för tillhandahållande av tjänsten eller nätet framstår som oskäligt be- tungande. Ett företag kan således inte förpliktas att utan ersättning till- handahålla en tjänst som skulle innebära en oskälig kostnad. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 18.2. Den eventuella omstruktu- rering av paragrafen som Lagrådet tagit upp i sitt yttrande har regeringen inte ansett behövlig. 5 kap. 2 § Genom bestämmelsen genomförs artikel 4.2, 11.4 och 11.6 i USO-direk- tivet. I första stycket öppnas en möjlighet för myndigheten att besluta om prestandamål för de tjänster som någon har förpliktats att tillhandahålla enligt 1 §, se även avsnitt 18.1. Prestandamålen har betydelse dels för att klargöra vad som skall uppnås med tjänsten i olika hänseenden, dels för möjligheterna att utöva en meningsfull tillsyn över verksamheten. Se 6 § Prop. 2002/03:110 angående information om uppnådd prestanda. Enligt bestämmelsens andra stycke skall en tillhandahållen fast anslut- ning göra det möjligt för slutanvändare att utföra och ta emot data- kommunikation med en viss angiven lägsta datahastighet, som medger funktionell tillgång till Internet. Frågan om datahastighet har behandlats i avsnitt 18.1. Det lämnas i tredje stycket till regeringen att bedöma vilken data- hastighet som faktiskt är möjlig att uppnå samt att utifrån tekniska och ekonomiska utgångspunkter föreskriva vilken överföringshastighet som rimligen skall tillförsäkras slutanvändarna. En ny bedömning skall göras regelbundet mot bakgrund av teknikutvecklingen. 5 kap. 3 § Genom första stycket genomförs artikel 10.2 i USO-direktivet, vad avser punkten b i del A i bilaga I till direktivet. Genom andra stycket genom- förs artikel 5.3 i USO-direktivet. Bestämmelsen har behandlats i av- snitt 18.1 och 18.3. 5 kap. 4 § Genom bestämmelsen genomförs artikel 9.4, 9.5, 10.2 och 10.3 i USO- direktivet samt bilaga I till det direktivet, del A, punkterna c och d. Be- stämmelsen i första stycket punkten 2 har sin motsvarighet i 31 § tele- lagen. Bestämmelsen i punkten 1 saknar uttrycklig motsvarighet i EG-regel- verket. Regeln avser att skydda slutanvändarnas intresse genom att den som enligt 5 kap. 1 § ålagts att tillhandahålla en allmänt tillgänglig telefonitjänst också kan åläggas skyldighet att avbryta tjänsten vid en viss uppnådd beloppsnivå. För det krävs dock att abonnenten har angett en övre beloppsgräns vid vilken tjänsten skall avbrytas. Abonnenten har möjlighet att begära att tjänsten skall fortsätta att tillhandahållas, trots att förutsättningarna för ett sådant avbrytande föreligger. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 18.3. För att säkerställa att abonnenterna får möjlighet att ta ställning till om en beloppsgräns skall införas i enlighet med första stycket 1, skall de enligt tredje stycket informeras om möjligheten vid tecknande av avtal. Abonnenten skall under löpande avtalsperiod ha rätt att ändra angiven beloppsgräns. Funktionen skall tillhandahållas utan kostnad för abon- nenten. De frågor som regleras i paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, har behandlats i avsnitt 18.1 samt 18.3. 5 kap. 5 § Genom paragrafen genomförs artikel 10.1 i USO-direktivet. Bestämmel- sen saknar motsvarighet i telelagen. 5 kap. 6 § Genom bestämmelsen genomförs artikel 11 i USO-direktivet. Bestäm- melsen saknar motsvarighet i telelagen. Den har behandlats i avsnitt 18.1. Se även 2 § angående skyldighet att uppnå vissa prestandamål och 7 kap. 2 § angående möjlighet att på operatörens bekostnad kontrollera uppgif- terna. 5 kap. 7 § I bestämmelsens första stycke föreskrivs generella skyldigheter för den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig telefonitjänst. Genom vad som föreskrivs i första punkten genomförs artikel 23 i USO-direktivet. Bestämmelsen har sin huvudsakliga motsvarighet i 2 § första stycket 3 och 18 § telelagen. Nätets driftsäkerhet har behandlats i avsnitt 18.10. Den i andra punkten ålagda skyldigheten motsvarar 23 § första stycket 3 telelagen och innebär att artikel 23 och 26.1 i USO-direktivet genomförs, se avsnitt 18.11. Någon ändring i sak är inte avsedd. Kravet innebär inte att varje avbrott är att se som ett åsidosättande av skyldig- heten. Beträffande nödsamtal införs dessutom i tredje punkten, till följd av artikel 26.3 i USO-direktivet, ett nytt krav i förhållande till vad som gäller enligt 23 § första stycket 3 telelagen. Kravet gäller tillhanda- hållande av lokaliseringsuppgifter, i den mån det är tekniskt genomför- bart. Vid bedömningen av vad som är tekniskt genomförbart skall hänsyn tas till vad som är ekonomiskt genomförbart. Frågan har behandlats i avsnitt 18.11. I fjärde punkten föreskrivs skyldighet att lämna ut uppgifter för abonnentupplysning, se avsnitt 18.9. Genom den genomförs artikel 25.2 i USO-direktivet. Den motsvaras närmast av 66 § telelagen. Den krets av operatörer som är skyldiga att lämna ut uppgifter är de som har tilldelat sina abonnenter ett nummer. Härigenom undantas operatörer som endast har s.k. förvalskunder. Uppgifterna skall utlämnas på villkor som är rätt- visa, kostnadsorienterade och icke-diskriminerande. Angående vad som menas med kostnadsorientering hänvisas till prop. 2001/02:98 samt kommentaren till 4 kap. 11 §. Principen om icke-diskriminering torde ha samma innebörd som i EG-fördraget och i 4 kap. 6 §. En förutsättning för att uppgifterna skall lämnas ut är att en begäran om detta är rimlig. Direktivet ger inga anvisningar om vad som är rimligt i detta sammanhang. Emellertid torde i denna begränsning ligga bl.a. att bara uppgifter med anknytning till abonnemanget skall lämnas ut. Av 6 kap. 16 § framgår att uppgifter får, beträffande fysiska personer, läm- nas ut endast om abonnenten har samtyckt till det, se avsnitt 19.10. Genom femte punkten genomförs artikel 10.2 i USO-direktivet samt bilaga I till det direktivet, del A, punkten a. Den saknar motsvarighet i telelagen och har behandlats i avsnitt 18.3. Genom sjätte punkten genomförs artikel 28 stämmelsen saknar motsvarighet i telelagen. Sjunde punkten har sin motsvarighet i 23 § första stycket 2 telelagen och har behandlats i avsnitt 18.1. I andra stycket införs det förbud mot att ange avgiftsfria samtal på en specificerad räkning som följer av bilaga I till USO-direktivet, del A, punkten a. Jfr 6 kap. 11 §. I tredje stycket, som omformulerats efter Lagrådets påpekanden, be- myndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om på vilket sätt skyldigheter som uppställs i första stycket skall fullgöras och om undantag från dem. 5 kap. 8 § Genom bestämmelsen säkerställs att även den som tillhandahåller telefonautomater som är tillgängliga för allmänheten tillmötesgår kraven i artiklarna 6.3, 23 och 26.1 i USO-direktivet om oavbruten och avgiftsfri tillgång till larmtjänster. Bestämmelsen har berörts i avsnitt 18.11. 5 kap. 9 § Paragrafen behandlar nummerportabilitet och innebär att artikel 30.1 i USO-direktivet genomförs. Den har sin motsvarighet i 39 och 41 §§ telelagen, vilka slagits samman och överförts till denna lag. Bestämmel- sen har behandlats i avsnitt 18.4. Genom bemyndigandet i tredje stycket, som omformulerats efter Lag- rådets påpekanden, ges regeringen eller, efter regeringens bemyndi- gande, tillsynsmyndigheten möjlighet att föreskriva om på vilket sätt skyldigheterna skall fullgöras och om undantag från skyldigheterna. Dessutom kan i enskilda fall undantag medges från skyldigheten om det finns särskilda skäl, t.ex. om nummerportabilitet i det enskilda fallet är olämplig av nummerplaneringsskäl. 5 kap. 10 § Bestämmelsen reglerar ersättning vid nummerportabilitet. I första stycket genomförs artikel 30.2 i USO-direktivet. Regeln motsvaras av 42 § första och tredje stycket telelagen. Andra stycket om fördelningen av driftskostnaderna har överförts från 42 § telelagen med den ändringen att ersättningen inte längre begränsas till hälften av driftskostnaderna. Stycket saknar direkt motsvarighet i di- rektivet. Ersättningsfrågan har behandlats i avsnitt 18.4. 5 kap. 11 § I paragrafen regleras databasverksamhet vid nummerportering. Den sak- nar motsvarighet i USO-direktivet och har väsentligen oförändrad över- flyttats från 39 a § telelagen. Frågan har behandlats i avsnitt 18.4. Särskilda skyldigheter för företag med betydande inflytande på en marknad 5 kap. 12 § Genom bestämmelsen genomförs artikel 19.1 och 19.3 i USO-direktivet. Första stycket motsvaras av 40 § telelagen. De ändringar som bestäm- melsen innebär i förhållande till regleringen i telelagen har behandlats i avsnitt 18.5. Till skillnad från skyldigheterna enligt 13 och 14 §§ skall skyldighet enligt denna bestämmelse inte åläggas någon genom beslut av en myndighet, utan följer direkt av lagen. Andra stycket motsvarar 42 § telelagen och bemyndigandet i tredje stycket, som omformulerats efter Lagrådets påpekanden, motsvarar 41 § telelagen. Dessa bestämmelser förs över utan ändring i sak. 5 kap. 13 § Den grundläggande tanken bakom denna bestämmelse är att effektivare konkurrens på slutkundsmarknader ger slutanvändarna större valmöjlig- heter och bättre villkor. Det föreligger en risk för att ett företag med be- tydande inflytande på en sådan marknad på olika sätt agerar för att för- hindra inträde för nya aktörer eller för att snedvrida konkurrensen, till exempel genom att ta ut för höga priser, dumpa priserna, obligatoriskt gruppera tjänster för slutkunder eller ge vissa kunder otillbörliga förmå- ner. Paragrafen, genom vilken artikel 17 i USO-direktivet genomförs, innehåller därför en möjlighet att förplikta den som har en dominerande ställning på en viss slutkundsmarknad att vidta åtgärder för att tillgodose slutanvändarnas intresse och för att främja effektiv konkurrens. Förplik- telsen bör givetvis anges så tydligt som möjligt. Exempelvis skall det av ett beslut om skyldighet att inte vidta konkurrenshindrande åtgärder följa vilka specifika åtgärder det är fråga om. En förutsättning för paragrafens tillämplighet är att en skyldighet enligt 12 § om förval och prefixval och åtgärder enligt 4 kap. om bl.a. pris- sättning är otillräckliga för att säkerställa effektiv konkurrens och allmänintresset på slutkundsmarknaden. Det krävs inte att sådana åtgär- der redan företagits utan tillräcklig verkan. Om så inte är fallet måste det emellertid stå alldeles klart att dessa andra åtgärder inte skulle bli till- räckligt verkningsfulla för att skyldigheter skall kunna införas med stöd av detta lagrum. De i paragrafen föreslagna åtgärderna om prisbegränsning kan inne- bära att den som har en dominerande ställning skall tillämpa ett visst högsta eller lägsta pris eller ett bestämt pris inom ett visst geografiskt område. En sådan möjlighet är annars förbehållen priser för samtrafik och andra former av tillträde i 4 kap. och för samhällsomfattande tjänster enligt 3 §. 5 kap. 14 § Genom bestämmelsen om hyrda förbindelser genomförs artikel 18 i USO-direktivet. Den avser att trygga förekomsten av sådana förbindelser till dess att tillräcklig konkurrens råder på varje delmarknad för till- Prop. 2002/03:110 handahållande av de särskilda komponenterna i minimiutbudet. Tjänster för hyrda förbindelser utgör obligatoriska tjänster som skall tillhandahållas utan att kompensationssystem utnyttjas. Tillhanda- hållandet av hyrda förbindelser utanför minimiutbudet bör omfattas av allmänna regler för slutkundsmarknaden snarare än av särskilda krav som omfattar leverans av minimiutbudet. I första stycket anges att däri uppräknade åtgärder får vidtas mot den som har en dominerande ställning på den aktuella marknaden. De speci- fika förpliktelserna, om t.ex. icke-diskriminering och kostnads- redovisning, överensstämmer med dem som får åläggas en dominant en- ligt 4 kap. och bestämmelserna i detta kapitel. Med hänsyn till den sär- skilda karaktär som präglar hyrda förbindelser, har de bestämmelser som är tillämpliga på sådana förbindelser samlats i denna paragraf. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 18.7. Särskilda rättigheter för abonnenter m.m. 5 kap. 15 § Bestämmelsen, genom vilken artikel 20 i USO-direktivet genomförs, har sin huvudsakliga motsvarighet i 25 § telelagen. Den avser att ge slut- användarna en garanterad lägsta nivå av information om de tjänster som tillhandahålls dem genom att den föreskriver vad ett avtal skall innehålla. Kravet på avtalsinnehållet har utökats i förhållande till vad som gäller enligt telelagen och inkluderar bl.a. detaljerade uppgifter om priser och taxor, villkoren för förlängning och upphörande av tjänsten samt upp- sägning av avtalet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 18.8. 5 kap. 16 § Genom paragrafen genomförs artikel 20.4 i USO-direktivet. Den saknar motsvarighet i telelagen. Den påföljd som anges i artikeln har här för- tydligats till kostnad, avgift eller annan förpliktelse. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 18.8. Insyn och offentliggörande av information 5 kap. 17 § Genom bestämmelsen genomförs reglerna om informationsskyldighet i artikel 21 i USO-direktivet. Den har sin huvudsakliga motsvarighet i 26 § telelagen. Av lagtexten framgår att informationsskyldigheten även om- fattar uppgifter om gällande priser och taxor. Skyldigheten gäller endast för den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig telefonitjänst. Frågan har behandlats i avsnitt 18.8. 5 kap. 18 § Genom paragrafen genomförs artikel 22 i USO-direktivet. Den saknar motsvarighet i telelagen. Genom den föreskrivna skyldigheten att offentliggöra information som medger jämförelser med andra tillhanda- hållare av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster ska- pas förutsättningar för slutanvändarna att tillvarata sina intressen när det gäller tillgång till bra tjänster till rimliga priser utifrån sina respektive önskemål. Ett beslut att förplikta någon att offentliggöra information bör innehålla grundläggande riktlinjer för hur informationen skall vara ut- formad. Frågan har behandlats i avsnitt 18.8. Åtgärder vid utebliven betalning 5 kap. 19 § Genom bestämmelsen genomförs artikel 10.2 i USO-direktivet och bi- laga I till samma direktiv, del A, punkten e. Bestämmelsen stöder sig vidare på artikel 29.3 i USO-direktivet och har sin huvudsakliga motsva- righet i 30 § telelagen och har behandlats i avsnitt 18.3.