prop · GQ0349 · 2003-02-19 00:00:00 — Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. i (LO) och Tjänstemännens Central- organisation (TCO) avstyrker förslaget och anför bl.a. att borttagandet av förmånsrätten för uppsägningslön snedvrider konkurrensen, att få för- valtare vågar eller har möjlighet att driva en verksamhet vidare, att förslaget ökar risken för kapitalförstöring genom att flera verksamheter vid konkurs kommer att upphöra, att borttagandet av kopplingen mellan löneförmånsrätt och lönegaranti rubbar stabiliteten i systemet och att en ordning med massaansvar för fordringar avseende uppsägningslön fram- står som opraktisk. De fackliga organisationerna anser att den föreslagna övergångstiden under alla förhållanden är för kort. Konkursförvaltar- kollegiernas förening avstyrker förslaget och anför att det medför att förvaltaren mycket sällan kommer att driva en verksamhet vidare, att det blir ett bortfall av överskott som normalt uppstår vid fortsatt drift till men för borgenärskollektivet och att det leder till snabba konkursutförsälj- ningar vilket också kan drabba konkurrerande företag. Skälen för regeringens förslag: Själva konkursen innebär inte att anställningsförhållandet upphör, vare sig direkt eller efter viss uppsäg- ningstid. Konkursförvaltaren brukar emellertid säga upp de anställda strax efter konkursbeslutet. har arbetstagaren förmånsrätt och löne- garanti för uppsägningslön som längst uppgår till uppsägningstid enligt lagen om anställningsskydd, dvs. högst om anställ- ningstiden är . Arbetstagaren måste vara beredd att arbeta åt konkursboet . Om så sker, är lönen fortfarande en förmånsberättigad konkursfordran vilken även ger rätt till lönegaranti, såvida inte konkursboet förklarat sig inträda i anställningsavtalet och arbetstagaren godtagit detta. Om konkursboet anställer den uppsagde, blir konkursboet ansvarigt för lönen. Utnyttjar konkursboet inte den uppsagdes arbetskraft, måste den uppsagde avräkna från uppsägnings- lönen vad han kunnat tjäna på annat håll. Eftersom lönegarantin är maximerad till inklusive källskatt och arbetstagaren ofta har en fordran på två månaders intjänad lön, ryms sällan mer än ett par månaders uppsägningslön inom maximibeloppet. Det är därför vanligt att arbetstagaren säger upp sig själv med förkortad uppsägningstid, varvid han kan uppbära arbetslöshetsersättning genast när lönegarantin upphör. Eftersom arbetstagaren har rätt till lönegaranti för lön, oavsett om han arbetar åt konkursboet eller inte, fortsätter konkursboet ofta driften för att få visst täckningsbidrag. Konkursboet kan sålunda hålla i gång företaget med medel från lönegarantin, även om driften går med underskott. Kommittén påpekar att detta leder till osunda konkurrensförhållanden, där andra företag i branschen får minskade intäkter och riskerar att bli insolventa. Detta problem skulle kunna undvikas, om lönegaranti inte utgår för tid under vilken arbete bedrivits åt konkursboet. Kommittén föreslår därför att fordringar avseende uppsägningslön som arbetstagaren har utfört arbete åt konkursboet skall vara fordringar på konkursboet, dvs. När arbetstagaren inte arbetar åt konkursboet och inte kan få en fordran mot detta är han naturligtvis angelägen om att åtnjuta förmånsrätt och lönegaranti för uppsägningslönen. Denna är nämligen högre än arbetslöshetsersättningen. Dessutom riskerar arbetstagaren att bli utför- säkrad efter det att arbetslöshetsersättning har börjat tas i anspråk. Kommittén understryker att den anställdes önskan att få behålla sin lön är beaktansvärd. Konkursen kan ha kommit oväntat, arbetsmarknaden på orten kan vara sådan att utbudet av arbetskraft är större än efterfrågan och arbetstagaren kan ha svårt att skära ned på utgifterna med kort varsel. Detta talar för att han bör ha förmånsrätt och att lönegarantin bör utgå och med ett betydligt större maximibelopp än . Regeringen kan ställa sig bakom förslaget att den som utför arbete åt konkursboet skall få sin lön av boet och inte ha rätt till löneförmånsrätt eller lönegaranti. Det bör betonas att även med kommitténs förslag skulle ett samband mellan löneförmånsrätt och lönegaranti upprätthållas. Kopplingen mellan förmånsrätt och garanti överges bara i en särskild situation, nämligen för fordran på uppsägningslön. Förslaget riskerar inte heller att urholka löneskyddet. Omfattningen av lönegarantin för den enskilde arbetstaga- ren påverkas inte. De arbetstagare som sägs upp kommer att ha löne- garanti i samma omfattning som . Att viss uppsägningslön inte är förmånsberättigad torde inte i praktiken gå ut över det stora flertalet arbetstagare; utfallet för löneförmånsrätten i denna del är redan nu begränsat. De arbetstagare som utför arbete åt konkursboet kommer i och för sig att förlora rätten att göra gällande såväl löneförmånsrätt som lönegaranti i den aktuella konkursen för den del som hänför sig till arbete som utförts åt konkursboet. I stället får de krav mot konkursboet, som man kan utgå från normalt är solvent för dessa krav. Om konkursboet i något enstaka fall inte kan betala lönefordringarna, kan konkursboet försättas i konkurs. I den konkursen kan arbetstagarna göra såväl förmånsrätt som löne- garanti gällande för sina lönekrav. Med anledning av att vissa remissinstanser befarar att konkurs- förvaltare av rädsla för att ådra konkursboet betalningsansvar för löner kommer att välja att avstå från att försöka driva konkursföretag vidare kan hänvisas till att en konkursförvaltare enligt konkurslagen är skyldig att vidta alla de åtgärder som kan maximera utfallet för konkurs- Fortsatt drift utgör en sådan åtgärd som ger borgenärerna en större utdelning än om man väljer att lägga ned verksamheten. Om fortsatt drift dessutom kan kombineras med rekonstruktion i någon form, kan borgenärerna inte sällan få en ännu högre utdelning, i vart fall på lite . Mot denna bakgrund lär konkursförvaltare knappast i någon större utsträckning avstå från fortsatt drift när det finns vinster att hämta med detta. Snarare kan det antas att konkursförvaltare låter frågan om fortsatt drift föregås av en mer djupgående analys. Därigenom uppnås vad som enligt regeringen är i hög grad önskvärt nämligen, å ena sidan, att fortsatt drift väljs enbart när det är förenat med ett mervärde och, å andra sidan, att förlustbringande verksamheter bringas till upphörande så fort som möjligt. Som kommittén framhåller kan det inte begäras att konkursförvaltaren genast efter konkursbeslutet bestämmer om rörelsen skall drivas vidare med ansvar för konkursboet och anger vilka anställda som skall behållas i den fortsatta driften. En övergångstid under vilken alla anställda behandlas lika är därför nödvändig. bör alla anställda omfattas av lönegaranti och löneförmånsrätt oavsett om de utför arbete eller inte, naturligtvis under förutsättning att de står till konkursförvaltarens förfogande. Övergångstiden bör vara så kort att ställning snabbt måste tas till frågan om fortsatt drift. Om övergångstiden blir för lång, motverkas syftet med reformen. Som regeringen har framhållit är det fråga om ett centralt beslut som förvaltaren skall fatta i frågan om fortsatt drift. Förvaltaren skall ta ställning till frågan hur arbetskraften skall kunna användas på bästa sätt. Det är angeläget för den enskilde arbetstagaren att förvaltaren kan lämna ett tydligt besked om vad som förväntas av arbetstagaren. I ett långsiktigt perspektiv är frågan om fortsatt drift och de närmare förutsättningarna normalt av avgörande betydelse. Det är därför viktigt att förvaltaren har ett gott underlag när han skall fatta beslut. Om ett beslut tvingas fram för snabbt, kan det leda till ett sämre utfall än vad som annars hade varit möjligt att uppnå. I likhet med de fackliga organisationerna anser regeringen mot denna bakgrund att den övergångstid om som kommittén föreslår är för kort. Även om det finns ett intresse av att övergångstiden begränsas, bör tiden bestämmas till en månad. Förmånsrätten för lön eller ersättning under uppsägningstid bör även fortsättningsvis vara begränsad genom en avräkningsregel, särskilt mot bakgrund av att övergångstiden föreslås vara en månad. På samma sätt som bör arbetstagaren vara anmäld hos den offentliga arbetsför- medlingen som arbetssökande för att uppsägningslönen skall omfattas av förmånsrätt under tid som inget arbete utförs eller egen rörelse bedrivs. Avräkningsregeln bör endast ändras så att den bättre anpassas till den gällande arbetsmarknadspolitiska regleringen. Som kommittén föreslår bör avräkning från lönegarantiersättning för annan inkomst kunna bli aktuell som en lönefordran enbart berättigar till lönegaranti, dvs. tiden från konkursbeslutet. En likadan avräkningsregel som i förmånsrättslagen bör därför införas i lönegarantilagen. Sammanfattningsvis anser regeringen att kommitténs förslag om lön vid fortsatt drift är en betydelsefull del av reformen. Förslagen gynnar en sund konkurrens mellan företag som drivs vidare under konkurs och företag som inte är föremål för någon insolvenshantering. 2002/03:49 regeringen bör kommitténs förslag genomföras med den ändringen att övergångstiden, som sagt, skall vara en månad och inte och att nuvarande avräkningsregler i allt väsentligt behålls i förmånsrättslagen. Kommittén föreslår att 12 § förmånsrättslagen ändras så att löneford- ringar som avser arbete utfört efter det att övergångstiden har löpt ut inte är förmånsberättigade. Av en sådan reglering följer inte nödvändigtvis att dessa fordringar skall betalas av konkursboet. Det bör i lag klargöras att så är fallet. Bestämmelsen kan lämpligen tas in i 5 kap. konkurslagen, som reglerar fordringar i konkurs. Det kan tilläggas att kommittén i sitt slutbetänkande tar upp behandlingen av konkursgäldenärens avtal i allmänhet och att de förslag som läggs fram där har beröringspunkter med den aktuella frågan. Placeringen bör ses som en lösning i avvaktan på den fortsatta beredningen av slutbetänkandet. Regeringens förslag: Maximibeloppet för lönegarantin höjs från till fyra prisbasbelopp (f.n. ). under vilken lönegaranti maximalt kan lämnas förlängs från sex till Det införs ett maximibelopp för löneförmånsrätten om tio prisbasbelopp (f.n. ). Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens (se betänkan- det s. 53, 245 f. och 334 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. i (LO) och Tjänstemännens Centralorga- nisation (TCO) avstyrker förslaget och anför att det inte är lämpligt med ett maximibelopp för löneförmånsrätten, att det föreslagna maximi- beloppet om tio prisbasbelopp under alla förhållanden är för lågt och att maximibeloppet för lönegarantin bör vara minst sex prisbasbelopp. Skälen för regeringens förslag: Lönegarantin är maxi- merad till , dvs. det är det maximala beloppet en ford- ringsägare (arbetstagare) vid ett och samma tillfälle kan få på grund av Detta belopp rymmer endast i ett fåtal fall en medelinkomst- tagares bruttolön före konkursansökningen, viss övergångstid, uppsägningslön enligt lagen om anställningsskydd och ett Det finns många arbetstagare vars fordringar är avsevärt större än maximibeloppet. I praktiken är det visserligen ovanligt att en arbetstagare inte har fått ut sin lön . och med att lönegarantin omfattar även uppsägningslön, kommer man dock ändå i många fall upp till maximibeloppet eller däröver. Trots att maximibeloppet för lönegarantin alltså innebär att garantin inte alltid täcker arbetstagarnas lönefordringar helt har det ansetts nöd- vändigt att begränsa lönegarantin. Från att tidigare ha varit knutet till prisbasbeloppet fixerades maximibeloppet därmed till ett fast belopp. Kommittén föreslår nu att maximibeloppet bestäms till fyra prisbas- (f.n. ) och alltså åter görs värdebeständigt. praktiken innebär detta en avsevärd höjning av lönegarantin. omfattar förmånsrätten och lönegarantin endast fordringar som förfallit till betalning av arbetstagarens anställ- ningstid. Räknat från uppsägningstidens slut kommer lönegarantin således inte att kunna täcka löner som belöper av före en konkursansökan, om uppsägningstiden överstiger cirka . Även om motsvarande effekt inträder också genom maximibeloppet, föreslår kommittén att den sammanlagda tids- gränsen för lönegarantin utsträcks från . Som har anmärkts innebär skälighetsregeln i 5 kap. 2 § konkurslagen att en fordran på lön, arvode eller pension inte kan göras gällande i en konkurs i den mån fordringen uppenbart överstiger vad som kan anses skäligt med hänsyn till gjord arbetsinsats, verksamhetens lönsamhet och omständigheterna i övrigt. Trots denna begränsning kan det tänkas att en anställd har en bevakningsgill konkursfordran som uppgår till belopp som långt överstiger månadslönen för kvalificerad arbetskraft i övrigt. Kommittén föreslår att en lönefordran i en konkurs inte skall vara förenad med förmånsrätt för högre belopp än tio prisbasbelopp (f.n. ). Kommitténs förslag justerar alltså begränsningsreglerna på tre sätt. Som huvudsakligt skäl för att maximibeloppet för lönegarantin görs värdebeständigt och bestäms till fyra prisbasbelopp (f.n. ) anför kommittén att den nuvarande begränsningen om innebär att man i alltför många fall har arbetstagare som gör gällande lönefordringar som är högre än maximibeloppet och att löneskyddet sålunda urholkas på ett sätt som är svårt att acceptera. Förutom att vissa remissinstanser framför allmänt hållna synpunkter på löneskydds- systemet i stort är det ingen utöver de fackliga organisationerna som lämnar några konkreta synpunkter på kommitténs förslag i denna del. De fackliga organisationerna anser att en höjning till fyra prisbasbelopp är otillräcklig och menar att maximibeloppet bör bestämmas till åtminstone sex prisbasbelopp (f.n. ). Enligt regeringen är det två inbördes motstridiga hänsyn som måste tas när maximibeloppet för lönegarantin skall bestämmas. Beloppet måste vara så högt att garantin fyller sin funktion i det stora flertalet fall. är det nödvändigt ur ett statsfinansiellt perspektiv att regel- verket blir så kostnadseffektivt som möjligt. Regeringen anser att kommittén under de rådande förutsättningarna har lyckats göra en lämplig avvägning mellan dessa intressen. Genom förslaget kommer lönegarantin att täcka de lönekrav som görs gällande i en konkurs i de normala fallen men utan att detta i alltför hög grad går ut över stats- finanserna. Den andra justeringen i lönegarantin som kommittén föreslår är att lönegaranti skall gälla för en sammanlagd tidsperiod , inte som . Som kommittén själv anger kan man förvänta sig att denna reglering på grund av de övriga begränsnings- reglerna inte får någon större praktisk betydelse. Den innebär emellertid en god förstärkning av löneskyddet för dem med små in- komster, t.ex. på grund av deltidsarbete. Enligt regeringens mening är det ett välmotiverat förslag. Den tredje ändringen som föreslås är att det införs ett maximibelopp Prop. 2002/03:49 om tio prisbasbelopp (f.n. ) för löneförmånsrätten. För en beloppsbegränsning av förmånsrätten talar enligt kommittén att en anställd med stora inkomster sällan behöver hela lönen . Mot en beloppsbegränsning talar, anser kommittén, att den anställde kan vara en nyckelperson som är viktig för arbetsgivaren utan att denne har likviditet att betala lön i förskott. Löneförmånsrätten har aldrig varit begränsad till beloppet på något annat sätt än vad som följer av den allmänna skälighetsregeln i 5 kap. 2 § konkurslagen. Innebörden av kommitténs förslag är att arbetstagare med mycket hög lön kan komma att drabbas till förmån för övriga konkurs- borgenärer; för statens finanser har den föreslagna regleringen ingen betydelse. Regeringen kan i och för sig instämma i att det kan finnas principiella betänkligheter mot en begränsning av löneförmånsrättens omfattning. Motsvarande begränsning föreslås inte för andra kategorier av borgenärer som har förmånsrätt. saknar ett stort antal borgenärskategorier helt förmånsrätt, och en begränsning av förmånsrätten för lönefordringar ligger i linje med ett av huvudmålen med reformen. Avgörande är dock att begränsningen i praktiken endast slår till i ett fåtal fall. De arbetstagare som kan beröras är välavlönade, vilket minskar vikten av den sociala aspekt som bär upp löneskyddet. Dessa arbetstagare kan också i många fall förmodas ha sådan ställning i det konkursdrabbade företaget att de tidigare än den genomsnittlige arbetstagaren blir medvetna om de risker som är förenade med att arbeta vidare i företaget utan att helt eller delvis ta ut sin lön. Med hänvisning till det anförda gör regeringen bedömningen att samtliga förslag i denna del bör genomföras. Regeringens bedömning: Regeringen delar kommitténs uppfattning att lönegaranti bör lämnas även vid företagsrekonstruktioner. saknas dock förutsättningar att nu enbart på grundval av kommitténs betänkande lägga fram ett förslag om detta. att inhämta det nödvändiga kompletterande beredningsunderlaget och återkomma till i denna fråga. Kommitténs förslag innebär att lönegaranti skall kunna betalas vid företagsrekonstruktion i form av ett lån till det företag som är föremål för rekonstruktion (se betänkandet s. 47, 64, 68, 243 f., 325 f., 348 f. och 353 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget i sak eller lämnar det utan någon invändning. Många av de positivt inställda instanserna har dock synpunkter på utformningen av förslaget. Förslaget avstyrks av som anser att det finns skäl som talar för förslaget men att konsekvenserna inte är tillräckligt belysta. i (LO) och Tjänstemännens Centralorga- nisation (TCO) avstyrker förslaget och anför att det är principiellt felaktigt att ett rent företagsstöd betecknas som lönegaranti, att en förutsättning för lyckade rekonstruktioner utan konkurs är ett starkare löneskydd och att förslaget i vissa avseenden strider mot rådets direktiv /987/EEG om skydd för arbetstagarnas rättigheter vid arbetsgivarens insolvens (lönegarantidirektivet). Skälen för regeringens bedömning: Utgångspunkten för kommittén är att löneskyddet bör ha samma omfattning vid företagsrekonstruktion som vid konkurs. Enligt kommittén är dagens regelsystem som medger lönegaranti vid konkurs men inte vid företagsrekonstruktion konkurs- drivande. Kommittén föreslår därför att det införs lönegaranti även vid företagsrekonstruktion. Förslaget bygger huvudsakligen på att löne- garanti vid företagsrekonstruktion skall utgöra ett slags lån från garantin. Rekonstruktionsgäldenären skall vara skyldig att återbetala lånet eller ställa betryggande säkerhet för det innan företagsrekonstruktionen avslutas. inte detta, skall företaget försättas i konkurs. I en senare konkurs föreslås att avräkning sker av den löne- garanti som har utbetalats vid företagsrekonstruktionen. Arbetstagaren skall således inte vara berättigad till lönegaranti vid en efterföljande konkurs, om han redan fått lönegaranti vid en företagsrekonstruktion. Regeringen kan dock konstatera att det är tveksamt om kommitténs förslag, så som det utformats, står i samklang med om statligt stöd till näringslivet. Det kan inte uteslutas att den föreslagna regleringen omfattas av den definition av statligt stöd som framgår av artikel 87.1 i EG-fördraget. Om så är fallet, ställs också krav på att stödet kan göras förenligt med fördraget i enlighet med någon av de särskilda undantagsbestämmelser som fastställts. Här berörs gemenskapsrikt- linjerna för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (EGT nr C 288, 9.10.1999). Enligt riktlinjerna får statligt stöd i form av lån inte lämnas till företag i insolvenssituationer annat än under vissa snävt formulerade betingelser och, ifall det gäller företag som inte är små eller medelstora, då först efter tillstånd av kommissionen i varje enskilt fall. För den händelse kommissionens godkännande inte inhäm- tats för en övergripande stödordning för små och medelstora företag, förutsätts kommissionens prövning också i dessa fall i varje enskilt ärende. Enligt regeringens mening är det alltså inte givet att de förslag som kommittén lägger fram är förenliga med statsstödsreglerna. Det finns anledning att särskilt betona att kommitténs lösning innebär att löne- garanti vid företagsrekonstruktion inte blir generellt tillgänglig utan att det blir rekonstruktören som efter en lämplighetsbedömning i det enskilda fallet avgör om lönegaranti skall tas i anspråk eller inte. Likväl talar mycket för att det skulle gå att införa lönegaranti vid företags- rekonstruktion utan att hamna i konflikt med statsstödsreglerna, bl.a. förhållandena i ett antal andra medlemsstater. Dessa frågor måste emellertid analyseras ytterligare. Som de fackliga organisationerna framhåller riskerar vidare den föreslagna regeln om avräkning att komma i konflikt med lönegaranti- direktivet. För att stävja visst missbruk av lönegarantin infördes i 9 a § lönegarantilagen en bestämmelse om att den som före konkursbeslutet hade beviljats ersättning genom garantin för en fordran som hade uppstått i huvudsakligen samma verksamhet inte hade rätt till garantiersättning. Denna karensregel kritiserades sedan, eftersom det kan vara svårt för arbetstagaren att finna en ny anställning efter en konkurs. Ofta är en återgång till den efter konkursen rekonstruerade verksamheten Prop. 2002/03:49 den enda möjligheten att finna sysselsättning på orten, och det framstod som obilligt att en misslyckad rekonstruktion skulle drabba arbetstagarna som inte haft något inflytande över företagets drift. Till följd av kritiken ändrades regeln. fann också att regelns tidigare lydelse inte var förenlig med lönegarantidirektivet. nu föreslår är alltså att lönegarantiersättning som har uppburits vid en företagsrekonstruktion alltid skall avräknas i en efterföljande konkurs. Detta har nära beröringspunkter med den tidigare upphävda karensregeln. Det innebär att även denna aspekt måste analyseras i syfte att finna en långsiktigt hållbar lösning. Regeringen har i princip samma synsätt som kommittén: lönegaranti bör kunna betalas inte bara vid konkurs utan även vid företags- rekonstruktion. Detta är principiellt viktigt inte minst med tanke på strävandena att åstadkomma neutralitet mellan de båda alternativa insolvensförfarandena konkurs och företagsrekonstruktion. De förvänt- ningar på positiva effekter som är knutna till reformen kommer inte helt att uppnås om förslaget om lönegaranti vid företagsrekonstruktion lämnas utanför. Som har framgått saknas det dock förutsättningar att nu lägga fram ett sådant förslag. Regeringen avser därför att inhämta det ytterligare underlag och utföra de analyser som krävs och återkomma i denna del. Såvitt nu kan bedömas skulle dessa överväganden kunna göras i en departementspromemoria. Under förutsättning att det går att utforma ett system för lönegaranti vid företagsrekonstruktion som är i samklang med statsstödsreglerna och även i övrigt lämpligt, kan regeringen i så fall lämna en proposition till i sådan tid att regleringen kan träda i kraft vid det fullständiga ikraftträdandet av den nu presenterade reformen, dvs. , eller kort därefter. I likhet med vad som gällde för kommitténs arbete bör utgångspunkten i den fortsatta beredningen vara att kostnaderna för lönegarantin inte skall öka. I sammanhanget kan nämnas att kommittén även föreslår en ändring vad gäller arbetsgivaravgift i konkurs (se betänkandet s. 75 f., 195 f. och 361 f.). Också detta förslag kräver dock ytterligare överväganden och behandlas därför inte här. 8 En ny företagsinteckning Enligt lagen om företagshypotek kan en näringsidkare genom inskrivning i ett särskilt register beviljas företagsinteckning i sin näringsverksamhet. Som bevis för inskrivningen utfärdas ett företagshypoteksbrev. Närings- idkaren kan sedan överlämna företagshypoteksbrevet till en borgenär som säkerhet för en fordran som denne har mot näringsidkaren eller någon annan.