prop · GQ0376 · 2003-03-11 00:00:00 — Om framställningen accepteras endast under förutsättning att vissa villkor enligt lagstiftningen i den aktuella medlemsstaten uppfylls skall den behöriga myndigheten ange detta i sitt svar. Direkt bevisupptagning får endast vägras om en framställning ligger utanför förordningens tillämpningsområde, om inte alla nödvändiga uppgifter finns med i ansökan eller om den begärda direkta bevisupptagningen strider mot grundläggande rättsprinciper i den egna medlemsstaten. Den domstol som verkställer bevisupptagningen skall verkställa denna i enlighet med den egna lagstiftningen, dock med Prop. 2002/03:76 de eventuella begränsningar som kan följa av de villkor som ställts upp. Utgångspunkten enligt förordningen är att ersättning för avgifter och kostnader inte får begäras för verkställigheten av en framställning. Om den anmodade domstolen begär det skall dock den ansökande domstolen säkerställa att arvoden till experter och tolkar ersätts liksom kostnader som har uppstått till följd av särskilda tillvägagångssätt samt användning av kommunikationsteknik. Att parternas skyldighet att bära arvoden eller kostnader regleras av lagen i den medlemsstat där den ansökande domstolen är belägen sägs uttryckligen i förordningen (artikel 18). En anmodad domstol kan begära att den ansökande domstolen ställer lämplig säkerhet eller utger förskott för de begärda kostnaderna som skall utges av parterna, om det föreskrivs i lagen i den medlemsstat där den ansökande domstolen är belägen. Andra avtal och konventioner Förordningen har inom sitt tillämpningsområde företräde framför bestämmelser i bilaterala eller multilaterala avtal och överenskommelser som ingåtts av medlemsstaterna, särskilt av angående vissa till civilprocessen hörande ämnen och av om bevisupptagning i utlandet i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (artikel 21). Förordningen hindrar dock inte medlemsstaterna från att bibehålla eller ingå avtal eller överenskommelser mellan två eller flera medlemsstater för att ytterligare underlätta och förenkla bevisupptagning, så länge dessa är förenliga med förordningen. Medlemsstaterna skall skicka kopior av de avtal eller överenskommelser som bibehålls och som har ingåtts till kommissionen, samt utkast till avtal eller överenskommelser som de avser att ingå samt uppgift om hävande eller ändring av dessa avtal eller överenskommelser. Medlemsstaterna skall lämna vissa uppgifter till kommissionen, dels en förteckning över behöriga domstolar, dels uppgifter till de centrala organen eller de behöriga myndigheterna, dels uppgift om vilka tekniska hjälpmedel som berörda domstolar förfogar över, dels uppgift om vilka Medlemsstaterna är skyldiga att meddela eventuella ändringar av dessa Kommissionen skall utarbeta och regelbundet uppdatera en handbok med de uppgifter som medlemsstaterna skall lämna till kommissionen. Kommissionen har vidare till uppgift att uppdatera och tekniskt anpassa Prop. 2002/03:76 formulären. I detta arbete skall kommissionen biträdas av en rådgivande Förordningen innehåller också en bestämmelse om översyn av förordningens tillämpningsområde. och därefter skall kommissionen överlämna en rapport om tillämpningen av förordningen till , rådet och Ekonomiska och sociala kommittén (artikel 23). Kommissionen skall särskilt övervaka de centrala organens verksamhet, direkt bevisupptagning och kostnader. 6En ny lag med kompletterande bestämmelser Regeringens förslag: En ny separat lag med kompletterande bestämmelser till bevisupptagningsförordningen införs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inte någon remissinstans har haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Bevisupptagningsförordningen kommer att aktualiseras i de svenska domstolarna i två olika situationer. Den ena situationen är när det i en svensk process finns ett behov av bevisupptagning i någon annan medlemsstat. Den andra situationen uppkommer när en domstol i en annan medlemsstat gör en framställning om bevisupptagning vid en svensk domstol. Förordningen kommer också att aktualiseras vid de centrala organ eller andra behöriga myndigheter som enligt förordningen har att ta ställning till framställningar om direkt bevisupptagning. Vissa frågor är självständigt reglerade i förordningen. Andra bestämmelser är sådana att de inte kan tillämpas om det inte finns stöd i den nationella lagstiftningen. Bevisupptagningsförordningen är direkt tillämplig och skall inte införas i svensk rätt. Det är dock nödvändigt att införa vissa kompletterande bestämmelser. Med hänsyn till att den befintliga nationella lagstiftningen är generell till sin natur kan det i och för sig förefalla lämpligt att arbeta in nödvändiga kompletterande bestämmelser i denna. Det vore således möjligt att komplettera lagar om bevisupptagning med de nya bestämmelser som kompletterar bevisupptagningsförordningen. En fördel med detta vore att regleringen rörande internationell bevisupptagning skulle hållas relativt samlad. I bevisupptagningsförordningen regleras dock sådana frågor som även regleras lagar. Eftersom bevisupptagningsförordningen är direkt tillämplig skulle det bli nödvändigt med en mängd undantag i en sådan generell reglering. Det är därför mer ändamålsenligt att införa en ny separat lag med kompletterande bestämmelser till bevisupptagningsförordningen. Det behövs kompletterande lagbestämmelser bl.a. om vilka svenska Prop. 2002/03:76 domstolar som skall vara behöriga att begära bevisupptagning i en annan medlemsstat och också om vilka domstolar som skall vara behöriga att ta emot begäran från andra medlemsstater. Vidare behöver det uttryckligen ges en rätt för parter och ombud att närvara vid bevisupptagning i en annan medlemsstat. Dessa frågor behandlas i det följande. Inte alla kompletteringar är av sådan art att författningsändringar krävs. Vissa kompletteringar till bevisupptagningsförordningen kan beslutas av regeringen och därefter tillkännages. På det sättet har EG:s delgivningsförordning kompletterats av tillkännagivande (2001:352) om rådets förordning (EG) nr 1348/2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. 6.1Bevisupptagning i en annan medlemsstat Regeringens förslag: Svenska domstolar ges rätt att begära att en domstol i en annan medlemsstat skall ta upp bevisning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar Skälen för regeringens förslag: Enligt förordningens första artikel skall förordningen tillämpas när en domstol i en medlemsstat enligt sin nationella lagstiftning anmodar en domstol i en annan medlemsstat att ta upp bevisning eller begär direkt bevisupptagning. Förordningen i sig ger således inte de nationella domstolarna någon rätt att begära bevisupptagning utomlands. En sådan rätt måste följa av nationell lagstiftning. För att en svensk domstol skall ha rätt att med stöd av bevisupptagningsförordningen begära att en domstol i en annan medlemsstat skall ta upp bevisning måste detta följa av svensk rätt. Bevisupptagningsförordningens utformning med en hänvisning till nationell lagstiftning medför alltså att det bör införas en uttrycklig bestämmelse som anger att svenska domstolar får besluta att anmoda en behörig domstol i en annan medlemsstat att ta upp bevis. Förordningen skall tillämpas i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Det är mot den bakgrunden naturligt att det i första hand är de allmänna domstolarna som kommer att tillämpa förordningen. Den sakliga avgränsningen skall dock inte göras ensidigt utifrån svensk rätt utan med beaktande av den tolkning det begreppet och likartade benämningar har getts i andra sammanhang. Ytterst är det EG- domstolen som avgör hur gränsdragningen skall göras. Det kan därmed inte uteslutas att även andra än de allmänna domstolarna kan anses eller anse sig behöriga att begära bevisupptagning enligt förordningen, t.ex. eller Arbetsdomstolen. Möjligheten att begära bevisupptagning bör därför gälla generellt för svenska domstolar. Detta förhållningssätt stämmer väl överens med vad som gäller Prop. 2002/03:76 enligt lag om bevisupptagning vid utländsk domstol. nämligen att svenska domstolar i mål eller ärenden får besluta att bevis skall tas upp vid en utländsk domstol. 6.1.2Närvaro och deltagande av parter och ombud Regeringens förslag: Parterna i den svenska processen liksom deras ombud tillåts närvara när en domstol i en annan medlemsstat tar upp bevisning. Regeringens bedömning: Några kompletterande bestämmelser rörande parter och ombuds rätt att delta vid bevisupptagning behövs inte. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget och bedömningen. har dock väckt frågan om inte parternas närvarorätt vid bevisupptagning utomlands bör följa samma regler som gäller för parter i en inhemsk rättegång, dvs. med de begränsningar som följer av 36 kap. 18 § . Skälen för regeringens förslag och bedömning: Parter och deras ombud har enligt förordningen rätt att närvara när en domstol i en annan medlemsstat verkställer en begärd bevisupptagning under förutsättning att detta är föreskrivet i den medlemsstat där den ansökande domstolen är belägen. Svenska parter och deras ombud har således rätt att närvara vid bevisupptagning i en annan medlemsstat om detta uttryckligen är föreskrivet i svensk lagstiftning. Att parter och deras ombud får en möjlighet att närvara vid bevisupptagning i en annan medlemsstat är värdefullt eftersom de därigenom ges en möjlighet till full insyn och eventuellt också en mer aktiv roll. Den möjlighet som erbjuds i bevisupptagningsförordningen beträffande närvarorätt för parter och ombud bör således utnyttjas. När det gäller internationella förhållanden finns det inte någon uttrycklig bestämmelse som föreskriver att parter och deras ombud i en svensk rättegång har rätt att närvara vid bevisupptagning i en annan medlemsstat. Rätten att närvara vid bevisupptagning i kan inte anses innebära en uttrycklig föreskrift om närvarorätt i den mening som avses i bevisupptagningsförordningen. En kompletterande bestämmelse krävs därför. I har ombud en ovillkorlig rätt att närvara. Även parter har en i det närmaste ovillkorlig rätt att närvara när vittnen hörs. Endast om ett vittne känner välgrundad rädsla kan en part nekas rätt att närvara vid förhöret (se 36 kap. 18 § ). På samma sätt som vid en rättegång i kan det förekomma att ett vittne vid bevisupptagning utomlands känner välgrundad rädsla på grund av en parts närvaro. Det skulle därför, på det sätt som påpekat, kunna övervägas att begränsa närvarorätten vid bevisupptagning i en annan medlemsstat med en regel motsvarande 36 kap. 18 § . Frågan är om detta är lämpligt, eller ens möjligt. Bevisupptagningen i en annan medlemsstat sker i enlighet med lagstiftningen där bevisupptagningen äger rum (artikel 10.2 i förordningen). Det är således inte svensk rätt som reglerar eventuella inskränkningar i en parts närvarorätt i det enskilda fallet. Frågan bör dessutom bedömas av den domstol som skall utföra bevisupptagningen. Det är ju den domstolen som kallar vittnet och som får kännedom om eventuella önskemål om att parten inte skall närvara. Parts närvarorätt vid bevisupptagning i en annan medlemsstat bör därför inte begränsas av en regel motsvarande 36 kap. 18 § . Det bör dock så långt möjligt framgå av ordalydelsen att den möjlighet till närvaro som föreskrivs i den kompletterande lagen inte hindrar att den anmodade domstolen, i enlighet med nationella regler, begränsar en parts närvarorätt, t.ex. om den som skall höras känner välgrundad rädsla, genom att besluta att parten skall befinna sig i ett annat rum än den som skall höras eller t.o.m. att parten inte alls skall få närvara. Det kan finnas situationer när den svenska domstolen vill försäkra sig om att den anmodade domstolen beaktar ett vittnes önskemål att en part inte skall få närvara vid bevisupptagningen. I en sådan situation finns flera alternativ. Den svenska domstolen kan begära att ett särskilt tillvägagångssätt skall användas (artikel 10.3). Ett exempel på ett sådant särskilt tillvägagångssätt är bevisupptagningen med s.k. medhörning. Ett annat alternativ är att begära direkt bevisupptagning i enlighet med artikel 17 varvid den svenska domstolen själv tar upp bevisningen. Dessutom finns alltid möjligheten att förelägga den som skall höras att inställa sig vid en svensk domstol för sedvanlig bevisupptagning i . Sammanfattningsvis kan det konstateras att det behöver införas en bestämmelse varvid det uttryckligen anges att parter och deras ombud tillåts närvara vid bevisupptagning i en annan medlemsstat. Bestämmelsen bör ges en något ändrad formulering i förhållande till promemorians förslag för att markera att närvarorätten inte är uttömmande reglerad i den svenska lagstiftningen (se författningskommentaren till 3 §, avsnitt 12.1). Rätten att närvara innebär inte automatiskt en rätt att vara aktiv och t.ex. ställa frågor till ett vittne. Förordningen gör skillnad mellan rätt att närvara och rätt att delta. Rätten att delta förutsätter en begäran om detta varpå den anmodade domstolen har rätt att fastställa de närmare villkoren för deltagandet, t.ex. förbud mot ledande frågor. Förordningen reglerar självständigt frågan om deltagande. Några kompletterande bestämmelser rörande deltagande för parter och ombud behövs därmed inte. 6.1.3Närvaro och deltagande av företrädare från den svenska domstolen Regeringens bedömning: Företrädare för en svensk domstol har rätt att närvara när en domstol i en annan medlemsstat tar upp bevisning. Med företrädare avses den som ansvarar för målet eller någon annan med särskilt förordnande. Deltagande vid bevisupptagningen sker på de villkor som den utländska domstolen ställer upp. kompletterande bestämmelser om rätten till närvaro eller deltagande för företrädare för en svensk domstol behövs inte. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inte någon remissinstans har givit uttryck för någon annan bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Företrädare för den ansökande domstolen har enligt förordningen rätt att närvara när den anmodade domstolen tar upp bevisning om detta är förenligt med lagstiftningen i den medlemsstat där den ansökande domstolen är belägen. Det krävs inte någon uttrycklig föreskrift i nationell rätt utan det är tillräckligt att närvaron är förenlig med lagstiftningen i den medlemsstat där den ansökande domstolen är belägen. Något hinder för svenska domare att närvara vid bevisupptagning utomlands ställs inte upp i Något behov av kompletterande lagbestämmelse finns En förutsättning för att företrädaren för domstolen skall kunna närvara är att personen ifråga har blivit utsedd av domstolen. perspektiv är det i första hand den domare som ansvarar för det aktuella målet som är den person som kan anses ha ett intresse av att vara närvarande vid själva bevisupptagningen. Men det finns även andra situationer där frågan om närvarorätt kan aktualiseras. fråga om bevisupptagning uppkomma i sådana familjerättsliga mål i vilka nämndemän deltar (14 kap. 17 § och 20 kap. 1 § Intresset av att närvara kan även uppkomma i sådana mål där särskilda ledamöter ingår. Det finns alltid en domare som ansvarar för ett mål. domaren är kravet på att personen skall vara särskilt utsedd uppfyllt. frågan om närvaro för någon annan person än den som ansvarar för målet aktualiseras, exempelvis för samtliga ledamöter i rätten, torde krävas att personerna förordnas särskilt. På samma sätt som beträffande parter och deras ombud är rätten till aktivt deltagande beroende av eventuella villkor som den anmodade domstolen ställer upp. Eftersom frågan regleras självständigt i förordningen finns det inte något behov av kompletterande Av såväl praktiska som ekonomiska skäl kan det antas att svenska domare endast i begränsad utsträckning utövar sin rätt enligt förordningen genom att rent fysiskt inställa sig vid en domstol i en annan Ett exempel på när det kan finnas anledning att utnyttja denna möjlighet är i sådana fall när det är aktuellt med syn på ett föremål som inte kan flyttas. Den ansökande domstolen har enligt förordningen möjlighet att begära att den anmodade domstolen använder sig av kommunikationsteknik vid bevisupptagningen. Det innebär att en företrädare för en svensk domstol kan begära att få utöva sin närvarorätt Regeringens förslag: Svenska domstolar ges rätt att ta upp bevisning direkt i en annan medlemsstat, om en begäran om det godtas av det centrala organet eller den behöriga myndigheten i den staten. De får dessutom utan särskild begäran ta upp bevisning direkt i en annan medlemsstat, om det sker på grund av ett särskilt avtal. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. Fem remissinstanser, , , , och har dock understrukit vikten av att det säkerställs att möjligheten till telefonförhör utomlands inte inskränks. Skälen för regeringens förslag: Det är i många fall bättre för en domstol att själv få svara för upptagandet av bevisning i en annan medlemsstat än att vara beroende av en annan domstol. Bevisvärdet av en utsaga kan exempelvis antas bli högre om det är den domstol som har att värdera bevisningen som själv kan ställa de relevanta frågorna. Förordningen ger medlemsstaterna möjlighet att begära sådan direkt bevisupptagning, dvs. att en domstol själv får verkställa en bevisupptagning i en annan medlemsstat. För att det skall vara möjligt förutsätts att en behörig myndighet i den medlemsstaten där bevisupptagning skall ske har givit klartecken till detta. Möjligheterna för den behöriga myndigheten att säga nej är dock begränsade. Direkt bevisupptagning får endast vägras om en framställning ligger utanför förordningens tillämpningsområde, om inte alla nödvändiga uppgifter finns med i ansökan eller om den begärda direkta bevisupptagningen strider mot grundläggande rättsprinciper i den egna medlemsstaten. Trots det har medlemsstaterna stor möjlighet att påverka den anmodande domstolens möjligheter att agera. Den behöriga myndigheten i det land där bevisupptagningen skall äga rum har nämligen enligt förordningen rätt att ställa upp villkor. Frågan om vilka villkor som får ställas upp är inte reglerat i förordningen utan det står varje medlemsstat fritt att, i enlighet med lagstiftningen i den egna medlemsstaten, ställa upp de villkor som den anser vara nödvändiga för att kunna acceptera den direkta bevisupptagningen. Ett exempel på villkor som kan ställas upp finns angivet direkt i förordningen (artikel 17), nämligen att den behöriga myndigheten får bestämma att en domstol i den egna medlemsstaten skall delta vid bevisupptagningen. De villkor som kommer att ställas upp kommer sannolikt att variera mellan medlemsstaterna beroende på olika rättstraditioner och vilket förtroende man har för varandra. För svensk del torde möjligheten att begära direkt bevisupptagning i första hand bli aktuell i situationer då man vill användas sig av video- eller telefonkonferens. Det kan antas att det endast undantagsvis är påkallat för svenska domare att åka utomlands för att ta upp bevisning. Flera remissinstanser har framhållit att bestämmelserna om direkt bevisupptagning kan sägas innebära ett steg tillbaka i förhållande till de medlemsstater som accepterar att telefonförhör äger rum med en person som befinner sig inom dess territorium eftersom man enligt förordningen är skyldig att göra en framställning till den andra Prop. 2002/03:76 medlemsstaten. För tvistemålens del är det dock endast som för närvarande villkorslöst accepterar telefonförhör på deras territorium. tillåter telefonförhör, men kräver en formell framställning till nederländska myndigheter. tillåter telefonförhör med svenska medborgare, om förhöret sker på svensk ambassad eller konsulat. I praktiken behöver emellertid förordningens reglering inte leda till någon försämring eftersom kommunikationen mellan de medlemsstater som accepterar telefonförhör bör kunna fungera snabbt och friktionsfritt. Enligt förordningen (artikel 21) är dessutom medlemsstaterna oförhindrade att ingå sådana avtal med varandra som ytterligare underlättar och förenklar förfarandet. Ett exempel kan vara att medlemsstaterna ingår avtal av den innebörden att det accepteras att telefonförhör eller förhör genom videokonferens äger rum utan någon framställning i det enskilda fallet hos den andra medlemsstaten. En annan möjlighet är att de centrala organen kommer överens om att en uttrycklig förfrågan inte behövs i varje enskilt fall så länge bevisupptagning sker genom telefonförhör och med iakttagande av förordningens regler om frivillighet m.m. Remissinstanserna har understrukit vikten av att avtal enligt artikel 21 i förordningen kommer till stånd. Regeringen kommer att vidta de åtgärder som behövs för att möjligheterna till telefonförhör utomlands inte minskar, utan tvärtom utvidgas. Enligt förordningens första artikel skall förordningen tillämpas när en domstol i en medlemsstat enligt sin nationella lagstiftning begär att få ta upp bevisning direkt i en annan medlemsstat. Förordningen i sig ger således inte de nationella domstolarna någon rätt att ta upp bevisning direkt i en annan medlemsstat. En sådan rätt måste i stället följa av nationell lagstiftning. För att en svensk domstol skall ha rätt att med stöd av bevisupptagningsförordningen ta upp bevisning direkt i en annan medlemsstat måste detta följa av svensk rätt. Det bör således införas en uttrycklig bestämmelse som anger att svenska domstolar får ta upp bevisning direkt i en annan medlemsstat. Lagrådet har föreslagit att det bör framgå av bestämmelsen att direkt bevisupptagning endast får ske om en begäran om det har godtagits i den anmodade medlemsstaten. Regeringen ansluter sig till Lagrådets förslag. Det bör, såsom påpekats av , framgå direkt av den kompletterande lagen att det kan förekomma avtal som gör att det inte krävs särskild begäran i varje enskilt fall. Regeringens bedömning: Några kompletterande bestämmelser om översättning av handlingar behövs inte. Promemorian behandlade inte denna fråga. Remissinstanserna: har anfört att det bör införas en kompletterande bestämmelse som möjliggör för de svenska domstolarna att förelägga part att ombesörja översättning av handlingar som skall sändas till anmodade domstolar i andra medlemsstater. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 4.3 och 5 i förordningen skall vid framställning om bevisupptagning, de handlingar som den ansökande domstolen anser det nödvändigt att bifoga, översättas till den anmodade medlemsstatens officiella språk eller till ett annat språk som den staten godkänt. Förordningen reglerar inte vem parterna eller domstolen som rent faktiskt skall ombesörja och bekosta översättningen. Denna fråga är överlämnad till nationell rätt. Den svenska lagstiftning som i första hand blir aktuell är . Även lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) kan bli aktuell. Bestämmelser om översättning av handlingar finns i 33 kap. 9 § . I 48 § ärendelagen hänvisas till den bestämmelsen. Enligt 33 kap. 9 § första stycket får rätten vid behov låta översätta handlingar som kommer in till eller skickas ut från rätten. I domstolens prövning av om det finns behov av att låta översätta en handling bör domstolen ta reda på vilka möjligheter en part har att få handlingen översatt. Endast om part inte på egen hand kan få en handling översatt bör domstolen ordna med en översättning (prop. 1986/87:89 s. 142143 och s. 170). Huvudregeln är således restriktivitet med översättning. En svensk domstol har möjlighet att förelägga en part att ombesörja översättning av en handling som skall skickas ut från rätten. Behovet av översättning har ansetts vara större i brottmål och indispositiva tvister än i förmögenhetstvister (prop.