prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — och ombudsmän () har pekat på att den i promemorian föreslagna ordningen kan medföra att domstolen och den verkställande myndigheten fattar motstridiga beslut. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 4.6 i rambeslutet får den verkställande rättsliga myndig- heten vägra överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd om den eftersökte uppehåller sig i, är medborgare i eller bosatt i den verkställande medlemsstaten och denna medlemsstat åtar sig att i enlighet med sin egen lagstiftning verkställa påföljden. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i utlämnings- konventionerna eller i utlämningslagen. Däremot innehåller både (artikel 69) och artikel 2 i tilläggsprotokollet till konvention om överförande av dömda personer (överförande- konventionen) bestämmelser som innebär att en frihetsberövande påföljd som är utdömd i en stat kan verkställas i en annan stat även utan den dömdes samtycke om personen genom att fly till sitt hemland försöker att undandra sig verkställighet av påföljden. Övertagande av straffverkställighet i dessa fall regleras i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (IVL). Det främsta syftet med att överföra verkställighet av straff är att den dömde skall ges möjlighet att verkställa straffet där han kommer att friges eftersom den dömdes möjlighet till återanpassning är bättre om verkställigheten sker där han efter avtjänat straff skall leva och bo. Det säger sig självt att permissionsgång och utslussningsåtgärder blir mindre meningsfulla om de äger rum i ett land som personen skall lämna efter avtjänat straff. Dessutom finns det ett humanitärt skäl till att överföra straffverkställighet till den dömdes hemland, eftersom den dömde då kommer att vistas på anstalter där hans eller hennes eget språk talas och där det finns möjlighet att ha regelbunden kontakt med anhöriga. Den som begärs överlämnad från för verkställighet av en frihetsberövande påföljd kommer troligen i flertalet fall att ha avvikit från verkställigheten av påföljden eller försökt att på något sätt undandra Prop. I allmänhet finns då en möjlighet men ingen skyldighet att enligt IVL överföra verkställigheten av påföljden till IVL, som i denna del bygger på bestämmelserna i överförandekonventionens tilläggsprotokoll, förutsätter att det när ansökan om överförande kommer in återstår minst sex månaders av påföljden att verkställa och att den gärning som påföljden avser motsvarar brott enligt svensk lag (25 a §). några sådana krav. Dessutom innebär överförande enligt överförande- konventionen i allmänhet ett relativt långt och omständligt förfarande, där utgången inte alltid kan förutses från början. Rambeslutet medger i denna del att överförande av straffverkställighet sker snabbt och relativt enkelt. Syftet med övertagande av straffverkställighet skiljer sig inte vid överlämnande från vad som gäller vid överförande till av verkställighet av straff enligt IVL. Överlämnande bör därför under vissa förhållanden kunna vägras när det begärs för verkställighet av en frihetsberövande påföljd. vilka förhållanden som bör tillmätas betydelse för om överlämnande En grundläggande förutsättning för att vägra överlämnande på denna grund bör enligt regeringen vara att den eftersökte begär att få verkställa Det kan visserligen antas att det rör sig om personer som enligt överförandekonventionens tilläggsprotokoll hade kunna överföras till mot sin vilja. Det skulle emellertid i detta sammanhang framstå som märkligt om vägrade att överlämna en person som föredrar att avtjäna påföljden i den utfärdande Det bör därför krävas att den eftersökte begär att få verkställa påföljden i . Det bör ankomma på den åklagare som utreder frågan om överlämnande att klarlägga om den eftersökte begär att få avtjäna påföljden i . Formerna för hur en sådan begäran tas upp bör anges i förordning. Enligt rambeslutet kan överlämnande vägras om den eftersökte är medborgare eller bosatt i den verkställande medlemsstaten eller om han eller hon uppehåller sig där. Att vägra överlämnande av en person som inte har anknytning till genom medborgarskap eller annan stark anknytning hit framstår inte som angeläget utifrån det syfte med överförande som har beskrivits i det föregående. särbehandling av svenska medborgare kan till viss del förklaras av förbudet mot landsförvisning. Förbudet i 2 kap. 7 § regeringsformen mot landsförvisning innebär att utlämning av en svensk medborgare, som innebär en mycket långvarig fängelsevistelse för den som utlämnas, torde vara att jämställa med landsförvisning (prop. 1975/76:209 s. 121, bet. 1975/76:KU56 s. 32). Motsvarande hinder finns inte vid utlämning av utländska medborgare. En ordning med möjlighet att vägra överlämnande även av utländska medborgare som har anknytning till är dock förenad med svåra överväganden som inte låter sig göras i ett förfarande för överlämnande av det slag som föreslås. Om en utländsk medborgare som begärs överlämnad från vill verkställa påföljden i , är det därför lämpligast att frågan om anknytning hit prövas i den ordning som föreskrivs i IVL, dvs. som en fråga om att överföra straffverkställigheten till efter det att personen har dömts i den stat som har begärt Prop. Ett ytterligare skäl till att endast svenska medborgare skall omfattas av den föreslagna regeln är att en regel som omfattar även andra än svenska medborgare skulle innebära att det i vissa fall blev svårare att överlämna än att utlämna en eftersökt person. skulle strida mot avsikten med rambeslutet. Är den som begärs överlämnad svensk medborgare bör därför överlämnande som regel vägras om den eftersökte begär att påföljden skall verkställas här. Överlämnande bör dock inte avslås på denna grund om den eftersöktes anknytning till är svag, även om att den eftersökte är svensk Enligt 3 a § utlämningslagen skall som huvudregel ett villkor ställas upp om återförande av en svensk medborgare för Ett sådant krav behöver dock inte ställas upp bl.a. om den som begärs utlämnad vid tiden för brottet sedan minst stadigvarande vistats i den stat till vilken utlämning begärs. med vad som gäller i det fallet, framstår det som rimligt att den som har valt att med viss varaktighet bosätta sig i en annan EU-medlemsstat, i den staten även verkställer påföljder som där har ådömts honom. utlämningslagen angivna tvåårsregeln är i detta sammanhang ett lämpligt Det torde emellertid i något fall kunna finnas skäl att även en svensk medborgare som när brottet begicks hade vistats i den andra medlemsstaten får verkställa påföljden i med tillämpning av denna avslagsgrund. Ett sådant fall kan vara att någon begärs överlämnad för verkställighet av en frihetsberövande påföljd, där ett överlämnande skulle innebära att den som överlämnas praktiskt taget aldrig kommer tillbaka till (se ovan om förbudet mot lands- Till skillnad från vad som gäller vid överförande enligt överförande- konventionen (se 25 a § IVL) bör det inte uppställas något krav på dubbel straffbarhet när en frihetsberövande påföljd överförs till . det fåtal fall där en person kan komma att eftersökas för verkställighet av påföljd avseende en gärning som inte är straffbar i är det sannolikt lika angeläget att överta straffverkställigheten som om dubbel straffbarhet hade funnits. Vid överförande av straffverkställighet enligt överförandekonventionen krävs dessutom, som huvudregel, att det när framställningen om överförande kom in återstod sex månaders fängelse Rambeslutet utgår från den ådömda påföljden, som inte får Det saknar däremot betydelse hur stor del av påföljden som återstår att verkställa. Det finns inga skäl att sätta upp några regler om hur som skall återstå att verkställa i fall som nu I avsnitt 11 redogörs för förfarandet när verkställigheten av utländska frihetsberövande påföljder överförs till . föreslagna ordningen gick ut på att den ansvariga myndigheten fattar beslut om att överföra straffverkställigheten till innan frågan om Som några remissinstanser har påvisat kan detta leda till oönskade konsekvenser. Det bör därför framgå av bestämmelsen att domstolens beslut att vägra överlämnande på grund av att straffverkställigheten skall ske i som regel skall fattas innan den ansvariga myndigheten i fattar sitt beslut. inte göra någon egen prövning av om det finns skäl att överföra den utländska påföljden till den prövningen har den svenska Prop. 2003/04:7 domstolen redan gjort. Däremot bör den ansvariga myndigheten inte besluta om överförande av straffverkställighet om den utfärdande myndigheten motsätter sig det innan den ansvariga myndigheten har fattat sitt beslut. 7.6Särskilda villkor för överlämnande Regeringens förslag: När en begäran om överlämnande avser verkställighet av en frihetsberövande påföljd som har dömts ut efter en rättegång som hållits i den eftersöktes utevaro och utan att denne kallats personligen eller på annat sätt informerats om tidpunkt och plats för rättegången, skall som villkor för överlämnande ställas att den utfärdande myndigheten lämnar garantier för att den eftersökte efter överlämnandet ges möjlighet till en förnyad prövning i sin närvaro. Lämnas inte sådana garantier får överlämnande inte beviljas. Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon särskild bestämmelse om att, som villkor för överlämnande av den som har dömts till eller som riskerar att dömas till ett livstidsstraff, kräva garantier för att livstidsstraffet kommer att omprövas eller att benådning kan ske i den utfärdande medlemsstaten. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens, men är annorlunda formulerat. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Riksåklagaren och Juridiska fakultets- nämnden vid har ifrågasatt om lydelsen av promemorians lagförslag rätt återspeglar bestämmelsen i rambeslutet. Dessa remissinstanser har därtill efterlyst överväganden i fråga om det bör införas en uttrycklig bestämmelse om att garantier skall krävas för att den som har dömts till eller som riskerar att dömas till ett livstidsstraff skall ha rätt att få ett sådant straff omprövat eller att benådning skall kunna ske. Skälen för regeringens förslag och bedömning Artikel 5.1 i rambeslutet ger den verkställande rättsliga myndigheten möjlighet att ställa upp villkor om omprövning av en utevarodom för att överlämna en eftersökt person för verkställighet av en frihetsberövande påföljd, om den eftersökte i den utfärdande medlemsstaten har dömts utan att ha varit personligen närvarande och inte heller personligen varit kallad till rättegången. I den svenska översättningen av rambeslutet benämns detta utevarodom (eng. a decision rendered in absentia). Det är emellertid klart att vad som avses inte är utevarodom enligt 46 kap. 15 a § . Enligt rättsordningen i vissa medlemsstater kan en person dömas i sin utevaro utan hinder av att han eller hon inte personligen har delgetts kallelse till förhandlingen. För att överlämna en Prop. person som i denna mening har dömts i sin utevaro, kan den verkställande myndigheten som villkor för att överlämna kräva garantier att den som begärs överlämnad tillförsäkras en ny rättegång och möjlighet att bli dömd i sin närvaro. Vad som åsyftas i rambeslutet är samma typ av garantier som avses i artikel 3 i det andra tilläggsprotokollet till utlämnings- Enligt den bestämmelsen kan för att utlämning skall beviljas krav ställas upp på garantier om att den som dömts i sin utevaro skall ha rätt att föra särskild talan (opposition) mot utevarodomen, varefter en ny rättegång skall äga rum (prop. 1978/79:80 s. 13 f.). garantier att få en ny rättegång vid utevarodom efter utlämning från finns i 9 § tredje stycket utlämningslagen. innehåller inte något förbud mot att en person döms i sin utevaro. I konventionen finns inte heller någon uttrycklig bestämmelse om i vilka fall det är godtagbart att en person döms i sin Den frågan har dock i flera avgöranden prövats av , särskilt med avseende på i vad mån en utevarodom i ett visst fall har varit förenlig med artikel 6 i konventionen (se t.ex. Colozza mot ). Domstolens inställning kan sammanfattas i att kravet i artikel 6.1 i konventionen på en rättvis rättegång inte är uppfyllt om den som har dömts i sin utevaro inte haft kännedom om rättegången. Även om personen har haft en sådan kännedom kan det enligt domstolen i vissa fall vara så att personen inte praktiskt har haft möjlighet att närvara vid rättegången, t.ex. för att han eller hon befunnit sig i fängsligt förvar i ett annat land, och att utevarodomen därför har inneburit att den dömde inte har fått en rättvis rättegång (se t.ex. fallet F.C.B mot ). Däremot har domstolen ansett att kravet på en rättvis rättegång är uppfyllt om den dömde har möjlighet att vid en ny, senare, omprövning få en fullständigt ny rättegång (mot , se vidare , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2:a uppl. s. 189). Rätten till en rättvis rättegång följer av artikel 6 i , som har tillträtts av EU:s medlemsstater. Utevarodom i den mening som avses i rambeslutet, där den dömde inte varit personligen kallad till och inte heller personligen närvarat vid rättegången, torde normalt stå i strid med krav på en rättvis rättegång. även överlämnande för verkställighet av en sådan dom kunna strida mot Om emellertid garantier lämnas enligt vad som föreskrivs i rambeslutet om att den dömde får möjlighet till en ny prövning, där han eller hon personligen är närvarande, bör något hinder mot överlämnande inte finnas i detta avseende (jfr bl.a. NJA 2000 s. 243 och 2001 not C 43 samt Högsta domstolens beslut i mål nr Ö 1356-03). Överlämnande i ett sådant fall skiljer sig då inte nämnvärt från överlämnande för lagföring. Regeringen anser därför att det i lagen bör införas en bestämmelse om att det, som villkor för överlämnande av någon som har dömts utan att ha varit personligen kallad till och heller inte personligen närvarande vid rättegången, skall krävas att den utfärdande myndigheten lämnar garantier för att personen efter att han eller hon överlämnats ges möjlighet till en förnyad prövning i sin närvaro. alltid föreligga för rättens beslut, så att rätten kan bedöma Prop. 2003/04:7 om garantierna är tillräckliga. Det bör enligt regeringen inte, som Lagrådet synes förorda, vara upp till åklagaren att efter rättens beslut se till så att den utfärdande medlemsstaten lämnar garantier som motsvarar de villkor rätten ställt upp. En sådan ordning framstår som osäker och opraktisk, t.ex. om det skulle visa sig att åklagaren och den som skall överlämnas har olika uppfattning i frågan om huruvida de garantier som lämnas uppfyller villkoren. Dessutom innebär dagens utlämningssystem att Riksåklagaren eller prövar vilka villkor som skall ställas upp i detta avseende. Den närmare utformningen av villkoret kan vara beroende av förhållandena i det enskilda fallet. I likhet med vad som gäller vid utlämning innebär artikel 5 att frånvaro av garantier normalt också kommer att leda till att en begäran om överlämnande avslås. Också detta bör framgå av lagen. Riksåklagaren har ifrågasatt om det inte i lagen borde införas en möjlighet att, som villkor för överlämnande av någon som har dömts till eller som riskerar att dömas till ett livstidsstraff, kunna uppställa krav på att den utfärdande myndigheten lämnar garantier för att livstidsstraffet kommer att omprövas eller att benådning kan ske. Enligt artikel 5.2 i rambeslutet kan ett sådant villkor ställas upp för att överlämnande skall beviljas. Riksåklagaren har påpekat att skulle kunna lämna den typen av garantier när svensk åklagare begär överlämnande till . Nuvarande utlämningslagstiftning innehåller inte någon bestämmelse om att denna typ av villkor kan uppställas för att utlämning skall ske från . Utgångspunkten vid utlämning och vid överlämnande är att den verkställande medlemsstaten inte skall anlägga några synpunkter på vilket straff som ådömts eller som kan komma att dömas ut i den andra staten. Enligt regeringens uppfattning bör därför, i enlighet med detta synsätt, inte ställa upp några krav på garantier om omprövning eller möjlighet till benådning från livstidsstraff. Detta hindrar inte att , om det krävs för att den andra medlemsstaten skall överlämna en person, ställer garantier för att personer som överlämnas hit enligt en arresteringsorder har rätt att söka nåd. I de situationer som beskrivs i avsnitten 7.4 och 7.5.2 kan det förhållandet att ett livstidsstraff har utdömts eller kan komma att utdömas medföra att verkställigheten av straffet skall ske i . Återförande av dömda personer Regeringens förslag: Överlämnande för lagföring av den som är svensk medborgare får, på den eftersöktes begäran, beviljas på villkor att den utfärdande myndigheten lämnar garantier för att den eftersökte återförs till för verkställighet här av en frihetsberövande påföljd, om en sådan döms ut i den utfärdande medlemsstaten. Lämnas inte sådana garantier får överlämnande inte beviljas. Om den eftersökte vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i den utfärdande medlemsstaten, skall dock villkor om överförande ställas upp endast om det med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att påföljden verkställs i . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens, men är annorlunda formulerat. Remissinstanserna: Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Juridiska fakultetsstyrelsen vid har föreslagit att villkor för överlämnande skall kunna ställas upp även för medborgare i andra nordiska länder. Skälen för regeringens förslag När den som begärs överlämnad är medborgare i eller bosatt i den verkställande medlemsstaten kan enligt artikel 5.3 i rambeslutet överlämnandet underkastas villkoret att den som överlämnas efter avslutad rättegång återsänds till den verkställande medlemsstaten för att där avtjäna det fängelsestraff eller den frihetsberövande åtgärd som har ådömts. Utlämningskonventionerna innehåller inte någon motsvarande bestämmelse, men artikel 7.2 utlämningskonvention tillämpas av , i likhet med flera andra stater, så att svenska medborgare som regel utlämnas under villkoret att de efter rättegången återförs till för att här avtjäna det straff som kan ha ådömts i den andra medlemsstaten. Bestämmelser om sådana villkor finns i 3 a § utläm- ningslagen. Av samma skäl som de som i avsnitt 7.4 har anförts för att en svensk medborgare som begärs överlämnad för verkställighet av en frihetsberövande påföljd som regel inte skall överlämnas om han eller hon begär att få verkställa påföljden i , bör en svensk medborgare som begärs överlämnad för lagföring ha möjlighet att här avtjäna en frihetsberövande påföljd som kan komma att dömas ut i den utfärdande medlemsstaten. Av de skäl som där framförs bör återförande kunna komma ifråga endast för personer med svenskt medborgarskap. Regeringen anser att det bör framgå av den nya lagen att det för överlämnande i ett sådant fall skall krävas att den utfärdande myndigheten lämnar garantier om att den som överlämnas kommer att återföras till efter avslutad rättegång, i syfte att en frihetsberövande påföljd som kan ha utdömts i den utfärdande medlemsstaten skall verkställas här. I likhet med vad som gäller vid kvarhållande för straffverkställighet bör en sådan regel begränsas till svenska medborgare som begär att få verkställa påföljden i . Något villkor bör inte ställas upp om den Prop. 2003/04:7 eftersökte vid tiden för gärningen stadigvarande vistats i den utfärdande medlemsstaten, om det inte med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller annars finns särskilda skäl till att verkställighet sker i . Motsvarande överväganden gör sig här gällande som vid vägran att överlämna en svensk medborgare för straffverkställighet. I fråga om utformningen av villkor för överlämnande och verkan av att en garanti inte lämnas görs här samma överväganden som redovisas under föregående avsnitt om utevarodom. 8 Förfarandet vid överlämnande från Regeringens förslag: En begäran om överlämnande och därmed sammanhängande frågor prövas av tingsrätt. När en begäran är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande, får åklagaren själv avslå framställningen om ärendet ännu inte har överlämnats till tingsrätten. Bestämmelserna i 19 kap. tillämpas i fråga om vilken tingsrätt som är behörig. Ett beslut av en tingsrätt får överklagas enligt allmänna regler om överklagande av domstols beslut i brottmål. Ett beslut att inte bevilja överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd när verkställigheten i stället skall ske i , samt ett beslut att bevilja överlämnande när den eftersökte har samtyckt till överlämnandet, får inte överklagas. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Enligt promemorians förslag skall dock alltid domstol pröva en begäran om överlämnande. I promemorians förslag finns inte någon uttrycklig forumbestämmelse. Enligt promemorians förslag får hovrättens beslut i överlämnandefrågan inte överklagas. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. Enligt Riksåklagaren bör det vara åklagare och inte domstol som fattar beslut om att vägra överlämnande på grund av att straffverkställighet skall ske i (2 kap. 6 § i promemorians lagförslag) eller på grund av att en arresteringsorder är bristfällig (2 kap. 3 § 1). har föreslagit att åklagare ges rätt att besluta om överlämnande i samtyckesfall. Enligt finns det skäl att överväga att koncentrera handläggningen till endast ett mindre antal tingsrätter. Även har tagit upp den frågeställningen. ombudsmän () anser att det i lagen bör tas upp en uttrycklig bestämmelse om vilken tingsrätt som är behörig. Enligt bör ett hovrättsbeslut kunna överklagas Prop. 2003/04:7 till . Skälen för regeringens förslag Av artikel 15.1 i rambeslutet framgår att det är den verkställande rättsliga myndigheten som prövar om överlämnande skall beviljas. Prövningen innefattar bl.a. att beakta eventuella hinder mot överlämnande (enligt bl.a. artiklarna 3 och 4) och att uppställa villkor som bedöms vara nödvändiga för ett överlämnande (artikel 5). Den som inte samtycker till överlämnande skall ha rätt att höras av den verkställande rättsliga myndigheten i enlighet med den verkställande medlemsstatens lagstiftning (artikel 14). Medlemsstaterna skall enligt artikel 6.3 uppge vilka myndigheter som är behöriga att verkställa en arresteringsorder. Beslut om utlämning från av den som samtycker till utlämning till en annan nordisk stat prövas i flertalet fall av lokal åklagare. I vissa fall, främst när den som begärs utlämnad motsätter sig utlämning, prövas utlämningsfrågan av Riksåklagaren eller undantagsvis av regeringen (15 § nordiska utlämningslagen). I ärenden om utlämning till en annan medlemsstat i EU av den som samtycker till utlämning beslutar Riksåklagaren i flertalet fall (33 § utlämningslagen). I vissa samtyckesfall samt vid utlämning till stater utanför unionen beslutar regeringen om utlämning (20 § utlämnings- lagen). Utlämning från är i många fall en mycket ingripande åtgärd för den enskilde. Beslut om utlämning har bl.a. mot bakgrund av beslutens emellanåt utrikespolitiska betydelse traditionellt fattats på regerings- nivå. I syfte att hålla en hög rättssäkerhetsnivå för den som begärs utlämnad prövar , om den som begärs utlämnad inte samtycker till att utlämnas, om det finns några lagliga hinder mot att utlämning sker. Regeringen får bevilja utlämning endast under förutsättning att inte funnit att det finns några sådana hinder. Om emellertid den som begärs utlämnad samtycker till utlämning, kan utlämningsbeslutet såväl inom som i vissa fall inom EU fattas av åklagare eller av Riksåklagaren. Någon domstolsprövning av utlämningsfrågan sker inte i dessa fall.