prop · GQ0326 · 2003-01-27 00:00:00 — Enligt 8 § LSP gäller som huvudregel att den skadelidande skall anses ha ådra- git sig skador om dessa visar sig under denna. Undan- tag görs endast för de fall det finns skälig anledning att anta att skadan orsakats av annat än verksamheten eller intagningen i fråga och denna inte väsentligt bidragit till skadan. En försäkrad som till följd av arbetsskada har fått en bestående ned- sättning av sin förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete, har rätt till ersättning i form av livränta för den inkomstförlust som uppkommit. Liv- räntans storlek kan sägas utgöra skillnaden mellan vad den försäkrade skulle ha haft i inkomst om skadan inte inträffat och den inkomst den försäkrade kan bedömas få trots skadan. Nedsättningen av arbetsförmå- gan måste dock uppgå till minst en femtondel och inkomstförlusten för år räknat måste vara minst en fjärdedel av prisbasbeloppet. Vid ett dödsfall på grund av arbetsskada lämnas begravningshjälp som motsvarar 30 pro- cent av prisbasbeloppet. Vidare utges livränta i form av barnlivränta till den försäkrades efterlevande barn och i form av omställningslivränta och särskild efterlevandelivränta till den försäkrades efterlevande make. till en avliden försäkrad har rätt till livränta för tid till och med den må- nad då barnet fyller eller då skolgången avslutas, dock längst till och med juni månad det år då barnet fyller . för efterlevande make utgår under samma förutsättningar som vad gäller efterlevandepension i form av folkpension. I 4 kap. 57 §§ LAF finns bestämmelser om beräkning av livränteun- Detta utgörs som huvudregel av den skadelidandes sjupenning- grundande inkomst från vilken livräntan skall utges. Enligt 5 § tredje stycket LUF skall dock livränteunderlaget utgöra minst 4.7 Rehabilitering (610 §§) Bestämmelserna i 6 till 10 §§ LUF reglerar Försvarsmaktens skyldighet att vidta åtgärder för rehabilitering av den som skadas under anställnings- tiden i utlandsstyrkan. Enligt 10 § LUF innebär bestämmelserna i 6 och 7 §§ LUF ingen inskränkning i det ansvar som den skadades arbetsgivare har enligt 2 kap och 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen samt 22 kap. lagen om allmän försäkring. Inledningsvis skall därför bestämmelserna i dessa la- gar presenteras. Därefter kommer reglerna om rehabilitering i LUF att behandlas. 4.7.1 Bestämmelserna om rehabilitering i lagen om allmän försäkring Ansvaret för rehabilitering av anställda regleras i allmänhet av 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) samt 3 kap. 2 a § arbets- miljölagen (1977:1160). Bestämmelserna infördes och syftar till att genom rehabiliteringsåtgärder underlätta för personer som varit sjuk- skrivna att återgå till arbetet. Reglerna i 22 kap. AFL innebär i huvudsak följande. Enligt 22 kap. 1 § skall den som omfattas av lagen om allmän försäkring ha möjlighet till rehabilitering och rätt till rehabiliteringsersättning. Den försäkrades ar- betsgivare har enligt 22 kap. 3 § ansvaret för att rehabilitering inleds. Är den försäkrade arbetslös har istället detta an- svar. Arbetsgivaren är skyldig att påbörja en rehabiliteringsutredning så snart den anställde på grund av sjukdom varit helt eller delvis frånvaran- de från arbetet i följd eller om arbetet ofta avbrutits av kortare sjukperioder om en sådan utredning inte framstår som obe- hövlig. Begreppet "ofta" har i förarbetena preciserats till sex gånger un- der . En utredning kan vara obehövlig om det står klart att den försäkrade kan återgå till arbete utan att några särskilda åtgärder be- höver vidtas. Arbetsgivaren är alltid skyldig att påbörja en rehabiliter- ingsutredning om den försäkrade begär detta. skall tillställas från det se- naste sjukdomsfallet före utredningen anmäldes till . Syftet med rehabiliteringsutredningen är att beskriva vilka åtgärder som är erforderliga för att den försäkrade skall kunna återgå till arbetet och vem som skall ansvara för dessa åtgärder. föras i samråd med den försäkrade och utgå från dennes individuella för- utsättningar och behov samt i samråd med den försäkrades arbetstagaror- ganisation om den försäkrade medger det. Om det finns särskilda skäl - t.ex. att arbetsgivaren saknar resurser eller förutsättningar för att kunna genomföra utredningen eller underlåter att sköta sina åligganden - kan överta ansvaret för denna. Den försäkrade är enligt 22 kap. 4 § AFL skyldig att lämna de upplys- ningar som behövs för att behovet av rehabiliteringsåtgärder skall kunna klarläggas och är även skyldig att "efter bästa förmåga" aktivt medverka i Om den försäkrade inte medverkar kan detta medföra nedsättning av rehabiliteringspenningen. Av 22 kap. 5 § framgår att har det övergripande an- svaret för den försäkrades rehabilitering. råd med den försäkrade se till att hans eller hennes behov av rehabiliter- ing klarläggs och att de åtgärder vidtas som behövs för en effek- Om den försäkrade medger det skall samarbeta med den försäkrades arbetsgivare och arbetstagarorganisation, hälso- och sjukvården, samt arbetsförmedlingen och andra När en försäkrad vars arbetsförmåga till följd av sjukdom är nedsatt med minst en fjärdedel, deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering som av- ser att förkorta sjukdomstiden eller helt eller delvis förebygga eller häva nedsättningen av arbetsförmågan, är den försäkrade berättigad till rehabi- I sådana fall är skyldig att upprätta Rehabiliteringsplanen skall ange de åtgärder som skall vidtas och vem som har ansvaret för dem samt en tidsplan och den beräknade kostnaden för att genomföra planen. skyldig att fortlöpande se till att rehabiliteringsplanen följs och vid behov göra de ändringar i den som behövs. Rehabiliteringsersättningen består av rehabiliteringspenning och sär- Hel rehabiliteringspenning uppgår till av den sjukpen- ninggrundande inkomsten delad med 365 och förutsätter att den försäk- rade saknar arbetsförmåga. Om arbetsförmågan endast är delvis nedsatt kan tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels rehabiliteringspenning utgå. Särskilt bidrag kan utgå för kostnader som uppstår för den försäkrade Enligt 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen har arbetsgivaren ålagts en skyldig- het att se till att arbetsförhållandena inom den verksamhet som bedrivs är sådan att de uppfyller kraven som ställs på arbetsmiljön enligt arbets- miljölagen och dess föreskrifter. Arbetsgivaren skall systematiskt plane- ra, leda och kontrollera verksamheten så att det leder till en sådan ar- betsmiljö. Arbetsskador skall utredas. I verksamheten skall finnas en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksam- het för fullgörande av uppgifter enligt arbetsmiljölagen och 22 kap. AFL som åvilar arbetsgivaren. 4.7.3Reglerna om rehabilitering i LUF Bestämmelserna om rehabilitering i 69 §§ LUF är enligt förarbetena att se som en förbättring av och ett komplement till bestämmelserna i 22 kap. lagen om allmän försäkring. Skälen för den särskilda regleringen i LUF är att anställningen i utlandsstyrkan är tidsbegränsad och att det ansetts vara en fördel för den enskilde om rehabiliteringsansvaret på grund av skada som uppkommit under tjänstgöring i utlandsstyrkan lig- ger hos Försvarsmakten. Försvarsmakten har bättre möjligheter än för- säkringskassan att se till den enskildes särskilda behov och situation ef- tersom myndigheten på ett annat sätt än har kunskap om den speciella verksamhet som den skadade deltagit i. Ansvaret enligt LUF kvarstår även efter det att anställningen har upphört. Om någon skadats under tjänstgöring i utlandsstyrkan är Försvarsmakten enligt 6 § första punkten LUF skyldig att i samråd med den skadade utreda behovet av åtgärder för att den skadade skall återfå full arbetsförmåga eller för att stärka den skadades möjligheter att försörja sig genom för- värvsarbete. Skyldigheten att utreda behovet av åtgärder synes korre- spondera med arbetsgivarens skyldighet enligt 22 kap. 3 § AFL att på- börja en rehabiliteringsutredning. Av 6 § andra punkten LUF följer att Försvarsmakten, om det är möjligt, skall ge den skadade arbetsträning inom ramen för Försvarsmaktens verksamhet. Detta kan enligt proposi- tionen antingen ske inom ramen för Försvarsmaktens egen verksamhet eller genom att Försvarsmakten förmedlar kontakt med andra myndighe- ter där arbetsträningen kan genomföras. Enligt 6 § tredje punkten åligger det även Försvarsmakten att medver- ka till att den skadade får den utbildning som han eller hon behöver för att bli attraktiv på arbetsmarknaden. Skadan kan medföra behov av fort- bildning inom det område den skadade förut arbetat eller en helt ny ut- bildning. Även utbildning på universitetsnivå kan aktualiseras. Av 7 § första stycket LUF framgår att Försvarsmakten är skyldig att utge eko- nomiskt stöd till en utbildning som föranleds av skadan eller förlängs på grund av denna. Enligt 9 § andra stycket LUF bör Försvarsmaktens åtgärder samordnas med en eventuell annan arbetsgivares åtgärder. 5Ändringar i lagen om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands och i lagen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten har föreslagit att det i lagen om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands införs en ny paragraf enligt vilken yr- kesofficerare som är anställda och tjänstgör i Försvarsmakten är skyldiga att i sin anställning tjänstgöra i väpnad tjänst utomlands för de syften som anges i 1 § lagen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. en ändring i 1 § LUF skall bestämmelserna i den lagen göras tillämplig på sådana yrkesofficerare som placeras i utlandsstyrkan. Regeringen har i propositionen 2001/02:10 ställt sig bakom utredning- ens förslag att införa en tjänstgöringsskyldighet utomlands för yrkesoffi- cerare men har förespråkat en annan juridisktekniskt lösning för att åstadkomma detta, jfr. I det följande skall frågan om bestämmelserna i bör vara tillämp- liga på sådana yrkesofficerare som inom ramen för sin normala anställ- ning inom Försvarsmakten är placerade vid utlandsstyrkan diskuteras. Inledningsvis skall frågan om den särreglering som gjorts beträffande arbetsmiljölagens, lagens om anställningsskydd, semesterlagens och ar- betstidslagens tillämpning behandlas. Därefter kommer frågan om tillämpningen av bestämmelserna om rehabilitering och om ersättning till anhöriga i LUF att behandlas. Utredningen om utlandsstyrkan har i sitt betänkande "Utlandsstyrkan" tagit upp frågan om denna lags tillämplighet utomlands. Mot att lagen skulle vara tillämplig i utlandet talade enligt utredningen ett förarbetsut- talande med sådant innehåll. Med hänsyn till att lagen i vissa delar är av dispositiv karaktär drog utredningen dock slutsatsen att åtminstone de bestämmelser i arbetsmiljölagen som har civilrättsligt innehåll bör vara tillämpliga men att lagens bestämmelser inte kan utgöra grund för myn- dighetsingripande i utlandet. Även om det enligt utredningen alltså finns starka skäl för att lagen åtminstone delvis är tillämplig utomlands ansåg man att det fanns skäl att "förtydliga" detta genom att i LUF införa sär- skilda bestämmelser om arbetsmiljölagens tillämplighet. I förarbetena till lagen om utlandsstyrkan slås fast att anställningsavtal i utlandsstyrkan får anses ha en sådan anknytning till att svensk lag bör tillämpas även när tjänstgöringen sker utomlands. Regeringen anför emellertid därefter att "det finns starka skäl för att delar av arbets- miljölagen skall gälla utlandsstyrkan utomlands" och föreslår därför att det i LUF anges vilka delar av arbetsmiljölagen som skall gälla för an- ställda i utlandsstyrkan då dessa tjänstgör utomlands. Av det ovan anförda torde framgå att arbetsmiljölagen - åtminstone i de delar som är av civilrättslig karaktär - är tillämplig då svenska yrkes- officerare tjänstgör utomlands. 2 § LUF utgör således en inskränkning i arbetsmiljölagens tillämplighet som bl.a. innebär att bestämmelserna om skyddsombudets rättigheter, begränsningar i att nyttja minderåriga som arbetstagare samt bestämmelserna om tillsyn, påföljder och överklagande undantagits. Om dessa undantag inte görs tillämpliga också för yrkesof- ficerare som inom ramen för sitt normala anställningsavtal tjänstgör ut- omlands, kan vissa tillämningssvårigheter befaras uppkomma, även om de undantagna bestämmelserna i allmänhet knappast aktualiseras vid ut- landstjänst. 5.3Lagens om anställningsskydd, semesterlagens och arbetstidslagens tillämpning De undantag som gjorts beträffande tillämpningen av lagen om anställ- ningsskydd motiveras av att anställningen i utlandsstyrkan är tidsbegrän- sad (jfr. 4 § LUF). För yrkesofficerare som tjänstgör utomlands inom ramen för sin ordinarie anställning vid Försvarsmakten aktualiseras inte denna problematik. Lagen om anställningsskydd skall uppenbarligen gälla utan inskränk- ningar också då yrkesofficerare fullgör sina arbetsuppgifter för För- svarsmakten i utlandet. Beträffande semesterlagen har bestämmelserna i 12 § om rätt till för- läggning av semestern av året undantagits från tillämpning för anställda i utlandsstyrkan. Bestämmelsen innebär bl.a. att arbetstaga- ren - om inte annat avtalats - har rätt att få en ledighetsperiod av minst . Undantaget har i förarbetena motiverats med att förhållandena på tjänstgöringsplatsen kan vara sådana att ledig- het under just dessa sommarmånader inte är möjlig och att detta inte är "något som kan råda över". Bestämmelsen i 12 § semesterlagen är helt dispositiv och det torde i allmänhet vara både möjligt och lämpligt att träffa avtal med den yrkes- officer som skall tjänstgöra i utlandet om förläggningen av semester och annan ledighet innan tjänstgöringen påbörjas. Om det skulle visa sig omöjlig att träffa sådan överenskommelse eller om förhållandena ändras under tjänstgöringen så att den planerade semestern inte kan tas ut, torde detta kunna utgöra sådana särskilda skäl som gör att semestern även utan avtal får förläggas till annan tid med stöd av bestämmelses senare led. Alltjämt gör sig samma skäl gällande, varför undantaget bör gälla för samtliga som tjänstgör i utlandsstyrkan. Undantaget från arbetstidslagen har, på samma sätt som gäller för undan- taget av 12 § semesterlagen, motiverats med att förhållandena på tjänst- göringsplatsen kan vara så speciella och oförutsägbara och sådana att ej kan påverka dessa. Den omständigheten att vissa i utlandsstyr- kan inte är visstidsanställda utan har placerats där medför ingen skillnad i behovet av särreglering här heller. 5.4Rehabiliteringsbestämmelserna och ersättning till anhöriga Bestämmelserna om rehabilitering i LUF har tillkommit för att stärka det socialrättsliga skyddet för den som skadas under tjänstgöring i utlands- styrkan. Motivet för denna särreglering är den speciella och farliga verk- samhet som tjänstgöringen omfattar. Samma bestämmelser bör naturligt- vis gälla för alla som tjänstgör under samma förhållanden. Det finns så- ledes inte något skäl för att inte bestämmelserna om rehabilitering skall omfatta den som har placerats för tjänstgöring i utlandsstyrkan. Behovet av stöd av anhöriga vid rehabilitering och stöd till anhöriga när en nära anhörig har skadats är det samma oavsett anställningsform. Bestämmelserna i om ersättning till anhöriga skall därför också gäl- la alla som tjänstgör i utlandsstyrkan. 6 Ekonomiska konsekvenser och ikraftträdande pågår överläggningar mellan Försvarsmakten och arbets- tagarorganisationerna om löner och andra förmåner till de som an- ställs särskilt i utlandsstyrkan. Den nu aktuella lagstiftningen bör inte påverka dessa överläggningar och medför därför inte några ökade kost- nader för staten. Författningsändringarna med anledning av en ökad omfattning av ar- betsskyldigheten bör träda i kraft för att möjliggöra att de officersaspiranter som slutför sin utbildning skall kom- ma att omfattas av det nya systemet. 7.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands Förslaget innebär att 2 § upphävs. Lagen blir en renodlad bemyndigande- lag för när regeringen får beslut om att sända väpnad styrka utomlands. Formuleringen anställas särskilt avsåg att markera att tjänstgöring i utlandsstyrkan skall vara frivillig. Bestämmelsen hade betydelse endast för den som redan var anställd vid Försvarsmakten och som hade för av- sikt att tjänstgöra i utlandsstyrkan. Genom att kravet på särskild anställ- ning tas bort blir det möjligt att vid ingående av nya anställningsavtal avtala om att anställningen omfattar tjänstgöring i utlandsstyrkan. Enbart det förhållandet att kravet på särskild anställning tas bort torde inte med- föra att arbetsskyldigheten för den som redan är anställd vid Försvars- makten utvidgas. En ändring av redan anställdas anställningsavtal bör ske för att en sådan utvidgning av arbetsskyldigheten skall ske. Bestäm- melsen har i övrigt delvis arbetats in i 1 och 4 §§ lagen (1999:568) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. 7.2Förslaget om ändring (1999:569) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten Lagen har omarbetats så att den skall omfatta alla som tjänstgör i ut- landsstyrkan inom Försvarsmakten. I utlandsstyrkan kommer det att tjänstgöra personer som till följd av sitt anställningsavtal i Försvarsmak- ten har en arbetsskyldighet som omfattar tjänstgöring i utlandsstyrkan, personer som har en anställning i Försvarsmakten men som ändå måste anställas särskilt i utlandsstyrkan eftersom dess anställningsavtal inte omfattar tjänstgöring i utlandsstyrkan samt den som utan en tidigare an- ställning i Försvarsmakten anställs för tjänstgöring i utlands- styrkan. Till övervägande del har denna förändring markerats genom att anställd byts ut mot tjänstgör. Lagen kommenteras i princip endast i de delar som innebär en ändring utöver detta. Av 1 § första meningen följer att det skall finnas en utlandsstyrka inom Försvarsmakten. Bestämmelsen återfanns tidigare delvis i 2 § lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands. Undantaget §§ lagen (1982:80) har flyttats från 3 § första punkten till 4 § eftersom bestämmelsen endast har betydelse för den som har en särskild anställning i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. I 4 § har bestämmelserna som reglerar anställningsförhållandet i utlandsstyr- kan samlats. Regleringen om att särskild anställning krävdes för tjänstgö- ring för fredsbevarande verksamhet utomlands fanns tidigare i 2 § lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands. Som tidigare framhållits så har kravet på särskild anställning tagits bort. Ytterligare en skillnad i förhållande till den sistnämnda lagen är att den knyter an till all den verksamhet som får bedrivas inom utlandsstyrkan och inte enbart fredsbevarande verksamhet. 7.3Förslaget till lagen om ändring i lagen (194:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. Ändringen införs för att lagen skall omfatta alla som tjänstgör i utlands- styrkan efter det att kravet på särskild anställning i utlandsstyrkan upp- hört. 1Lag om ändring i lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands dels att 2 § skall upphöra att gälla, dels att 3 § skall ha följande lydelse. Högst tretusen personer ur ut- Högst tretusen personer ur ut- göra utomlands i väpnad tjänst. i väpnad tjänst. Denna lag träder i kraft . 2.Lag om ändring i lagen (1999:568) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten Härigenom föreskrivs att 1, 26, 9 och 11 §§ lagen (1999:568) om ut- landsstyrkan inom Försvarsmakten skall ha följande lydelse. Denna lag skall tillämpas på de anställda i utlandsstyrkan inom ra en utlandsstyrka. skall tillämpas på dem som tjänst- I utlandsstyrkan får endast sådan I utlandsstyrkan får endast sådan militär och civil personal anställas militär och civil personal tjänstgö- som behövs för internationell ra som behövs för internationell verksamhet utomlands i syfte att verksamhet utomlands i syfte att 1.avvärja risk för en väpnad konflikt, 2.hejda en pågående väpnad konflikt, 3.övervaka överenskommelser om fred och vapenstillestånd, eller 4.skapa förutsättningar för varaktig fred och säkerhet genom humani- tärt arbete i samband med en väpnad konflikt. Den som skall tjänstgöra i ut- landsstyrkan och inte har en an- ställning i Försvarsmakten som omfattar skyldighet att tjänstgöra i internationell verksamhet utom- lands för de syften som anges i andra stycket, skall anställas sär- skilt i styrkan. För de anställda i utlandsstyr- kan skall följande bestämmelser i arbetsmiljölagen (1977:1160) gälla även utomlands, om inte tjänstgö- ringsförhållandena hindrar detta: För dem som tjänstgör i utlands- styrkan skall följande bestämmel- ser i arbetsmiljölagen (1977:1160) gälla även utomlands, om inte tjänstgöringsförhållandena hindrar detta: 2 kap. 18 §§, 3 kap. 14, 6 och 12 §§, 6 kap. 16 §§, 6 a § första stycket första och andra meningen och andra stycket samt 8 och 9 §§. För de anställda i utlandsstyr- För dem som tjänstgör i utlands- kan skall följande bestämmelser styrkan skall följande bestämmel- ser inte gälla: 1517 §§ lagen (1982:80) om (1977:480), samt Vid prövning av om den som tjänstgör i utlandsstyrkan drabbats av en arbetsskada skall bevisreg- lerna i 7 och 8 §§ lagen (1977:265) om statligt personska- deskydd tillämpas för den tid som avses i första stycket, om det är förmånligare för den enskilde än en tillämpning av motsvarande regler i lagen om arbetsskadeför- säkring.Vid tillämpning av lagen om ar- betsskadeförsäkring utgör livränte- underlaget minst sju prisbasbe- 12 § semesterlagen (1977:480), samt 3. arbetstidslagen (1982:673). En anställning i utlandsstyrkan skall vara tidsbegränsad och avse tiden för både utbildning och tjänstgöring. Anställningen får dock tidsbegränsas till att avse endast utbildningstiden eller tjänstgöringstiden. Vid uppsägning av anställning före anställningstidens utgång gäller en uppsägningstid av för både arbetsgivare och arbetstagare. Arbetsgivaren får dock bevilja den anställde kortare uppsägningstid. Om den anställde genomgått ut- bildning för tjänstgöring utan att få godkända vitsord, får arbetsgi- varen säga upp anställningen med en uppsägningstid av en månad. 2. arbetstidslagen (1982:673). En särskild anställning i ut- landsstyrkan skall vara tidsbegrän- sad och avse tiden för både utbild- ning och tjänstgöring. Anställ- ningen får dock tidsbegränsas till att avse endast utbildningstiden eller tjänstgöringstiden. Vid uppsägning av anställning- en före anställningstidens utgång gäller en uppsägningstid av för både arbetsgivare och arbetstagare. Arbetsgivaren får dock bevilja den anställde kortare uppsägningstid. Om den anställde genomgått utbildning för tjänstgö- ring utan att få godkända vitsord, får arbetsgivaren säga upp an- ställningen med en uppsägningstid av en månad. För den som anställs särskilt i utlandsstyrkan skall bestämmel- serna i 1517 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd inte gälla. Vid tjänstgöring utomlands gäller lagen (1976:380) om arbetsskade- försäkring från det att den första färden till tjänstgöringsplatsen påbörjas till det att den sista färden från tjänstgöringsplatsen avslutas. Skada som inträffar skall anses som arbetsskada, om övervägande skäl talar för det. Skador som inträffar under semester eller motsvarande ledighet utom tjänstgöringslandet skall omfattas av lagens skydd endast om det finns särskilda skäl. Vid prövning av om en anställd drabbats av en arbetsskada skall bevisreglerna i 7 och 8 §§ lagen (1977:265) om statligt personska- deskydd tillämpas för den tid som avses i första stycket, om det är förmånligare för den enskilde än en tillämpning av motsvarande regler i lagen om arbetsskadeför- säkring. Vid tillämpning av lagen om ar- betsskadeförsäkring utgör livränte- underlaget minst sju basbelopp. Om någon skadas under anställ- Om någon skadas under tjänst- ning i utlandsstyrkan, skall För- i utlandsstyrkan, skall För- svarsmakten i samråd med den svarsmakten i samråd med den 1.utreda behovet av åtgärder för att den skadade skall återfå full ar- betsförmåga eller för att stärka den skadades möjligheter att försörja sig genom förvärvsarbete,