prop · GQ03146 · 2003-06-25 00:00:00 — Med kriminell organisation avses enligt artikel 1 första stycket en strukturerad sammanslutning, in- rättad för en begränsad tid av fler än två personer som handlar i samför- stånd för att begå brott som bestraffas med frihetsberövande eller en fri- hetsberövande säkerhetsåtgärd på upp till eller ett strängare straff oavsett om brottet är ett mål i sig själv eller ett medel för att erhålla materiella fördelar och, i förekommande fall, ett sätt att otillbörligt på- verka offentliga myndigheters verksamhet. Enligt artikel 2 i den gemensamma åtgärden skall kriminaliseringen av deltagande i kriminell organisation ske genom att varje medlemsstat åtar sig att se till att de handlingar som beskrivs i artikeln bestraffas med ef- fektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner. Medlemsstaterna har därvid möjlighet att uppfylla kriminaliseringen genom endera av två olika alternativ. Enligt punkten a i den gemensamma åtgärden kan krimi- naliseringen uppfyllas genom straffbeläggande av det handlande varige- nom en person som, avsiktligen och med kännedom om antingen organi- sationens syfte och allmänna kriminella aktiviteter eller organisationens avsikt att begå brotten, aktivt deltar i en kriminell organisations aktivite- ter enligt artikel 1. Detta skall gälla även om den personen inte deltar i det egentliga utförandet av brotten i fråga och, med förbehåll för allmän- na principer i den berörda medlemsstatens straffrätt, även om brotten i fråga inte begås. Som ett alternativt sätt att uppfylla åtagandet föreskrivs straffbeläggande av en personens deltagande i annan av organisationens aktiviteter och med kännedom om att deltagandet bidrar till fullgörandet av den kriminella organisationens aktiviteter enligt artikel 1. Artikel 2.1.a i den gemensamma åtgärden har som synes betydande likheter med Pa- lermokonventionens bestämmelse i artikel 5.1.a. (ii) om deltagande i en organiserad brottslig sammanslutning. Vid antagandet av den gemensamma åtgärden gjorde regeringen be- dömningen att det inte skulle krävas några lagstiftningsåtgärder för att skulle leva upp till åtagandena. Denna ståndpunkt redovisas ock- så i regeringens berättelse om verksamheten i EU 1998 (skr. Motsvarande bedömning har även gjorts av Kommittén om straffan- svar för organiserad brottslighet, m.m. I sitt betänkande Organiserad brottslighet, hets mot folkgrupp, hets mot homosexuella m.m. straffan- svarets räckvidd (SOU 2000:88), anför kommittén att även den gör be- dömningen att den nuvarande svenska lagstiftningen i och för sig är till- räcklig för att skall uppfylla de åtaganden som följer av den ge- mensamma åtgärden. Kommitténs uppfattning var att de svenska reglerna om medverkan till brott uppfyller de krav som ställs i artikel 2.1.a i den gemensamma åtgärden, och att de gärningar som beskrivs i artikel 2.1.a är av sådant slag att de enligt svensk rätt är att bedöma som främjande av brott (a.a. s. 173). var Palermokonventionen inte slut- förhandlad, men kommittén hade tillgång till det framtagna utkastet till konvention (som angetts tidigare uppnåddes också enighet om konventionstexten ). Kommittén anförde därvid att, eftersom kunde förväntas innehålla betydande likheter med EU:s gemensamma åtgärd, låg det nära till hands att anta att den nuvarande svenska lagstiftningen även motsvarar de krav som kan följa av ett tillträde till konventionen. Kommittén konstaterade därvid att Sve- riges nuvarande och förestående internationella åtaganden inte fordrar att det införs särskilda regler om straffansvar för aktivt deltagande i organi- sationer eller sammanslutningar där brottslig verksamhet förekommer (a.a. s. 174175). I samband därmed framhöll kommittén att, även om det finns en rad länder som i sin lagstiftning straffbelägger medlemskap eller deltagande i kriminella organisationer, föreligger det betydande skillnader i utformningen av bestämmelserna. Kommittén anförde att det inte heller är givet att straffansvaret i länder som har sådana bestämmel- ser genomgående sträcker sig längre än i . Det finns nämligen i dessa länder som regel inget allmänt förberedelsebrott och en bestäm- melse om straff för medlemskap eller deltagande i en kriminell organisa- tion tar i realiteten inte sällan sikte på förfaranden som enligt svensk rätt är att bedöma som förberedelse eller stämpling till brott. Förhållandet mellan gällande rätt och konventionsåtagandena Enligt den allmänna medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § gäller ansvar som är föreskrivet för viss gärning inte endast den som har utfört gärningen utan även den som har främjat den med råd eller dåd. Regeln gäller vid alla brottsbalksbrott samt de brott i specialstraffrätten för vilka fängelse är föreskrivet eller särskild föreskrift finns att medver- kan skall bestraffas. Med uttrycket råd eller dåd avses att främjandet skall ha skett med psykiska eller fysiska medel. Enligt normalt språkbruk främjas en gärning när någon har gjort något som underlättar eller i vart fall är ägnat att underlätta gärningens utförande. I har dock uttrycket givits en vidare betydelse och kan även innefatta en medverkan som inte varit någon förutsättning för brottet. Att ett främjande av en gärning är straffbart såsom medverkan, även om det inte är en betingelse för att gärningen skall komma till stånd, medför att medverkansansvar kan drabba även den som endast obetydligt bidragit till gärningen. I paragrafens andra stycke föreskrivs att den som inte är att anse som gärningsman skall dömas för anstiftan av brottet, om han eller hon har förmått annan till utförandet, och annars för medhjälp till detta. Av detta följer att medverkan kan ha tre former enligt svensk rätt, gärningsman- naskap, anstiftan och medhjälp. Mellan dessa olika former gäller en prio- ritetsordning. Gärningsmannaskap har företräde framför de båda andra medverkansformerna och anstiftan ses som allvarligare än medhjälp. Varje medverkande är självständigt ansvarig, dvs. oberoende av om det är möjligt att straffa någon annan medverkande. Ansvaret är dock bero- ende av att ett brott objektivt sett har begåtts. Kravet på subjektiv täckning innebär att medhjälparens uppsåt skall täcka det faktum att han eller hon har främjat en viss gärning med råd eller dåd. Det krävs att medhjälparen har uppsåt i förhållande till de fak- tiska omständigheter som utgör underlag för bedömningen att ett främ- jande föreligger. Däremot behöver enligt svensk rätt, till skillnad från vad som föreskrivs i konventionen, medhjälparen inte själv anse sig främja huvudgärningen, än mindre handla i syfte att främja huvudgär- ningen. Om ett händelseförlopp inte fortlöpt så långt att brottet fullbordats kan straffansvar aktualiseras enligt bestämmelserna om förberedelse eller stämpling till brott. Det bör påpekas att medverkan även är straffbart i förhållande till dessa brottsformer. Medverkan till förberedelse och stämpling till brott är således straffbart enligt svensk rätt. Också medver- kan till medverkan är straffbart, t.ex. anstiftan av medhjälp till ett brott. Om det är särskilt föreskrivet för en viss gärning kan dessutom straffan- svar för underlåtenhet att avslöja brott enligt 23 kap. 6 § aktualiseras. Det krävs dock att brottet är å färde, vilket i normalfallet betyder att brottet inte har kommit till fullbordan. Ansvar för förberedelse kan enligt 23 kap. 2 § första stycket brottsbal- ken dömas ut då brottets utförande inte ens har påbörjats men gärnings- mannen tagit befattning med hjälpmedel eller pengar eller annat för att utföra eller främja brott. Uppsåtet behöver inte avse en viss bestämd gär- ning utan det räcker att uppsåtet avser att brott av visst slag förr eller se- nare kommer till stånd. Stämpling till brott enligt 23 kap. 2 § andra stycket har berörts kort ovan i anledning av artikel 5.1.a.(i). I detta sammanhang bör endast tilläggas att beslutet om att brottet skall utföras inte behöver vara preciserat i fråga om tidpunkten för brottet, det närmare tillvägagångssät- tet eller fördelningen av uppgifter mellan de inblandade. Liksom för för- beredelse behöver uppsåtet inte avse en viss bestämd gärning utan det räcker att uppsåtet avser att brott av visst slag förr eller senare kommer till stånd. Straffbar stämpling kan därför föreligga även om tid och plats och andra omständigheter vid brottet lämnats obestämda. Inte heller be- höver det tilltänkta brottet vara så nära förestående att brottsplanen kan betecknas som aktuell. Här kan det finnas skäl att påminna om att det i definitionen av organi- serad brottslig sammanslutning anges att personerna i sammanslutningen skall handla i samförstånd för att begå brott enligt konventionen. Detta kan knappast förstås på annat sätt än att artikel 2 och, därigenom, artikel 5.1.a. (ii) endast blir tillämplig på fall där personerna i sammanslutningen påbörjat sin brottsliga verksamhet i så måtto att åtminstone ansvar för stämpling, förberedelse eller försök till brott kan ådömas. Det är således svårt att tänka sig att en organiserad brottslig sammanslutning skulle kunna föreligga utan att någon brottslig gärning har förövats inom ramen för organisationens verksamhet. Med denna tolkning av konventionens definition av en organiserad brottslig sammanslutning följer att den som deltar i sammanslutningen som anges i artikel 5.1.a. (ii) i konventionen kan dömas till ansvar för åtminstone medhjälp till brott enligt 23 kap. 4 § . har framhållit att försök till anstiftan, i motsats till vad som gäller i många andra länder, inte är generellt straffbelagt i svensk rätt och att det för ansvar för medverkan till brott krävs att uppså- tet avser en viss någorlunda konkretiserad gärning. Tingsrätten har pekat på att det ansvar för förberedelse till brott, som vid brist avseende med- verkansuppsåtet, kan aktualiseras även i samband med främjande av full- bordade brott och försöksbrott, inte omfattar planeringsåtgärder som så- dana, åtminstone inte i andra fall än där också stämpling till brottet är straffbelagt. Tingsrätten har också framhållit att stämpling till brott inte är straffbelagt exempelvis vid grov stöld, grovt bedrägeri, grov utpress- ning, grovt skattebrott och grovt försvårande av skattekontroll. Tingsrät- ten har lagt till att principiella skäl talar för att närmare överväga en kri- minalisering av aktivt deltagande i en organiserad brottslig sammanslut- ning bl.a. då en sådan reglering bl.a. är mer i överensstämmelse med Pa- lermokonventionens egentliga syfte. Regeringen kan instämma i att det kan diskuteras om de svenska be- stämmelserna om medverkan, försök, förberedelse och stämpling som redogjorts för ovan tillgodoser alla tänkbara situationer där personer del- tar i en organiserad brottslig sammanslutnings verksamhet. I praktiken kan det förekomma speciella undantagssituationer där det är tveksamt om den svenska regleringen till fullo kan anses uppfylla konventionens kri- minaliseringskrav. Undantagssituationer av sådan sällsynt karaktär bör dock enligt regeringens uppfattning inte i sig själva motivera någon ut- vidgad lagstiftning. Här vill regeringen också påminna om att tolkningen av konventionens regler skall göras mot bakgrund av att reglerna är av- sedda att tillämpas av ett mycket stort antal länder med sinsemellan olika rättssystem. Konventionens regler har därför givits en utformning som inte i alla delar framstår som helt klar. Enligt regeringens uppfattning får därför konventionens åligganden anses uppfyllda om den nationella lag- stiftningen täcker situationer som inte får anses utgöra som rena undan- tagsfall. I detta sammanhang vill regeringen även hänvisa till att Kom- mittén om straffansvar för organiserad brottslighet, m.m. framhåller (a.a. s. 174175) att det visserligen i en rad länder finns regler om straffansvar för medlemskap eller deltagande i kriminella organisationer men att det när det gäller den närmare utformningen av reglerna föreligger rätt bety- dande skillnader. Kommittén pekar också på att det inte är givet att straffansvaret i länder som har sådana straffbestämmelser genomgående sträcker sig längre än i . Där lyfter kommittén fram dels att det i dessa länder som regel inte finns något allmänt förberedelsebrott, dels att en bestämmelse om straff för medlemskap eller deltagande i en kriminell organisation i realiteten inte sällan tar sikte på förfaranden som enligt svensk rätt är att bedöma som förberedelse eller stämpling till brott. I linje med de överväganden som i olika sammanhang gjorts beträffan- de EU:s gemensamma åtgärd och mot bakgrund av vad som ovan anförts görs här bedömningen att de svenska reglerna om medverkan, förbere- delse och stämpling till samt underlåtenhet att avslöja brott uppfyller de krav som ställs i artikel 5.1.a.(ii). Som framgått ovan straffbeläggs vissa handlingar i svensk rätt t.o.m. på ett tidigare stadium än vad som före- skrivs i Palermokonventionen. Sammantaget menar regeringen att några lagstiftningsåtgärder inte är nödvändiga för att uppfylla konventionens krav i denna del. Det kan påpekas att även ett inom EU antaget rambeslut om bekäm- pande av terrorism (EGT L 164, 22.6.2002, s. 3) innehåller bestämmelser av detta slag. Bestämmelserna innebär att vissa handlingar som begås inom ramen för en särskilt planlagd och organiserad terroristbrottslighet skall vara kriminaliserade i samtliga medlemsstater. Det som skall be- straffas är att leda eller på visst sätt delta i en terroristgrupps verksamhet. Bestämmelserna har stora likheter med ovannämnda bestämmelser i så- väl EU:s gemensamma åtgärd om deltagande i kriminella organisationer som Palermokonventionen. Bedömningarna som redovisas i förevarande proposition angående bestämmelsen i artikel 5.1.a. (ii) ligger väl i linje med regeringens överväganden i propositionen Straffansvar för terrorist- brott som lades fram i anledning av de åtaganden rambeslutet föranleder för svenskt vidkommande. godkände regeringens ställningstagande i denna fråga (prop. 2002/03:38, bet. 2002/03:JuU12, rskr. 2002/03:148). Artikel 5.1.b gäller organisering eller ledande av, medhjälp eller bi- stånd till, främjande av råd för genomförande av grova brott vari en or- ganiserad brottslig sammanslutning är delaktig. Vad som främst är av intresse för svenskt vidkommande är bestämmelserna om förberedelse till brott enligt 23 kap. 2 § och medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § samma balk. De gärningar som anges i punkt 1.b bör efter omständigheterna vara att bedöma som antingen medhjälp till brottet, medhjälp till försök till brot- tet eller förberedelse eller stämpling till brottet. Det torde därför inte vara nödvändigt att förändra den svenska lagstiftningen i denna del med an- ledning av konventionens innehåll. Artikel 5.2 anger att i de fall då vetskap, uppsåt, syfte, avsikt och in- stämmande utgör ett särskilt rekvisit för brott i punkt 1 i artikeln, har domstolen rätt att dra slutsatsen att rekvisitet är uppfyllt utifrån de faktis- ka omständigheterna. Erkännande eller annan bevisning som tar direkt sikte på sådan avsikt som sägs i exempelvis punkt 1.a. (i) är således inte nödvändig för straffansvar. Motsvarande torde följa av den enligt svensk rätt gällande principen om fri bevisprövning. Artikel 5.3 innehåller föreskrifter med avseende på konventionsstater vars nationella lagstiftning kräver att en organiserad brottslig samman- slutning är delaktig i de brott som anges i artikelns punkt 1.a samt de konventionsstater som kräver en lagstiftningsåtgärd för genomförande av samma punkt. Bestämmelsen berör inte . 6.1.2Artikel 6 (penningtvätt) Artikel 6 behandlar kriminalisering av penningtvätt. De förfaranden som skall kriminaliseras framgår av punkt 1.a, av vilken också följer att de åtgärder som i förekommande fall kan erfordras skall vara förenliga med grundläggande principer i den nationella lagstiftningen. (i) om- fattar omvandling eller överlåtelse av egendom med vetskap om att den utgör av brott, om det sker för att dölja eller maskera egendo- mens olagliga ursprung eller för att hjälpa en person som är delaktig i förbrottet att undandra sig de rättsliga följderna av sina gärningar. Den andra delen, punkt 1.a. (ii), omfattar döljande eller maskering av egen- doms rätta natur eller ursprung, dess belägenhet eller förfogandet över egendomen eller dess förflyttning eller äganderätten eller annan rättighet till denna med vetskap om att den utgör av brott. I punkt 1.b anges vissa ytterligare gärningar som skall beläggas med straff med reservation för vad som följer av grundbegreppen i konven- tionsstatens rättsordning. I punkten stadgas straffansvar för (i) förvärv, innehav eller användande av egendom med vetskap vid tiden för motta- gandet om att egendomen i fråga utgjorde av brott. I svensk rätt kriminaliseras olika former av penningtvätt, samt gär- ningar som har samband med penningtvätt, i huvudsak genom bestäm- melserna om häleri och penninghäleri enligt 9 kap. 6 och 6 a §§ brotts- balken. I sammanhanget bör även bestämmelserna i 9 kap. 7 och 7 a §§ rörande häleri- respektive penninghäleriförseelse nämnas, liksom att bestämmelsen i 17 kap. 11 § om skyddande av brottsling kan vara att tillämpa i vissa fall. Det bör också påpekas att en- ligt lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt straffbeläggs under- låtenhet att uppfylla viss gransknings- och uppgiftsskyldighet som följer av samma lag samt att bryta mot det meddelandeförbud som uppställs i lagen. De förfaranden som avses i punkten 1.a. (i)(ii) samt b. (i) torde täckas, beroende på omständigheterna i övrigt, av bestämmelserna i 9 kap. 6 § eller 9 kap. 6 a § . Det kan visserligen invändas att de svens- ka bestämmelserna innehåller ett flertal kvalificerande rekvisit som sak- nas i de ovan angivna bestämmelserna i artikel 6. Exempelvis krävs i 9 kap. 6 § första stycket 1 att befattningen skall vara ägnad att försvåra ett återställande, i 9 kap. 6 § första stycket 2 att gärningsmannen bereder sig otillbörlig och enligt 9 kap. 6 a § första stycket 1 att gärningsmannen otillbörligen främjar möjligheterna för annan att tillgo- dogöra sig egendomen eller värdet av denna. Tanken bakom de in- skränkningar som följer av svensk rätt är att undanta vissa förfaranden som rimligen inte kan betraktas som rättsstridiga. Exempelvis omfattar bestämmelsen om penninghäleri i 9 kap. 6 a § andra stycket , till följd av otillbörlighetsrekvisitet, inte helt vardagliga transaktioner såsom att ta emot sedvanlig ersättning för varor eller tjänster. Det torde knappast vara konventionens syfte att sådana förfaranden skall kriminali- seras. En kriminalisering av sådana åtgärder kan heller knappast sägas vara förenligt med grundläggande principer i den svenska lagstiftningen, vilket punkt 1.b uttryckligen innehåller ett undantag för. Något behov av att ändra den svenska lagstiftningen på grund av kraven i artikel 6 punkt 1. (i) och (ii) eller punkt 2. (i) torde följaktligen inte föreligga. Av punkt 1.b. (ii) följer att det område som också skall straffbeläggas omfattar delaktighet i brott som anges i artikeln, samverkan eller stämp- ling i avsikt att begå sådana brott, försök att begå eller medhjälp eller bistånd till brotten samt främjande av eller råd för genomförandet av så- dana brott. Delaktighet i, samverkan, medhjälp eller främjande av och råd för ut- förande av sådana handlingar som anges i denna punkt är i svensk rätt kriminaliserade som medverkan till brott enligt bestämmelserna i 23 kap. 4 § . När det gäller konventionens krav på straffbeläggning av stämpling, bistånd och försök till brott kan det nämnas att stämpling, förberedelse och försök till grovt häleri och grovt penninghäleri kriminaliserades i anledning av tillträde till det andra tilläggsprotokollet till kon- ventionen om skydd för Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (den s.k. bedrägerikonventionen) (prop. 2000/01:133, bet. 2001/02:JuU2, rskr. 2001/02:3). Orsaken till att de osjälvständiga brottsformerna endast kriminaliserades för grova brott var att en sådan avsikt kunde anses vara underförstådd i protokollet (jfr. 2000/01:133 s. 15 ff.). Det kan i och för sig ifrågasättas, så som gör, om denna utvidgade kriminalisering kan anses tillräcklig för uppfyllande av Paler- mokonventionens krav. I detta sammanhang bör dock påminnas om den ovannämnda bestämmelsen i bl.a. punkt 1.b. (ii), av vilken följer att kon- ventionsstaterna kan underlåta att straffbelägga ett handlande om en kri- minalisering skulle strida mot grundbegreppen i konventionsstaternas rättsordning. Liknande bestämmelser återfinns i FN:s narkotikabrotts- konvention och konvention om penningtvätt, efterforsk- ning, beslag och förverkande av av brott (förverkandekonventio- nen), vars penningtvättbestämmelser i det närmaste är identiska med Pa- lermokonventionens. Det utrymme som givits för staterna att underlåta kriminalisering, så länge en sådan kan konstateras vara oförenlig med grundbegreppen i respektive rättsordning gjorde det möjligt för att avstå från att kriminalisera stämpling och försök till penningtvätt (se prop. 1990/91:127 s. 19 f. avseende narkotikabrottskonventionen och prop. 1995/96:49 s. 15 avseende förverkandekonventionen). När det gäll- er narkotikabrottskonventionen, där grundläggande rättsliga principer medgav att konventionsstaterna avstod från kriminalisering, anförs i fö- rarbetena att en av utgångspunkterna för tolkningen av konventionsbe- stämmelserna var att konventionen skall kunna tillämpas av länder med olika rättssystem och att det därför ansetts nödvändigt att i viss mån ta hänsyn till den nationella lagstiftningen i de olika staterna. Enligt förar- betena skulle det vara tillåtet att ge utrymme för sådana mera allmänna principer som lett till att den nationella lagstiftningen utformats på ett visst sätt. Överväganden av det slaget hade för del lett till att de aktuella gärningsformerna inte kriminaliserats i fråga om häleri. Någon skyldighet att utvidga kriminaliseringen på denna punkt kunde mot bak- grund av det sagda inte anses följa av konventionen. Inte heller av andra skäl borde enligt förarbetena någon utvidgning ske. Uttalandena i förar- betena mötte inte några invändningar under riksdagsbehandlingen. I fö- rarbetena avseende förverkandekonventionen hänvisades till uttalandena avseende narkotikabrottskonventionen. Inte heller den gången framställ- des några invändningar under riksdagsbehandlingen. Det utrymme som ges i Palermokonventionen för konventionsstaterna att förena kriminaliseringen med grundbegreppen i rättsordningen i före- ning med det faktum att det kriminaliserade området för svenskt vid- kommande vidgats tiden efter och Euro- parådets förverkandekonvention leder till slutsatsen att det svenska re- gelverket får anses uppfylla Palermokonventionens krav även i denna del. Av punkt 2.a följer att varje konventionsstat skall söka tillämpa punkt 1 så vidsträckt som möjligt när det gäller förbrott. inte några obligatoriska föreskrifter. Förutom kravet i 9 kap. 6 och 6 a §§ på att ett fullbordat förbrott skall föreligga på ett tidigare stadium kan dock transaktioner som liknar häleri och penninghäleri be- straffas som medverkan till förbrottet har de svenska bestämmelserna givits en generell utformning. I samband ratifikationen av förverkande- konventionen gjorde den förklaringen att bl.a. artikel 6, penning- tvättsbrott, endast skulle tillämpas på vissa former av brott (prop. 1995/96:49, bet. 1995/96:JuU10, rskr. 1995/96:59 samt SÖ 1996:19). Den svenska lagstiftningen om penningtvätt ändrades (prop. 1998/99:19, bet. 1998/99:JuU8, rskr. 1998/99:134). Bl.a. utvidga- des kretsen av brott som kan vara förbrott till penningtvätt på ett sådant sätt att förklaringen till artikel 6 i förverkandekonventionen kunde åter- kallas. Beslut om återkallelse av förklaringen fattades vid regeringssam- manträde (Ju1999/2704/L5). Något skäl att i anledning av tillträdet till Palermokonventionen ytterligare utvidga det straffbara området föreligger inte.