prop · GR034 · 2003-09-30 00:00:00 — myndighet som kan vara behöriga att ingå en överenskommelse av Prop. Ett krav för att huvudregeln skall gälla bör dock vara att den svenska förundersökningen, som pågår eller inleds med anledning av förfrågan, avser som Riksåklagaren påpekat brottslighet som den gemensamma utredningsgruppen skall utreda. Finns inte en sådan koppling bör den som leder förundersökningen inte vara behörig att ingå en överenskommelse om att inrätta en gemensam utredningsgrupp. Lagrådet har haft synpunkter på vem som skall vara behörig att ingå en överenskommelse om att inrätta en gemensam utredningsgrupp. lagrådsremissen föreslogs att undersökningsledaren skulle vara behörig att ingå en sådan överenskommelse. Lagrådet anser att det kan diskuteras om det inte bör vara myndigheten som ingår överenskommelsen. fall bör det enligt Lagrådet gälla om det inte är en åklagare som är undersökningsledare liksom i de fall se nästa avsnitt där förundersökning inte pågår och det således inte är fråga om att ingå en överenskommelse enligt den av regeringen föreslagna huvudregeln. blir då en fråga för den berörda myndigheten att i arbetsordning eller annat beslut ange vem som skall vara behörig att företräda myndigheten i Regeringen ansluter sig till Lagrådets synpunkter. förundersökningen leds av en åklagare bör det emellertid enligt regeringens mening vara åklagaren som ingår en överenskommelse om att inrätta en gemensam utredningsgrupp. Med denna lösning som Lagrådet godtar efterlevs den systematik som gäller enligt att det i en förundersökning är åklagaren, och inte åklagarmyndigheten, som fattar beslut. I samtliga övriga fall, inklusive i de situationer där en förundersökning inte pågår och inte heller inleds, bör det, som Lagrådet påpekar, vara myndigheten som ingår en sådan Denna huvudregel som regeringen nu föreslår innebär att flera myndigheter formellt sett kan vara behöriga att ingå en överenskommelse om att inrätta en gemensam utredningsgrupp, t.ex. i de situationer där det blir fråga om att ta ställning till om en svensk förundersökning skall inledas. Regeringen utgår emellertid ifrån att den brottslighet som kan förväntas bli föremål för en utredningsgrupps arbete i de flesta fallen är av allvarlig karaktär. I utredningar av denna typ leder åklagare ofta förundersökningen i ett tidigt skede. också överta förundersökningen när vissa tvångsåtgärder skall vidtas i den svenska förundersökningen. I de allra flesta fallen kommer således förundersökningen att ledas eller påbörjas av en åklagare när det blir aktuellt att ta ställning till om svenska tjänstemän skall delta i en Regeringen utgår också ifrån att innan en formell framställning görs om att inrätta en gemensam utredningsgrupp, kommer det redan att finnas en etablerad kontakt mellan myndigheterna i de olika medlemsstaterna som kan ha ett intresse av att delta i en utredningsgrupp. I de fall förundersökningen leds av en myndighet när frågan om att inrätta en utredningsgrupp blir aktuell, torde det behöva övervägas om förundersökningen skall övertas av en Det kan dock inte uteslutas att t.ex. en polistjänsteman för polismyndighetens räkning ingår överenskommelsen om att inrätta en gemensam utredningsgrupp, vilket regeringen inte ser som något hinder. För att åklagare skall få kännedom om att en framställning har gjorts bör det enligt regeringens uppfattning dock föreskrivas en skyldighet för Prop. undersökningsledaren, om denne är en annan än åklagare, att underrätta underrättelseskyldighet kan föreskrivas i förordningsform. Myndigheter som är behöriga att ingå överenskommelsen när svensk förundersökning varken pågår eller inleds Det kommer att finnas situationer där huvudregeln, dvs. eller myndighet som leder förundersökningen ingår överenskommelsen, inte kan tillämpas. Det gäller i de situationer då det varken pågår eller finns anledning att inleda en svensk förundersökning avseende brottslighet som den gemensamma utredningsgruppen skall utreda, men det ändå finns ett behov för tjänstemän från svenska myndigheter att delta i en gemensam utredningsgrupp. Som Riksåklagaren påpekat är det som det föreslogs i promemorian tveksamt om det i dessa fall endast skall vara en åklagare som skall vara behörig att ingå en överenskommelse om att inrätta en utredningsgrupp. att få en formell uppgift men utredningsgruppens arbete kommer huvudsakligen att beröra andra myndigheter. Det är också i dessa situationer som de påpekanden har gjort får störst betydelse, dvs. att en myndighet fattar beslut som har direkta återverkningar på en annan myndighets verksamhet. därför att även andra myndigheter i dessa situationer bör ha behörighet att ingå en överenskommelse om att inrätta en utredningsgrupp. myndigheter som kan bli aktuella är, förutom Riksåklagaren eller den eller den polismyndighet som bestämmer samt och . bör enligt regeringens mening ha en möjlighet att ingå en överenskommelse om att inrätta en gemensam utredningsgrupp som skall vara verksam antingen i eller i en annan medlemsstat inom Den föreslagna ordningen syftar till att ta hand om Lagrådets synpunkt att det bör vara myndigheten som ingår överenskommelsen (se föregående avsnitt) och inte som föreslogs i lagrådsremissen, den tjänsteman som utses av aktuella myndigheter. För att klargöra i vilka fall dessa myndigheter är behöriga att ingå en överenskommelse av aktuellt slag bör det enligt regeringen föreskrivas att först efter det att prövning har gjorts enligt huvudregeln ovan, kan det bli aktuellt för andra myndigheter att träffa en överenskommelse om att inrätta en gemensam utredningsgrupp. De fall som kan komma ifråga är således då det inte pågår en svensk förundersökning och det inte finns några skäl att inleda en svensk förundersökning för brottsligheten i fråga, men det ändå finns ett behov för berörda myndigheter att delta i en Situationer där en undersökningsledare anser att det inte finns något intresse av ett svenskt deltagande i en utredningsgrupp även om den svenska förundersökningen avser just den brottslighet som gruppen skall utreda och där en annan myndighet skulle ha ett intresse av att delta i utredningsgruppen, torde knappast förekomma. prövningen leder till att det inte finns någon anledning att inleda en svensk förundersökning skall frågan om gruppens inrättande överlämnas till en annan behörig svensk myndighet. Den myndighet som prövat Prop. 2003/04:4 frågan enligt huvudregeln får i ett sådant läge överlämna ärendet till den myndighet som närmast kan beröras av ett svenskt deltagande i en gemensam utredningsgrupp. En särskild fråga som pekat på är om samråd skall ske mellan de myndigheter som är behöriga att formellt ingå en överenskommelse om att inrätta en gemensam utredningsgrupp och de myndigheter som rent faktiskt kan beröras, eftersom den senare myndighetens tjänstemän och övriga resurser tas i anspråk. Även om det i det stora flertalet fall blir en åklagare som beslutar om att inrätta en utredningsgrupp med svenskt deltagande är avsikten att även polismän, tulltjänstemän eller tjänstemän från skall kunna delta i den gemensamma utredningsgruppen. Den kunskap och särskilda kompetens som dessa myndigheter har skall naturligtvis tas tillvara på bästa möjliga sätt när det gäller att avgöra vilka svenska tjänstemän som sedermera skall ingå i utredningsgruppen. Vidare skall det påpekas att likaväl som att svenska tjänstemän från olika myndigheter efter förfrågan från en medlemsstat kan delta i en utredningsgrupp kan en sådan tjänsteman själv initiera frågan till en åklagare om att göra en framställning utomlands om att inrätta en gemensam utredningsgrupp. Det torde enligt regeringens uppfattning vara så att när det blir aktuellt att inrätta en gemensam utredningsgrupp efter ett utländskt såväl som svenskt initiativ, kommer de myndigheter som berörs att gemensamt och i samråd ta ställning till om det finns ett behov av ett svenskt deltagande i den gemensamma utredningsgruppen och vilka tjänstemän från de olika myndigheterna som i sådana fall skall ingå i utredningsgruppen. Dessutom bör de tillsammans ta ställning till vilken myndighet som skall vara formellt behörig att ingå överenskommelsen om att inrätta den gemensamma utredningsgruppen. Ett sådant samrådsförfarande bör regleras, men detta kan lämpligen ske i förordningsform. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att om en förundersökning pågår i avseende den brottslighet som den gemensamma utredningsgruppen skall utreda får en överenskommelse om att inrätta en gemensam utredningsgrupp ingås av den åklagare eller myndighet som leder förundersökningen. Om det inte pågår och inte heller finns någon anledning att inleda en sådan förundersökning får en överenskommelse om att inrätta en gemensam utredningsgrupp ingås av Riksåklagaren eller den åklagarmyndighet som Riksåklagaren bestämmer, av eller den polismyndighet som bestämmer eller av eller . Det skall framgå av överenskommelsen vilka tjänstemän som ingår i den gemensamma utredningsgruppen och gruppen skall vara verksam. Regeringens förslag: Om det för den gemensamma utrednings- gruppens arbete krävs att en utredningsåtgärd vidtas i och åtgärden inte kan utföras inom ramen för en pågående svensk förundersökning, får en svensk tjänsteman som ingår i en gemensam utredningsgrupp ansöka om åtgärden. I fråga om en sådan ansökan tillämpas lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål på motsvarande sätt som om ansökningen hade gjorts av en utländsk myndighet. Ansökningen skall göras direkt hos en åklagare eller domstol som är behörig enligt den lagen. Promemorians förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. I promemorian föreslogs att Riksåklagaren skulle få bestämma vilken åklagare som skulle vara behörig att pröva en begäran om en utredningsåtgärd i . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser delar eller har ingen invändning mot promemorians förslag. Riksåklagaren anser att bestämmelsen uttryckligen bör begränsas till fall när en åtgärd inte kan vidtas i en svensk förundersökning. Riksåklagaren anser vidare att endast åklagare bör kunna begära att en åtgärd vidtas i enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål samt att det klargörs att en sådan begäran görs på gruppens vägnar. Riksåklagaren önskar också få vissa klargöranden beträffande tillämpningsområdet för den föreslagna regleringen, t.ex. att beslagtagna föremål även kan överlämnas till utredningsgruppen. Slutligen menar att den åklagare som normalt handlägger en begäran om rättslig hjälp bör ta hand om en åtgärd som begärs av utredningsgruppen, varför föreskriften att Riksåklagaren skall bestämma vem som är behörig åklagare bör utgå. Enligt vid bör lagtexten erinra om att utredningsåtgärder också kan vidtas inom ramen för en svensk förundersökning och påpekar att hänvisningen i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål till den föreslagna lagstiftningen är otydlig i sammanhanget och bör utgå. har i stort sett motsvarande lagtekniska synpunkter. Skälen för regeringens förslag: En gemensam utredningsgrupp skall enligt artikel 1.1 i rambeslutet vara verksam i en eller flera av de medlemsstater som har inrättat gruppen. I praktiken innebär det att gruppen kommer att bedriva sin verksamhet i en av dessa stater, men verksamheten kan flyttas till en annan stat vid behov. Huvudparten av utredningen kommer naturligtvis att ske i den stat där den gemensamma utredningsgruppen är verksam, men det kan emellertid förväntas att åtgärder behöver vidtas i en annan medlemsstat, t.ex. att ett vittnesförhör behöver hållas eller att ett visst föremål behöver tas i beslag. För att underlätta arbetet för utredningsgruppen och undvika formella framställningar om rättslig hjälp från en eller flera medlemsstater till en annan medlemsstat, som alla är representerade i utredningsgruppen, innehåller rambeslutet en bestämmelse om att en avdelad medlem skall kunna vända sig till sina egna behöriga myndigheter och begära att en åtgärd vidtas när det krävs för utredningsgruppens arbete (artikel 1.7). Förutsättningar för att vidta en utredningsåtgärd i Utgångspunkten för regeringens överväganden är att en svensk tjänsteman som deltar i en utredningsgrupp som är verksam i en annan stat skall kunna utverka att t.ex. beslag görs eller förhör hålls någonstans i , oberoende av om det pågår eller kan inledas en svensk förundersökning. Det är emellertid troligt att det pågår en svensk förundersökning som utredningsgruppen bedriver sin verksamhet. I dessa situationer kan det tänkas att en åtgärd som behöver vidtas för utredningsgruppens räkning även är motiverad i den pågående svenska förundersökningen i enlighet med de bestämmelser som reglerar förundersökningen. I dessa situationer bör därför åtgärden kunna vidtas inom ramen för den svenska förundersökningen. I de fall åtgärden inte kan företas inom ramen för en pågående svensk förundersökning är situationen annorlunda. Åtgärden kan inte vidtas med stöd av regler eftersom dessa förutsätter att en förundersökning pågår samt att åtgärden är motiverad av utredningsskäl. Utredningsgruppens behov av att vidta en åtgärd i kan därför enligt regeringens mening i stället liknas vid den hjälp som kan begäras och lämnas enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I 1 kap. 2 § i den nämnda lagen anges olika åtgärder som kan vidtas på begäran av myndigheter i en annan stat. För att leva upp till rambeslutets bestämmelse i detta avseende bör därför lagen om internationell rättslig hjälp göras tillämplig i de situationer där det inte är möjligt och motiverat att vidta den begärda åtgärden inom ramen för en pågående svensk förundersökning eller då en svensk förundersökning inte har inletts. För att undvika vissa otydligheter som några remissinstanser påpekat beträffande förslaget i promemorian att i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål hänvisa till den föreslagna nya lagstiftningen, bör den hänvisningen utgå. En åtgärd enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål förutsätter att en ansökan om rättslig hjälp görs. Enligt bestämmelserna i 2 kap. 3 § i den nämnda lagen får en ansökan om rättslig hjälp göras av utländsk åklagare, undersökningsdomare, annan domare eller domstol. En ansökan får också göras av någon annan som, enligt en internationell överenskommelse som är bindande för , får göra en sådan ansökan. Det skulle kunna hävdas att artikel 1.7 i rambeslutet är en sådan överenskommelse som avses i 2 kap. 3 § och att det därför inte krävs en bestämmelse om att en svensk tjänsteman får ansöka om rättslig hjälp. Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål syftar emellertid till att bistå utländska myndigheter och inte att pröva ansökningar från våra egna myndigheter. Av lagen framgår klart att rättslig hjälp i lämnas efter ansökan av en utländsk myndighet av något slag. Den lösning som ligger närmast till hands är därför att uttryckligen i den nya lagstiftningen föreskriva att en svensk tjänsteman kan ansöka om en åtgärd som behövs för den gemensamma utredningsgruppens arbete i och att i fråga om en sådan ansökan tillämpas lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål på motsvarande sätt som om ansökan hade gjorts av en utländsk myndighet. Regeringen anser att en sådan ansökan om åtgärd skall kunna göras av den svenska tjänsteman som deltar i utredningsgruppen utan inskränkningar. En annan sak är att endast åklagare eller domstol kan besluta om att en åtgärd skall vidtas Prop. 2003/04:4 enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. bestämmelse torde åtagandet i rambeslutet vara uppfyllt. Bestämmelsen skulle inte stå i konflikt med lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål och dess syfte att bistå utländska myndigheter och inte svenska myndigheter. Ansökan görs ju inom den gemensamma utrednings- gruppens verksamhet, dvs. i syfte att lämna hjälp i de konkreta brotts- utredningar som utredningsgruppen inrättats för. Den svenska tjänstemannen blir en slags förmedlande länk mellan de utländska myndigheternas önskan att vidta en åtgärd i och de svenska myndigheterna som har att besluta om åtgärden kan vidtas enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Med hänsyn till vad ett par remissinstanser påpekat bör bestämmelsen utformas på så sätt att en ansökan om att en utredningsåtgärd skall vidtas med stöd av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål endast kan ske om åtgärden inte kan utföras inom ramen för en pågående svensk förundersökning. Genom den föreslagna regleringen blir alla de åtgärder som kan vidtas under en svensk förundersökning tillgängliga för utredningsgruppens arbete oberoende av om det pågår en svensk förundersökning eller inte när åtgärden skall vidtas. Om en svensk förundersökning pågår får undersökningsledaren ta ställning till i vilken utsträckning olika åtgärder är motiverade i den pågående förundersökningen, t.ex. att göra beslagtaget material tillgängligt för utredningsgruppen. I den andra situationen, dvs. när en åtgärd vidtas med stöd av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, får det framgå av den ansökan som görs vilken åtgärd som åsyftas, t.ex. att föremål skall beslagtas och överlämnas till de medlemsstater som ingår i gruppen. Översändande av en ansökan om utredningsåtgärd i och ansökans innehåll I 2 kap. 4 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser om vad en ansökan om rättslig hjälp skall innehålla och sättet för att översända en sådan ansökan. När det gäller ansökans innehåll anges emellertid i bestämmelsen endast vad en ansökan bör Innehållet i ansökan kan således anpassas efter vad som behövs i det enskilda fallet. Det är självklart att en begäran om en utredningsåtgärd i inom ramen för den gemensamma utredningsgruppens verksamhet måste innehålla de uppgifter som krävs för att en åklagare eller domstol över huvud taget skall kunna besluta om att vidta åtgärden. nämligen i rambeslutet att åtgärden skall vidtas under de villkor som gäller vid en inhemsk utredning (artikel 1.7). En ansökan kan vidare enligt aktuell bestämmelse översändas via t.ex. telefax eller på annat sätt om det accepteras i det enskilda fallet. En ansökan med elektronisk post är således också möjlig. Bestämmelserna i 2 kap. 4 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål om ansökans innehåll och sättet för att översända en ansökan ger således tillräckligt med utrymme för flexibilitet när en ansökan görs från den svenske tjänstemannen om att en åtgärd skall vidtas i . Några särskilda bestämmelser om vad en ansökan skall innehålla och hur en ansökan skall översändas när en svensk tjänsteman ansöker om att en åtgärd skall vidtas enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål behövs därför inte enligt Behörig att pröva en ansökan om en utredningsåtgärd i För att förfarandet skall bli effektivt och uppfylla rambeslutets syften bör en ansökan om en utredningsåtgärd i från en svensk tjänsteman göras direkt till behörig åklagare eller domstol i enlighet med 2 kap. 6 § andra stycket i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. ankomma på den mottagande myndigheten att se till att en ansökan dokumenteras i erforderlig utsträckning. Några särskilda regler härom torde enligt regeringens mening inte behövas. En fråga som bör nämnas och som berördes i promemorian är vilken åklagare som skall pröva en ansökan om en utredningsåtgärd i Frågan är av intresse när det är en svensk åklagare i utrednings- gruppen som ansöker om att en åtgärd skall vidtas i och en sådan ansökan skall prövas av en åklagare enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I promemorian föreslogs att Riksåklagaren skulle besluta om vilken åklagare som skulle vara behörig att pröva en ansökan i aktuella fall för att undvika situationer där en åklagare som deltar i en gemensam utredningsgrupp är densamme som har att pröva sin egen ansökan enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. föreslagna regleringen innebar ett avsteg från bestämmelsen i 2 kap. 7 § andra stycket i den nämnda lagen, där det som huvudregel anges att en ansökan om rättslig hjälp skall handläggas av den åklagare inom vars område den begärda åtgärden skall vidtas. promemorians förslag i denna del bör utgå och att huvudregeln i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål skall gälla fullt ut. Riksåklagaren menar att en sådan lösning inte medför att det ges något utrymme för en tolkning som innebär att en åklagare blir behörig att pröva sin egen ansökan. Regeringen delar inte fullt ut denna tolkning, men anser i och för sig inte att det behöver leda till att en särskild reglering införs. föreslagna regleringen i promemorian syftade till att undvika situationer som formellt kan uppkomma i ytterst få fall. I det stora flertalet fall kommer det att pågå en svensk förundersökning när en svensk åklagare deltar i en utredningsgrupp och de åtgärder som behöver vidtas kan då oftast ske inom ramen för den svenska förundersökningen och då är den i promemorian föreslagna regleringen inte aktuell att tillämpa. I de fall det finns ett svenskt deltagande i en utredningsgrupp men en svensk förundersökning inte pågår, torde dessa tjänstemän i de flesta fall vara andra tjänstemän än åklagare. Promemorians förslag i denna del träffade emellertid samtliga ansökningar, dvs. bestämma vilken åklagare som skulle vara behörig att pröva en ansökan, oavsett om denna kom från en annan svensk tjänsteman än åklagare, t.ex. en polis, och en sådan lösning är enligt regeringens mening inte helt Med hänsyn till det sagda föreslår därför regeringen att den av promemorian föreslagna regleringen bör utgå och att de allmänna bestämmelserna i 2 kap. 7 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål skall gälla fullt ut. Regeringen utgår ifrån att den nu Prop. 2003/04:4 föreslagna lösningen, i enlighet med vad Riksåklagaren åsyftar, tillämpas på ett sätt som innebär att en ansökan om en utredningsåtgärd i som görs av en åklagare som deltar i en utredningsgrupp prövas av en annan åklagare i de fall en sådan ansökan skulle ha prövats av samma åklagare enligt nämnda lag. Andra intressekonflikter mellan åklagare får, som Riksåklagaren påpekat, hanteras inom ramen för allmänna principer om jäv. Riksåklagaren har också alltid en möjlighet att enligt 2 kap. 7 § andra stycket i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål bestämma vem som skall handlägga en ansökan. Skall en ansökan prövas av domstol följer det av 2 kap. 7 § första stycket lagen om internationell rättslig hjälp vilken domstol som är behörig. Sammanfattningsvis bör det enligt regeringens mening införas bestäm- melser som gör det möjligt för en svensk tjänsteman som deltar i en gemensam utredningsgrupp att ansöka om en utredningsåtgärd i , om åtgärden inte kan företas inom ramen för en pågående svensk förundersökning. I fråga om sådan ansökan tillämpas lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål på motsvarande sätt som om ansökningen hade gjorts av en utländsk myndighet. Ansökningen skall göras direkt hos en åklagare eller domstol som är behörig enligt den lagen. 6.5Villkor för användning av uppgifter m.m. Regeringens förslag: En bestämmelse införs som begränsar möjligheten för svenska myndigheter att använda uppgifter som de fått genom en gemensam utredningsgrupp för andra ändamål än vad som följer av villkoren i rambeslutet. En svensk myndighet som överlämnar uppgifter eller bevisning till en gemensam utredningsgrupp skall kunna ställa upp villkor som är nödvändiga av hänsyn till enskilds rätt eller som är nödvändiga från allmän synpunkt. Samma myndighet skall också kunna medge undantag från de begränsningar om att använda uppgifter eller bevisning som den ställt upp eller som följer direkt av rambeslutet. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag