prop · GQ0370 · 2003-03-20 00:00:00 — I en rapport (Dödligt våld mot kvinnor i nära relationer, 2001:11) framkommer det att kvinnliga offer för dödligt våld i av fallen kände gärnings- mannen. Vidare framgår det att drygt hälften av det dödliga våldet mot kvinnor begås av en man de har eller har haft en nära relation till. Undersökningen visar också att en överväldigande majoritet av det dödliga våldet mot kvinnor i nära relationer sker i en bostad. I av fallen var brottsplatsen antingen någon av de inblandades bostad eller deras gemensamma hem. Ytterligare en studie är den enkätundersökning om våld mot kvinnor i nära relationer som BRÅ presenterade (Våld mot kvinnor i nära relationer, En kartläggning, 2002:14). Enkätundersökningen, som omfattar drygt 3 300 svarande kvinnor, visar bl.a. att en procent av landets förvärvsarbetande kvinnor utsätts för fysiskt våld av en man som de har eller har haft en nära relation med. Detta innebär att ungefär 25 000 förvärvsarbetande kvinnor utsätts för fysiskt våld . Utifrån uppskattningen av omfattningen av denna typ av våld har också en bedömning av mörker- talet gjorts. Enligt denna anmäls endast mellan en fjärdedel och en femtedel av denna typ av våldshändelser till polisen. Flera resultat av studien såväl baserade på en kartläggning av polisanmälningar som på analyser av () regelbundet återkommande undersökningar av levnadsförhållanden pekar på att det under 1990- talet skett en ökning av anmälningsbenägenheten när det gäller denna typ av brott. pekar andra resultat av studien, baserad på samma källor, på att det även skett en faktisk ökning av våld mot kvinnor i nära relationer. I detta sammanhang skall även nämnas rapporten som publicerades (Slagen , Mäns våld mot kvinnor i jäm- ställda en omfångsundersökning, , m.fl.). I denna redovisas resultatet från en omfångsundersökning om mäns våld mot kvinnor som regeringen i samband med Kvinnofrids- propositionen gav i uppdrag att genomföra. Undersökningen, som riktades till 10 000 kvinnor i åldrarna , visar i likhet med tidigare nämnda studier att mäns våld mot kvinnor är vanligt förekommande. I rapporten anges bl.a. att av kvinnorna som deltog i undersökningen upplevt våld i sin nuvarande parrelation. Vidare hade av kvinnorna upplevt våld från en tidigare make eller sambo. var drygt 1 400 kvinnor och nära 1 300 barn under olika tidsperioder inhysta på 136 kvinnojourer runt om i landet (statistik från för kvinnojourer och tjejjourer och ). Dessa jourer mottog totalt drygt 31 500 samtal om råd och hjälp gällande utsatta kvinnor. Majoriteten av de kvinnor som kontaktade jourerna hade utsatts för fysiskt eller psykiskt våld eller hot om våld. Av senast tillgänglig statistik från framgår att antalet anmälda misshandelsbrott mot kvinnor, januari , uppgår till nära 21 420. I drygt 16 200 av dessa fall är offret bekant med gärningsmannen. Nästan 13 000 av brotten avser misshandel inomhus. har dessutom nästan 1 600 anmälningar om grov kvinnofridskränkning gjorts. Våld i hemmet drabbar inte bara den partner som utsätts för den direkta fysiska eller psykiska misshandeln. finns det också barn med i bilden, vilka far mycket illa. Redan (dir. 1993:88) uppehöll sig vid frågan om barns utsatthet i en uppväxtmiljö där våld förekommer. I kommissionens slutbetänkande (SOU 1995:60) redogörs bland annat för en undersökning av den danska psykologen . Under- sökningen omfattar intervjuer med 394 barn vilka bott på en kvinnojour tillsammans med modern. beskriver barnen som deltagande vittnen. Av undersökningen framgår att det endast var av barnen som inte hade bevittnat den misshandel modern hade utsatts för. Så många som hade hört och sett att modern hotades till livet. I många fall var mannens våld riktat mot både barnet och modern (1988, Når mor får bank). har barns förhållanden belysts i ett flertal svenska undersökningar. gjordes en genomgång av 141 polisanmälningar och förundersökningsprotokoll rörande kvinnomisshandel. I av fallen fanns anteckningar om att barnen hade varit närvarande vid våldstillfället (1995, Kvinnomisshandel inom äktenskapet). I en avhandling av sätts barns problematik i centrum. har följt och intervjuat 15 ungdomar, tio flickor och fem pojkar, som levt i familjer där våld varit vanligt förekommande. Avhandlingen belyser bl.a. ungdomarnas utsatthet när de försökt påkalla omvärldens uppmärksamhet. Ungdom- arna uppger att de känner sig svikna och övergivna av samhällets institutioner (Att växa upp i våldets närhet, Akademiska avhandlingar vid , nr 45). gav ut rapporten och han sparkade mamma . I denna beskrivs tillvaron för barn som bevittnar våld i hemmet som oförutsägbar och kaotisk. Hemmet, som skall vara en trygg och säker plats, blir den plats där de mest skrämmande händelser utspelar sig. Enligt Rädda Barnens beräkningar växer mellan 85 000 och 190 000 barn upp i familjer där våld ingår som en del av vardagen. Även Kommittén mot barnmisshandel har gjort uppskattningar av hur många barn som är berörda av våld i nära relationer. I kommitténs slut- betänkande anges att av alla barn åtminstone upplevt denna typ av våld och att upplever det ofta (SOU 2001:72). Regeringens rådgivande organ Nationellt Råd för Kvinnofrid har uppmärksammat behovet av stöd till barn som växer upp i familjer där våld förekommer. I skriften Se till mig som liten är när pappa slår mamma (för Kvinnofrid, ) redovisar Barnens Rätt I Samhället () en rapport om vad barn berättat då de sökt kontakt via den hjälptelefon som erbjuder. Rapporterna visar att barnens svåraste upplevelser är knutna till tystnaden och hemlighållandet av våldet och övergreppen, liksom till att ingen har ingripit. Tystnaden kring övergreppen medför att barnens traumatiska upplevelser osynliggörs och ogiltiggörs. De bär ensamma på sin börda. Många barn sade sig uppleva att de själva var orsaken till våldet genom att de hade varit huvudpersoner i en tidigare konflikt som deras mamma blev misshandlad. I ovan nämnda studie gällde det för hälften av barnen. Gemensamt var också att barnen kände ansvar för att skydda mamman. De kunde försöka påverka våldet indirekt genom att själva börja bråka eller bli besvärliga och därigenom dra till sig pappans uppmärksamhet. Lite äldre barn kunde ingripa aktivt. För en del barn blossade ett psykosomatiskt sjukdoms- symptom upp när spänningen mellan föräldrarna ökade. Andra barn hade ständiga fysiska besvär. har i flera internationella instrument förbundit sig att verka för ett ökat skydd för kvinnor och barn. Som exempel kan nämnas FN:s konvention (beslutad genom resolution 34/180) om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor. Enligt konven- tionen åligger det medlemsstaterna att genom lämpliga lagstiftnings- och andra åtgärder avskaffa all diskriminering av kvinnor. I detta inbegrips att skapa ett rättsligt skydd för kvinnors rättigheter på samma grunder som för män och att genom behöriga nationella domstolar och andra offentliga institutioner säkerställa ett effektivt skydd för kvinnor mot varje diskriminerande handling (art. 2 b och c). Vidare anges i artikel 4 i FN:s deklaration om avskaffande av våld mot Prop. 2002/03:70 kvinnor bland annat att staten bör säkerställa att kvinnor som utsatts för våld och i tillämpliga fall deras barn, får tillgång till specialiserat stöd och att staten bör vidta alla andra lämpliga åtgärder för att främja deras säkerhet och fysiska och psykiska rehabilitering. Även den s.k. Peking- deklarationen liksom handlingsplanen från FN:s fjärde kvinnokonferens , upprätthåller dessa målsättningar (artikel 29 respektive 124 d). Även frågan om barnets rätt till skydd kan förankras inom ramen för regler om de mänskliga rättigheterna. Av artikel 19 punkt 1 i FN:s konvention om barnets rättigheter () följer bl.a. att konventionsstaterna är skyldiga att vidta lagstiftnings-, administrativa och sociala åtgärder för att skydda barnet mot alla former av fysiskt eller psykiskt våld medan barnet är i föräldrarnas eller den ena förälderns, vårdnadshavares eller annan persons vård. Nämnda artikel innebär således en viktig precisering av statens ansvar för att skydda barn. Av artikeln följer således att barnet skall skyddas också i det privata och då även mot den förälder som utsätter barnet för fysiskt eller psykiskt våld eller för andra övergrepp. 5 Nuvarande svensk lagstiftning Nuvarande lagstiftning innehåller flera olika regler som kan aktualiseras när någon har utsatts för brott eller riskerar att utsättas för brott. Förutom lagen (1988:688) om besöksförbud finns möjlighet att med stöd av bestämmelserna i 24 kap. gripa, anhålla och häkta den som på sannolika skäl är misstänkt eller skäligen misstänkt för brott, om någon av de särskilda häktningsgrunderna är för handen. Därutöver finns bestämmelser i polislagen (1984:387) och i som ger möjlighet att under vissa omständigheter avlägsna en person från en viss plats. Lagen (1988:688) om besöksförbud (besöksförbudslagen) trädde i kraft . Den tillkom i syfte att ge ett bättre skydd för dem som hotas, förföljs eller trakasseras. I lagens förarbeten (prop. 1987/88:137) framhölls att lagen skulle ses som ett led i strävandena att förbättra skyddet för framför allt kvinnor som utsätts för misshandel och andra övergrepp. Det konstaterades att många av de beteenden som innebär att någon utsätter en annan person för allvarliga trakasserier är straffbelagda. Förutom bestämmelserna om straff för kroppsliga övergrepp av olika slag ger bestämmelserna om hemfridsbrott och ofredande ett ganska omfattande skydd. Det ansågs emellertid stå klart att skyddet inte var heltäckande, bl.a. genom att vissa fall av personförföljelse inte kunde hänföras till det straffbara området. Ett av syftena med besöksförbud är att förebygga situationer som kan utvecklas i farlig riktning. Besöksförbudslagen har en generell utformning. Det betyder att även Prop. 2002/03:70 andra utsatta personer än kvinnor kan ges skydd. tillämpas till skydd för män eller när det inte finns någon tidigare relation mellan parterna. Lagen kan också användas för att skydda barn från för- följelse. Ett besöksförbud innebär ett förbud för någon att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denne (se 1 §). Även kontakter via telefonsamtal och brev omfattas således av lagen. Om ett sådant generellt kontaktförbud inte är tillräckligt kan ett s.k. utvidgat besöksförbud meddelas (se 2 §). Det kan t.ex. innebära förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats. Besöksförbud får meddelas om det på grund av särskilda omständig- heter finns risk att någon kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera en annan person. Vid bedömningen av om sådan risk föreligger skall särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot den andra personens liv, hälsa, frihet eller frid (se prop. 1987/88:137 s. 41). Det innebär att det i första hand är sådana brott som misshandel, olaga hot och liknande som skall tas med i bedömningen. Även andra brott kan komma in i bilden, t.ex. sexuella övergrepp eller rån. Av särskild vikt vid riskbedömningen är karaktären på tidigare brott, om det rör sig om enstaka eller flera gärningar och om brott har begåtts vid ett eller flera tillfällen. Eftersom besöksförbudet skall tjäna ett förebyggande syfte krävs det inte i alla situationer att det kan styrkas att den mot vilken förbudet avses gälla begått brott mot den andra personen. Besöksförbud skall dock användas mycket restriktivt i fall där sådana brott inte förekommit (se prop. 1987/88:137 s. 18). Beslut om besöksförbud fattas av allmän åklagare (se 7 §). Fråga om besöksförbud tas upp på begäran av den som förbudet avses skydda och när det annars finns anledning till det (se 7 §). Initiativtagare till besöks- förbudet behöver således inte vara den som skall skyddas. Åklagaren har möjlighet att självmant ta upp frågan om besöksförbud. Initiativet kan också komma från t.ex. en polisman eller en handläggare inom social- tjänsten. Besöksförbud meddelas , högst (se 4 §). Giltighets- tiden får inte vara längre än vad som krävs för att syftet med förbudet skall uppnås. Åklagaren får ändra eller häva ett beslut om besöksförbud om det på grund av ändrade förhållanden finns skäl till det (se 23 §). En fråga om hävande eller ändring av besöksförbud kan antingen tas upp av åklagaren självmant eller komma upp till prövning genom att den som meddelats besöksförbud eller den som förbudet avses skydda begär att åklagaren skall fatta ett nytt beslut. Ett besöksförbud kan förlängas en eller , som mest med i taget. Någon absolut längsta tid för besöksförbud har inte angetts i lagen. Har besöksförbudet överträtts bör enligt lagens förarbeten förbudet normalt förlängas (se prop. 1987/88:137 s. 22). Straffet för överträdelse av besöksförbud är böter eller fängelse i högst . I ringa fall skall inte dömas till ansvar (se 24 §). I 24 kap. 1 § första stycket finns regler om förutsätt- ningarna för häktning. En första förutsättning är att någon är på sannolika skäl misstänkt för brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver. Den misstänkte får häktas om det med hänsyn till brottets be- skaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han 1) avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, 2) genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning, eller 3) fortsätter sin brottsliga verksamhet. Av tredje stycket framgår att häktning endast får ske om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse. I fjärde stycket stadgas att kan det antas den misstänkte kommer att dömas till endast böter, får häktning inte ske. I 24 kap. 1 § andra stycket finns en bestämmelse som innebär en presumtion för häktning vid mycket allvarliga brott, s.k. obligatorisk häktning. Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse , skall häktning ske, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Av 24 kap. 3 § följer att även den som endast är skäligen misstänkt för brott får häktas i vissa fall. Om det finns skäl att häkta någon får han enligt 24 kap. 6 § första stycket anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häktning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han enligt samma paragrafs andra stycke anhållas, om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman enligt 24 kap. 7 § i brådskande fall gripa honom, även utan anhållningsbeslut. Ingripanden enligt polislagen m.m. Enligt 13 § polislagen har polisen befogenhet att ingripa genom att avvisa, avlägsna eller omhänderta den som gör sig skyldig till ordningsstörning eller beter sig på ett sådant sätt att det föreligger fara för att han skall begå brott. Om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna får en polisman, när det är nödvändigt för att ordningen skall upprätthållas, avvisa eller avlägsna vederbörande från ett visst område eller utrymme. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling skall kunna avvärjas. Om ett avvisande eller avlägsnande är otillräckligt för att det avsedda resultatet skall uppnås får den berörda personen tillfälligt omhändertas. Den nu aktuella bestämmelsen i polislagen torde kunna tillämpas när polisen ingriper mot en man som befaras begå brott mot en kvinna som han delar bostad med. Med stöd av den bestämmelsen skulle alltså polisen kunna avlägsna mannen från bostaden och tillfälligt omhänderta honom. Den möjligheten utnyttjas emellertid sällan eller aldrig. Ett eventuellt polisiärt omhändertagande är dessutom kortvarigt och hindrar inte att mannen återvänder till bostaden. Den som omhändertagits skall förhöras och därefter Prop. 2002/03:70 friges. Polisen har vidare möjlighet att med stöd av 23 kap. 8 § rättegångs- balken ta med personer för förhör. Enligt den bestämmelsen är den som befinner sig på en plats, där ett brott har förövats, skyldig att medfölja till ett förhör som hålls därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till förhöret. Enligt 23 kap. 9 § rättegångs- balken är den som inte är anhållen eller häktad inte skyldig att kvarstanna för förhör längre än . För den som är misstänkt för brott kan den tidsfristen förlängas , om det är av synnerlig vikt för utredningen. Även internationellt pågår lagstiftningsarbete för att öka skyddet för dem som utsätts för våld i nära relationer. Den kanske mest kända reformen i är den som genomfördes i . Regelverket, eller österrikemodellen som reformen har kommit att kallas, består av regler i den österrikiska polislagen och av civilrättsliga Reformen bygger på två principiella ställningstaganden. För det första att mäns våld mot kvinnor i nära relationer sällan är För det andra att det är en uppgift för staten att aktivt försöka förmå kvinnor att bryta upp från förhållanden i vilka det förekommer hot, våld och trakasserier. Det övergripande syftet med det österrikiska regelverket är att förmå kvinnan att bryta upp från ett Bestämmelserna, såväl de offentligrättsliga som de civilrättsliga, är anpassade till varandra för att underlätta en sådan Processen kan beskrivas i tre steg. Det första steget innefattar användning av polisiära tvångsmedel. stöd av bestämmelser i polislagen kan polis avlägsna en hotfull person från hans bostad och de närmaste omgivningarna samt förbjuda honom från att återvända dit om det kan antas att han utgör en fara för andra personer som han delar bostad med. Det andra steget innefattar bl.a. aktivt påverkansarbete avseende mannen är förbjuden från att kontakta kvinnan förväntas kvinnan komma till insikt om att hon behöver förändra sin situation, dvs. flytta isär och om de är gifta begära äktenskapsskillnad. Det innebär i de flesta fall att kvinnan behöver stöd och råd I regelverket finns en bestämmelse som ålägger brottsoffer- och kvinnoorganisationer att lämna sådant stöd. skyldig att underrätta kvinnan om vart hon kan vända sig. också skyldighet att informera en särskild myndighet s.k. interventionscenter som sedan kan ge kvinnan stöd. Det tredje steget i processen förutsätter aktivitet från kvinnans sida. av polisen utfärdat förbud för mannen att återvända till bostaden gäller under , om inte motparten, dvs. väcker talan vid en familjedomstol, om en förlängning. Domstolen kan Prop. 2002/03:70 förlänga förbudet att gälla . Ett beslut om förlängning av förbudet förutsätter dock att mannens beteende har medfört att det är outhärdligt för kvinnan att leva med honom. Domstolen kan sedan förlänga förbudet att gälla under förutsättning att kvinnan väcker talan om äktenskapsskillnad. Den finländska lagstiftningen innehåller ett regelverk motsvarande den svenska besöksförbudslagen. Det finländska remitterade ett utredningsförslag i vilket det bl.a. föreslås att ett besöksförbud skall kunna omfatta den gemensamma bostaden i de fall den förbudet avser och den förbudet avses skydda bor tillsammans. Vidare föreslås att en polisman skall kunna fatta ett till- fälligt beslut om besöksförbud. Ett sådant beslut skall därefter, skynd- samt, prövas av domstol. Ett besöksförbud avseende den gemensamma bostaden föreslås kunna gälla . Enligt förslaget krävs inte misstanke om brott för att förbudet skall kunna meddelas. Däremot skall det vara fråga om en mer kvalificerad risk än vad som krävs vid vanliga besöksförbud. Remisstiden har gått ut och majoriteten av remissinstanserna anges vara positiva till förslaget. Den finländska regeringen avser att lämna en proposition till . I har införts en möjlighet att meddela besöksförbud avseende gemensam bostad (paragraf 222 a i straffeprosessloven). Enligt nämnda bestämmelse får åklagare meddela ett besöksförbud omfattande den gemensamma bostaden om det föreligger en närliggande risk för att den som förbudet avses gälla kommer att begå en straffbar handling mot någon som han eller hon bor tillsammans med. Förbudet kan meddelas för en period åt gången. Åklagarens beslut skall prövas av domstol . Även i har påbörjats ett reformarbete vad gäller åtgärder mot våld i nära relationer. Den danska justitieministern har tillsatt en arbetsgrupp med uppdrag att bl.a. utreda möjligheterna att införa mot- svarande regler om besöksförbud avseende gemensam bostad i dansk lagstiftning. Arbetsgruppens arbete skall vara avslutat . Regeringens bedömning: Det bör införas utökade möjligheter att skydda personer som riskerar att utsättas för våld av en närstående eller tidigare närstående person. Promemorians bedömning: Överensstämmer Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser är eniga om att det är angeläget att förbättra skyddet för dem som riskerar att utsättas för partnerrelaterade trakasserier och tillstyrker mot den bakgrunden huvuddragen i den föreslagna reformen. Flera remissinstanser har dock påpekat att det saknas ett barnperspektiv. De menar att barns eget behov av skydd mot att direkt eller indirekt utsättas för våld och hot inte tillräckligt har beaktats i promemorian. Ett par remissinstanser, däribland ombudsmän och Falu tingsrätt har ifrågasatt huruvida det finns ett behov av föreslagna åtgärder och om åtgärderna kommer att få åsyftad brottsförebyggande De har bl.a. mot den bakgrunden avstyrkt flera av de föreslagna Flera remissinstanser har vidare i olika utsträckning haft synpunkter på enskilda förslag i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: Kunskapen om hur mäns våld mot kvinnor ser ut och kunskapen om att utsatta kvinnor ofta har svårt att själva förändra sin situation kombinerat med vetskapen om att det finns ett mycket stort antal barn som far illa i familjer där det förekommer våld motiverar enligt regeringens mening särskilda regler som fokuserar på Polis och åklagare måste ges möjlighet att i större utsträckning än vad nuvarande regelverk medger ingripa med tvångs- åtgärder för att skydda dem som utsätts för eller riskerar att utsättas för hot, trakasserier eller våld av en närstående eller tidigare närstående En utgångspunkt för reformarbetet bör enligt regeringens mening vara att den som riskerar att utsättas för våld inte skall behöva fly från sin bostad för att freda sig och att barn inte skall behöva växa upp i hem där våld är en del av vardagen. Det måste vidare finnas familjerättsliga regler som kompletterar reglerna om offentligrättsligt ingripande och som kan användas om kvinnan bestämmer sig för att bryta upp från mannen. ombudsmän och har ifrågasatt huruvida det finns ett behov av de ändringar och förtydliganden som i promemorian föreslagits skall vidtas i besöksförbudslagen respektive . De är tveksamma till om åtgärderna verkligen kommer att få åsyftade Motsatt uppfattning redovisas i svaren från de remissinstanser som kanske har störst erfarenhet av effekterna av besöksförbud och partnerrelaterat våld; nämligen Riksåklagaren, , Kvinnojourerna, och Brottsofferjourernas vilka samtliga, i likhet med en klar majoritet av övriga remissinstanser, i sina yttranden har understrukit att reformen är Även delar i allt väsentligt denna När det gäller frågan om vilka effekter de föreslagna ändringarna kan få är sådana förutsägelser naturligtvis alltid svåra att göra. remissinstanser, däribland ombudsmän, har anfört att det finns skäl att anta att de personer som åsyftas med den föreslagna regleringen är särskilt obenägna att respektera ett besöksförbud och att de utvidgade möjligheterna att meddela besöksförbud därför inte kommer att leda till ett reellt ökat skydd för dem som skall skyddas. Det är ofrånkomligt att ändringar i regelverket inte kan komma att erbjuda alla utsatta ett heltäckande skydd.