prop · GR0330 · 2003-11-13 00:00:00 — Det huvudsakliga syftet med tillfällig isolering är att smittspridningen skall förhindras till dess att nödvändiga smittskyddsåtgärder hunnit vid- tas. Då åtgärden gäller en person som misstänks vara smittad gäller det även att klarlägga om denne verkligen är smittad. Visar det sig att så inte är fallet skall isoleringen genast upphöra. Isoleringen skall annars upp- höra så snart sådana åtgärder som undanröjer den omedelbara smittrisken kunnat vidtas. Tillfällig isolering utgör en självständig åtgärd i förhållande till isole- ring enligt 1 §. Är förutsättningarna för isolering enligt 1 § uppfyllda, kan tillfällig isolering enligt denna bestämmelse emellertid följas av ett domstolsbeslut om isolering enligt 1 §. Det är dock inte meningen att till- fällig isolering rutinmässigt skall föregå ett förfarande om isolering enligt 1 §. Smittskyddsläkarens beslut skall senast underställas länsrätten för prövning. Sker inte detta, förfaller smittskyddsläkarens beslut. Den tillfälliga isoleringen kan bestå , räk- nat från den dag beslutet verkställdes. Med hänsyn till att isolering under tvång medför en yttersta rätt att bruka våld mot enskilda skall isolering äga rum i offentligt bedriven verksam- het. Isolering enligt 1 § samt tillfällig isolering enligt 3 § skall därför ske på en vårdinrättning som drivs av ett landsting. Några närmare krav på vårdinrättningens egenskaper ställs inte i lagen, men den måste vara så beskaffad att de i lagen reglerade kraven på isoleringens innehåll m.m. kan uppfyllas. Liksom är fallet enligt nu gällande smittskyddslag finns inget hinder mot att isolering av en person sker utanför det landstings- område som denne tillhör. Isolering enligt 1 § är den sista utvägen för att hindra smittspridning. Iso- leringen skall inte pågå längre än vad som är oundgängligen nödvändigt. Enligt paragrafen får isolering enligt 1 § pågå , i vilken tid tillfällig isolering inte inräknas, räknat från den dag beslutet verkställdes. Meningen är att den smittade därefter skall komma i åtnjutande av erforderliga alternativa åtgärder som hindrar eller begrän- sar risken för smittspridning, t.ex. frivillig behandling för missbruks- problem eller individuellt utformat psykosocialt stöd. Även under isole- ringstiden skall den isolerade erbjudas den vård och det stöd han eller hon behöver. I vissa fall kan dock nödvändiga alternativa åtgärder inte komma till stånd innan de stipulerade tre månaderna löpt till ända. Rätten kan då enligt andra stycket, efter ansökan av smittskyddsläkaren, besluta att isoleringen skall pågå utöver den längsta tiden enligt första stycket. Med- givandet får lämnas åt gången. Den nämnda tiden utgör en maximitid för förlängningen. När förlängning medges får maxi- mitiden inte tillämpas slentrianmässigt. Enligt tredje stycket skall ansökan om fortsatt isolering ha kommit in till rätten innan tiden för gällande beslut om isolering har löpt ut. I annat fall upphör isoleringen och den enskilde får inte hållas kvar på vård- inrättningen mot sin vilja. När rätten fattat beslut om isolering enligt 1 § skall smittskyddsläkaren genast underrätta det landsting eller den kommun som har ansvaret för att de för den smittade behövliga insatserna kommer till stånd. Detta för att den ansvarige huvudmannen tillsammans med smittskyddsläkaren skall kunna förbereda sådana åtgärder som den smit- tade behöver vid isoleringens upphörande. 7 §, 8 § Den som är isolerad enligt bestämmelserna om isolering enligt 1 § eller tillfällig isolering enligt 3 § kan när som helst begära att isoleringen skall upphöra. I första hand är det smittskydds- läkaren som skall pröva frågan om upphörande av isoleringen. Smitt- skyddsläkaren är skyldig att pröva den isolerades begäran utan dröjsmål. Om smittskyddsläkaren finner att skäl för isolering inte längre finns skall han eller hon häva beslutet. Om smittskyddsläkaren avslår den isolerades begäran om upphörande av isoleringen skall den isolerade informeras om möjligheten att överklaga smittskyddsläkarens beslut hos länsrätten (se 8 kap. 1 § 3). Smittskyddsläkaren skall fortlöpande över- väga frågan om isoleringens upphörande. Bestämmelsen motsvaras delvis av 43 § i den gällande smittskyddslagen. Första stycket är emellertid anpassat till det innehåll isolering enligt 1 § skall ha enligt den nya lagen och innehåller ett påpekande om att den smittade skall få det stöd och den hjälp som krävs för att risken för smittspridning skall förebyggas eller minskas så långt som möjligt. Det är viktigt att isoleringstiden inte blir ett passivt frihetsberövande; insatser för att stärka den enskildes förmåga att ta sitt ansvar bör påbörjas redan under isoleringen. 10 §, 11 § Innehållet i paragraferna motsvaras i huvudsak av 43 a § och 43 b § i den gällande smittskyddslag. När det gäller besök enligt 10 § första stycket skall detta ske i sådana former att risk för smittspridning och införsel av sådan egendom som avses i 13 § motverkas. Särskilda befogenheter vid isoleringen Paragrafen motsvaras av 44 § i den gällande smittskyddslagen. Smitt- skyddsläkaren kan begära biträde av polismyndighet för att återföra den som avvikit från vårdinrättningen (se 8 kap. 12 § 3). Enligt 45 § i den gällande smittskyddslagen är det för en tvångsisolerad förbjudet att inneha bl.a. narkotika, alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel. Vad beträffar olovligt narkotikainnehav är sådant straffbelagt redan enligt narkotikastrafflagen (1968:64). Men bestämmel- sen i den gällande smittskyddslagen innebär även att en tvångsisolerad inte kan inneha t.ex. en flaska lättöl. Den som är isolerad behöver emel- lertid inte vara missbrukare. Den nu föreslagna paragrafen är därför så utformad, att det görs möjligt att omhänderta narkotika, alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel eller sådana varor som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor, sådana medel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, injek- tionssprutor eller kanyler som kan användas för insprutning i människo- kroppen, andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika, eller annan egendom som kan skada honom eller henne själv eller någon annan eller vara till men för ordningen på vårdinrättningen. Under förutsättning att ordningen på vårdinrättningen tillåter det, är det således fortsättningsvis möjligt för en isolerad att t.ex. dricka lättöl till maten eller att inneha ett till honom eller henne receptförskrivet sömnmedel som är klassificerat som narkotika. 14 §, 15 §, 16 § Bestämmelserna motsvarar 4648 §§ i den gällande smittskyddslagen. 17 §, 18 § Paragraferna, som ersätter 49 § och 50 § i den gällande smittskyddslagen, reglerar möjligheten att bevilja tillstånd för en person som är isolerad enligt 1 § att vistas utanför vårdinrättningens område. Sådan vistelse kan enbart tillåtas om den antingen är påkallad av särskil- da skäl hänförliga till den isolerade själv eller den isolerades närstående (t.ex. för att besöka en svårt sjuk närstående eller för att närvara vid när- ståendes begravning) eller om vistelsen utgör ett led i den planerade vår- den eller behandlingen av den smittade (exempelvis deltagande i aktivitet anordnad av en frivilligorganisation). Med avses normalt inte än . Av 17 § följer att tillstånd får förenas med särskilda villkor. Sådana villkor kan t.ex. avse att vistelsen utanför vårdinrätt- ningen skall genomföras tillsammans med personal från vårdinrätt- ningen. Sådan tillsyn bör vara huvudregeln om inte sådan tillsyn av sär- skilda skäl kan antas vara onödig. Ett annat exempel på särskilda villkor kan vara förbud mot att dricka alkoholhaltiga drycker. Tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område kan inte ges vid tillfällig isolering. Detta får anses följa av den överhängande smittrisk som förutsätts för tillfällig isolering. Eventuella nödvändiga besök utan- för vårdinrättningen måste genomföras tillsammans med personal från inrättningen. Av 18 § andra stycket följer att smittskyddsläkaren får delegera sin rätt att besluta om vistelse utanför vårdinrättningen till chef- söverläkaren. Denna paragraf behandlar den isolerades rätt att få en stödperson utsedd. Eftersom den isolerade på grund av sitt psykiska tillstånd kan sakna för- måga att ta initiativ till att få hjälp av en stödperson har en föreskrift tagits in om att en stödperson kan utses också i annat fall, om den isole- rade inte motsätter sig det. Om den isolerade motsätter sig att stödperson utses är chefsöverläkaren skyldig att fortlöpande erbjuda den isolerade detta stöd. Enligt tredje stycket skall stödpersonen bistå den isolerade i personliga frågor så länge som denne är isolerad. Avsikten är således inte att stöd- personen skall ha någon självständig ställning. Han eller hon skall t.ex. inte i denna sin egenskap kunna överklaga ett beslut som har fattats av chefsöverläkaren, smittskyddsläkaren eller rätten. Stödpersonen har rätt att besöka den isolerade under förutsättning att besöket kan genomföras på sådant sätt att inte risk för smittspridning finns. I detta sammanhang bör nämnas att en föreskrift om rätt för stöd- personen att närvara vid en muntlig förhandling inför en domstol och att om möjligt underrättas om förhandlingen tas in i 8 kap. 6 §. Stödpersonen utses av patientnämnden enligt gällande lag om sådana nämnder. Chefsöverläkaren skall ta initiativ till att stödperson förordnas genom att anmäla till patientnämnden när det kan finnas skäl att utse en stödperson. Sådana skäl föreligger självfallet så snart den isolerade ger till känna att han eller hon önskar bistånd av en stödperson. Det kan också finnas skäl att anmäla till nämnden frågan om stödperson bör utses, t.ex. när den iso- lerade på grund av sitt psykiska tillstånd saknar förmåga att begära hjälp av en stödperson eller saknar stöd från närstående. Påpekas bör att den isolerade naturligtvis också kan vända sig direkt till nämnden i denna fråga. Den isolerades uppfattning bör tillmätas stor betydelse vid val av stöd- person. Om det är möjligt bör patientnämnden utse den som den isole- rade själv begär. Nämnden bör kunna byta ut en redan utsedd stödperson, om den isolerade eller någon annan begär det och det finns skäl för detta. Vidare bör stödpersonen entledigas från sitt uppdrag, om den isolerade förklarar att han eller hon inte längre önskar bistånd från stödpersonen. I annat fall skall stödpersonen entledigas när isoleringen upphört. Paragrafen innebär att om den isolerade så önskar och stödpersonen samtycker därtill skall socialnämnden i den kommun där den isolerade är folkbokförd underrättas om att den isolerade önskar att stödpersonsupp- draget skall övergå till att vara ett uppdrag som kontaktperson enligt socialtjänstlagen. Paragrafen innebär att chefsöverläkaren skall, om det finns särskilda skäl med hänsyn till stödpersonens säkerhet, lämna ut nödvändiga uppgifter om den isolerade till stödpersonen eller till sådan nämnd som avses i 20 § första stycket. Paragrafen skall tolkas restriktivt men skall i de enstaka fall då det är behövligt ge en möjlighet att lämna ut uppgifter även om den isolerade inte samtyckt till det. Särskilt förordnande att fullgöra chefsöverläkares uppgifter Bestämmelsen motsvarar 50 a § i den gällande smittskyddslagen. Smittskyddsläkaren har enligt gällande smittskyddslag en central roll i samhällets smittskydd. Han eller hon får i sitt arbete en samlad bild av smittskyddsläget i länet och är den som har den bästa kompetensen för att kunna avgöra vilka insatser som behövs, både generellt och i enskilda fall. Smittskyddsläkarens huvudsakliga arbetsuppgifter bör inte förändras genom den nya lagen. Även i fortsättningen skall han eller hon således ha ett samlat ansvar för ledningen av smittskyddsarbetet inom det område där han eller hon är verksam. På Lagrådets inrådan har bestämmelsen ändrats på så sätt att formuleringen det övergripande ansvaret ersatts med formuleringen ett samlat ansvar (jfr 1 kap. 8 § som rör ansvar). Smittskyddsläkaren skall liksom planera, organisera och leda smittskyddet och verka för effektivitet, samordning och likformighet (jfr 7 § p. 1 och 2 i den gällande smittskyddslagen). Enligt 1 kap. 9 § tredje stycket kan smittskyddsläkaren uppdra åt en er- faren läkare att fullgöra uppgifter som smittskyddsläkaren har. I paragrafen anges några särskilt viktiga uppgifter som smittskydds- läkaren har att sörja för inom smittskyddet. Uppräkningen är dock på intet sätt uttömmande. Ordningsföljden på uppgifterna avses spegla den nya smittskyddslagens uppbyggnad. Paragrafen kan närmast jämföras med 7 § i den gällande smittskydds- lagen. Uppbyggnaden är dock delvis annorlunda. Det är inte avsikten att någon av de uppgifter som smittskyddsläkaren har enligt den nu gällande bestämmelsen skall upphöra på grund av den nya formuleringen. Även fortsättningsvis skall han eller hon ha en mycket aktiv roll i det praktiska smittskyddsarbetet. Däremot utökas smittskyddsläkarnas ansvar på vissa punkter. Punkt 1: Smittskyddsläkaren skall se till att allmänheten har tillgång till sådan information om smittsamma sjukdomar att den kan vidta de åtgärder som krävs för att skydda sig mot smitta. Information till befolk- ningen om sjukdomar, smittvägar, prevention m.m. är den bästa åtgärden för att förebygga att smittsamma sjukdomar sprids. Infor- mationen kan röra vilka konkreta försiktighetsåtgärder den enskilde bör iaktta (t.ex. vid anrättning av matvaror eller vid sexuellt umgänge) men även vilket vaccinationsskydd som är erforderligt. Punkt 2: Enligt p. 1 skall allmänheten få information om smittskydd. För grupper som löper särskild risk att smittas av viss sjukdom bör dock riktade insatser göras. Meningen är att smittskyddsläkaren skall verka mer tydligt och aktivt vad gäller dessa grupper. Smittskyddsläkarens åt- gärder initieras av den allmänna epidemiologiska situationen. Det kan t.ex. röra sig om uppmaningar till pensionärer att låta vaccinera sig i influensatider eller anvisningar till sjukvårdspersonal om hur de bör skydda sig mot blodsmitta. Punkt 3: Smittskyddsläkaren skall se till att även andra förebyggande åtgärder än de som nämns under p. 1 och 2 vidtas. I detta ingår bl.a. att han eller hon skall ge akt på när det av epidemiologiska skäl är påkallat att erbjuda olika typer av vaccinationer och uppmärksamma sjukvårds- huvudmannen på detta. Punkt 4: Smittskyddsläkaren är den person i länet som har bäst över- blick över och erfarenhet av olika typer av smittsamma sjukdomar. Det är därför viktigt att han eller hon fungerar som ett stöd för hälso- och sjukvårdspersonal som i sitt dagliga arbete kommer i kontakt med dylika sjukdomar. Det gäller inte minst personalen inom den kommunala hälso- och sjukvården. Stödet kan ges på olika sätt; det kan röra sig om råd vid telefonförfrågningar, skriftlig information (t.ex. i form av månadsblad eller liknande), föreläsningar m.m. I ansvaret ligger också att smitt- skyddsläkaren när så behövs undervisar berörd personal i smittskydds- frågor. Stöd skall dessutom ges till andra aktörer som har uppgifter inom smittskyddet, t.ex. de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Dessa har oftast en begränsad erfarenhet av smittskyddsarbete och kan behöva bistånd vid utförandet av t.ex. smittutredningar där smittan misstänks härröra från ett objekt. Vid behov skall smittskyddsläkaren ge råd om lämpliga smittskyddsåtgärder. Punkt 5: Spårningen av smittkälla samt personer som den smittade i sin tur kan ha utsatt för smittrisk är en mycket viktig uppgift inom smitt- skyddet. En omsorgsfullt utförd smittspårning innebär att smittade per- soner urskiljs och kan hindras från att sprida smittan vidare. Det före- kommer emellertid att behandlande läkare underlåter att smittspåra eller utför uppgiften bristfälligt. Detta kan t.ex. bero på tids- eller kompetens- brist. Smittskyddsläkaren har visserligen ett ansvar för att smittutredningarna blir fullständiga. Genom den föreslagna bestämmel- sen uttrycks dock smittskyddsläkarens ansvar i denna fråga mer tydligt. Uppgift om smittspårning får han eller hon i det enskilda fallet genom den anmälan behandlande läkare m.fl. har att göra då fråga är om vissa typer av sjukdomar (se 2 kap. 57 §§). En sådan anmälan skall bl.a. inne- hålla uppgifter om den sannolika smittkällan samt om de åtgärder läkare vidtagit för att hindra smittspridningen. I 3 kap. 5 § finns bestämmelser om att smittskyddsläkaren i vissa fall kan befria behandlande läkare eller annan hälso- och sjukvårdspersonal från ett smittspårningsärende och överlämna det till annan eller själv fullgöra uppgiften. Smittskyddsläkaren skall även se till att ändamålsenliga råd och för- hållningsregler (se 4 kap. 12 §§) ges till dem som kan ha smittats. Upp- märksammar smittskyddsläkaren att de givna råden av en eller annan anledning kan ifrågasättas eller behöver kompletteras, skall han eller hon kontakta behandlande läkare om detta. Punkt 6: Enligt 2 kap. 1 § bör var och en medverka till att spridningen av smittsamma sjukdomar förhindras. Den som vet eller har anledning att misstänka att han eller hon är smittad av en allvarlig sjukdom är dess- utom skyldig att vidta de åtgärder som krävs för att skydda andra mot smittrisk samt informera vissa personer om sin smitta, nämligen dem som han eller hon kommer i sådan kontakt med att de kan komma att smittas, 2 kap. 2 §. Han eller hon är också i vissa fall skyldig att söka läkare och låta denne göra erforderliga undersökningar samt att med- verka i smittspårningsarbetet. För att den enskilde skall kunna klara av att fullgöra sina skyldigheter enligt lagen skall den behandlande läkaren se till att han eller hon får er- forderlig information samt den vård och det stöd han eller hon behöver. Smittskyddsläkaren skall bevaka att den enskilde verkligen får det stöd eller den vård som påkallas av sjukdomen eller av smittrisken. Smitt- skyddsläkaren skall utreda vilka problem den smittades svårigheter bott- nar i och vilka insatser som krävs för att komma till rätta med problemen. Det kan röra sig om medicinsk vård, men också om t.ex. vård för drog- problem eller psykosocialt stöd i olika former. Betonas bör emellertid att avsikten inte är att smittskyddsläkaren skall ta över den behandlande läkarens roll och själv ge medicinsk vård eller samtalsstöd till den en- skilde. Inte heller är meningen att smittskyddsläkaren skall kontrollera samtliga rapporterade sjukdomsfall eller bedriva någon generell tillsyn. Smittskyddsläkarens insatser enligt bestämmelsen torde främst aktuali- seras efter det att en enskild smittad klagat på att han eller hon inte får det stöd som den smittade anser sig behöva, efter anmälan om en smittad persons misskötsamhet från behandlande läkare eller efter en anhållan om hjälp från behandlande läkare i ett enskilt fall. Punkt 7: Det är av största vikt att smittskyddsläkaren håller sig infor- merad om smittskyddssituationen i det område som han eller hon ansva- rar för. Uppgifter om smittskyddsläget får smittskyddsläkaren bl.a. från de anmälningar om inträffade sjukdomsfall som läkare har att göra enligt 2 kap. 57 §§. Uppmärksammar smittskyddsläkaren vid övervakningen förhållanden som kräver smittskyddsåtgärder, skall han eller hon skynd- samt se till att sådana vidtas. Bestämmelsen, som behandlar smittskyddsläkarens skyldigheter då han eller hon fått anmälan om att en person som antas bära på en allmänfarlig sjukdom inte låter sig undersökas av läkare, motsvarar delvis 28 § i den gällande smittskyddslagen. Efter anmälan har smittskyddsläkaren att ut- reda ärendet, ta reda på varför den misstänkt smittade inte låter läkar- undersöka sig samt vilka åtgärder som kan vidtas för att detta frivilligt skall ske. Om inte skäl talar däremot skall i smittskyddsläkarens utred- ning ingå ett personligt samtal med den enskilde. Går det inte att nå resultat på detta sätt kan det i vissa fall bli aktuellt med att ansöka hos länsrätten om tvångsundersökning (3 kap. 2 § ). I bestämmelsen regleras smittskyddsläkarens skyldigheter efter det att han eller hon fått en anmälan om att en patient som bär på en allmän- farlig sjukdom inte iakttar eller misstänks inte kommer att iaktta med- delade förhållningsregler för att skydda andra mot smitta, inte följer an- visad medicinsk behandling och detta innebär en smittrisk för andra eller när smittskyddsläkaren fått en anmälan om att en patient är intagen på en kriminalvårdsanstalt eller med tvång på en vårdinrättning inte kan tas om hand på sådant sätt att smittspridning kan förhindras. Bestämmelsen er- sätter del av 28 § i den gällande smittskyddslagen. Efter att ha fått anmälan skall smittskyddsläkaren påbörja den utred- ning om den enskilde som krävs för att smittskyddsläkaren skall kunna ta ställning till vilka insatser som erfordras för att smittspridning skall för- hindras. Som huvudregel skall i utredningen ingå ett personligt samtal med den enskilde. Detta samtal behövs främst för att klarlägga vilka svå- righeter den enskilde har och vilka frivilliga insatser som kan vara ade- kvata. Samtalet kan också fylla funktionen att få förståelse för situatio- nens allvar hos den enskilde så att han eller hon inser sitt eget ansvar för att hindra smittspridning. Smittskyddsläkaren har vidare rätt att få upp- gifter från vissa myndigheter och personal inom hälso- och sjukvården (6 kap. 10 §). Är det nödvändigt för en utredning får smittskyddsläkaren dessutom underrätta socialnämnden, polismyndigheten och den lokala om bl.a. den enskildes identitet och vilka råd och anvisningar han eller hon har att följa, se 6 kap. 11 §. Uppmärksammar smittskyddsläkaren brister i smittskyddet skall detta påpekas för den myndighet eller annan som är skyldig att avhjälpa bris- terna. Sker inte rättelse, och medför detta fara från smittskyddssynpunkt, skall smittskyddsläkaren anmäla förhållandet till aktuell tillsynsmyndig- het (t.ex. om fråga är om hälso- och sjukvård). Anmälan skall användas som ett yttersta påtryckningsmedel och bör ske först om huvudmannen, trots påpekande, inte åtgärdat bristerna. Paragrafen motsvarar 12 § andra stycket i den gällande smittskyddslagen. Ansvaret för åtgärder inom det objektinriktade smittskyddet (t.ex. av- seende djur, vatten eller livsmedel) åvilar bl.a. kommunen, Jordbruks- verket och . Kommunen respektive myndigheterna har även ansvaret för den utredning som ligger till grund för åtgärderna. Genom de föreslagna ändringarna i smittskyddslagen, med flera författningar ges en klarare ansvarsfördelning mellan de olika aktö- rerna inom det objektinriktade smittskyddet. I första stycket åläggs smitt- skyddsläkaren att formellt underrätta en kommun eller annan ansvarig myndighet om att smittskyddsåtgärder erfordras. Bestämmelsen är kopplad till vissa föreslagna paragrafer i bl.a. och livs- medelslagen. Underrättelsen innebär dock inte att smittskyddsläkaren har någon direktivrätt mot objektansvariga kommuner eller myndigheter. I andra stycket slås fast att smittskyddsläkaren på begäran har rätt att få fortlöpande information om de beslut som fattas och de andra åtgärder av betydelse för smittskyddet för människor som vidtas eller planeras med stöd av , livsmedelslagen, lagen om provtagning på djur, m.m., epizootilagen och zoonoslagen. Med hänsyn till vikten av samverkan mellan de myndigheter på vilka det ankommer att vidta åtgärder för att förhindra smittspridning före- skrivs i bestämmelsens tredje stycke om samråd. I den allmänna moti- veringen, kap. 14.1 och 14.2, finns en närmare redogörelse för rege- ringens överväganden vid samordning av smittskyddsåtgärder riktade mot människor och objekt. Paragrafen motsvarar 12 § tredje stycket i den gällande smittskydds- lagen. Paragrafen motsvaras närmast av 29 § i den gällande smittskyddslagen. Skyldigheten att lämna uppgifter gäller bara om det är fråga om allmän- farlig sjukdom och endast om en begäran om uppgifter framställts av smittskyddsläkaren.