prop · GQ03146 · 2003-06-25 00:00:00 — dessutom längre och omfattar gärningar som, utanför ett fartyg eller luft- fartyg, har begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. De nämnda bestämmelserna ger alltså domsrätt för de fall som är aktuella enligt konventionen. Här skall dock något nämnas om det krav på dubbel straffbarhet som finns i 2 kap. 2 § andra stycket . Enligt denna bestämmelse föreligger inte svensk domsrätt om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten. Det finns också i samma stycke en särreglering för gärningar som begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat. Från denna bortses dock i det följande. je stycket i samma paragraf får det inte dömas till en påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten. Alla konventionsstater är skyldiga att kriminalisera de handlingar som omfattas av artiklarna 5, 6, 8 och 23. Även i de stater som inte har tillträtt konventionen torde de gärningar som utgör brott enligt konventionen Skulle mot förmodan så inte vara fallet torde svensk domsrätt ändå föreligga i de allra flesta fall med stöd av 2 kap. 3 § . Enligt denna bestämmelse skall det för samt- liga mycket grova brott och i vissa andra uppräknade situationer dömas efter svensk lag och vid svensk domstol utan hinder av kravet på dubbel Enligt 2 kap. 5 § gäller emellertid dessutom att åtal för brott som förövats utom riket i vissa fall kräver särskilt förordnande. lermokonventionen torde emellertid inte innebära någon förpliktelse att under alla förhållanden förordna om åtal i sådana situationer som omfat- tas av bestämmelserna. Flera länder tillämpar den s.k. opportunitetsprin- cipen vilket innebär att åklagaren har en diskretionär prövningsrätt i frå- ga om brott som hör under allmänt åtal. inte av konventionen. De fall då svensk lag kräver särskilt förordnande om åtal för brott begångna utomlands kan ses som undantag från den allmänna åtalsplikt som annars föreligger enligt svensk rätt. tioner gäller i stället en sådan diskretionär prövningsrätt som tillämpas Prop. 2002/03:146 generellt i vissa länder (jfr. 1971:92 s. 55 ff.). får därför anses förenlig med konventionen på denna punkt. Med hänvisning till det sagda bör det inte krävas någon lagändring för att tillgodose konventionens krav i denna del. Enligt artikel 15.3 är vidare alla konventionsstater förpliktade att, med hänsyn till vad som stadgas i artikel 16.10, vidta de åtgärder som krävs för att staten skall kunna utöva domsrätt beträffande brott enligt konven- tionen när den misstänkte förövaren befinner sig inom statens territorium och utlämning inte kan ske enbart av det skälet att den misstänkte är medborgare i staten i fråga. Med utgångspunkt från de slutsatser som dragits ovan, att svensk domsrätt redan föreligger beträffande de brott som konventionen omfattar, föranleder inte denna förpliktelse något be- hov av lagändring i detta avseende. Övriga bestämmelser i artikeln har karaktär av rekommendationer och föranleder inte någon lagändring för svenskt vidkommande. Regeringens bedömning: Några lagändringar i anledning av konven- tionens utlämningsbestämmelser behövs inte. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har delat bedömningen eller inte haft något att er- inra mot den. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 16 finns bestämmelser I punkten 1 klargörs att de gärningar som skall utgöra ut- lämningsbara brott är sådana som enligt konventionen skall straffbeläg- gas deltagande i organiserad brottslig sammanslutning, penningtvätt, korruption och hinder mot rättvisan eller gärningar som utgör grovt brott när brottet är gränsöverskridande till sin natur och en organiserad brottslig sammanslutning är delaktig. Med grovt brott förstås brott på vilket maximalt kan följa åtminstone fängelse eller en strängare En allmän förutsättning för utlämning enligt konventionen är att det brott för vilket utlämning begärs motsvaras av ett brott enligt den anmodade statens lag, dvs. ett krav på dubbel straffbarhet. av att de gärningar som en avtalsstat åtar sig att kriminalisera enligt kon- ventionen redan utgör brott enligt svensk lag (se avsnitt 6.1) är kravet på dubbel straffbarhet i 4 § lagen (1957:668) om utlämning för brott (utläm- ningslagen) i överensstämmelse med konventionen. fängelse eller mer som föreskrivs i samma bestämmelse är också i överensstämmelse med konventionen, eftersom de straffbestämmelser som kan vara aktuella att tillämpa täcker brott av allvarligt slag. Beträffande villkoren för utlämning och vägransgrunder hänvisas i punkten 7 till nationell lag. Det innebär att de vägransgrunder som anges i utlämningslagen alltid kan tillämpas. Utlämning får t.ex. inte ske för politiska brott (se 6 §) eller om ett bifall med hänsyn till personens hälso- tillstånd skulle vara oförenligt med humanitetens krav (se 8 §). 14 i konventionen har en särskild vägransgrund införts som innebär att om det finns anledning att anta att framställningen gjorts i syfte att åtala en person på grund av t.ex. dennes kön, ras eller trosuppfattning får ut- lämning vägras. Denna vägransgrund motsvaras av 7 § utlämningslagen. Av punkten 15 i konventionen framgår uttryckligen att en framställning inte får avslås enbart på den grunden att den hänför sig till ett fiskaliskt brott. Detta utgör inte heller inte någon vägransgrund enligt utlämnings- lagen. I konventionen anges vidare i punkten 16 att den anmodade staten inte får avslå en framställning om utlämning utan att först ha lämnat den begärande staten möjlighet att lämna kompletterande uppgifter. Detta sker enligt etablerad praxis och någon uttrycklig lagbestämmelse torde därför inte krävas. I enlighet med nationell lag får enligt punkten 9 en anmodad stat, efter en begäran från ansökande staten, vidta åtgärder för att säkerställa att utlämning kan ske. I 16 § utlämningslagen finns be- stämmelser om användandet av tvångsmedel. En person som begärs ut- lämnad kan således häktas i enlighet med bestämmelserna i 24 kap. rät- tegångsbalken. Beträffande utlämning av egna medborgare finns vissa bestämmelser i punkterna 1012 i konventionen. Konventionen innebär inget åtagande för en konventionsstat att utlämna egna medborgare. Svenska medborga- re får enligt 2 § utlämningslagen inte heller utlämnas. Undantag görs för utlämning till medlemsstat i Europeiska unionen (3 § och 3 b §). Utläm- ning av svenska medborgare kan även ske i vissa fall till de nordiska sta- terna enligt 2 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . I de fall där en stat avser att vägra utlämning av en person enbart av den anledningen att personen i fråga är medborga- re i den anmodade staten, föreskriver konventionen som det ena alterna- tivet att den staten skall hänskjuta ärendet till behöriga myndigheter för att verkställa lagföringen (punkten 10). Det andra alternativet innebär att den anmodade staten utlämnar sin egen medborgare under förutsättning han eller hon återförs till den anmodade staten för att avtjäna ett eventu- ellt utdömt straff (punkten 11). Det sistnämnda alternativet är för svenskt vidkommande endast aktuellt vad gäller utlämning till en medlemsstat i Europeiska unionen, se 3 a § utlämningslagen. I övriga fall måste tillämpa det första alternativet, dvs. överlämna ärendet till åklagare för prövning om åtal enligt gällande svenska regler skall väckas. När det är fråga om utlämning för verkställighet av ett redan utdömt straff kan en anmodad stat som vägrar utlämning på grund av att personen är medbor- gare i den staten överväga att enligt nationell rätt överta verkställigheten av straffet. De bestämmelser som finns i internationella verkställighetsla- gen reglerar under vilka förutsättningar detta kan ske. Något åtagande att överta verkställigheten finns inte enligt konventionen. Avslutningsvis kan det påpekas att en person som utlämnas skall i den ansökande staten åtnjuta alla de rättigheter och garantier som tillerkänns de personer som lagförs i ett nationellt ärende. Någon diskriminering tillåts således inte. Det kan endast konstateras att en person som utlämnas till åtnjuter alla de rättigheter som en misstänkt, åtalad och dömd person har i ett nationellt ärende. Sammanfattningsvis görs den bedömningen att bestämmelserna i arti- kel 16 inte föranleder några ändringar i lag. 6.10Internationell rättslig hjälp i brottmål Regeringens bedömning: Några lagändringar i anledning av konven- tionens bestämmelser om internationell rättslig hjälp i brottmål be- hövs inte. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har delat bedömningen eller inte haft något att er- inra mot den. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 18 om internationell rättslig hjälp i brottmål utgör en central bestämmelse i konventionen då konventionens huvudsyfte är att skapa ett effektivt instrument för rättsligt samarbete över gränserna i kampen mot den organiserade brottsligheten. Som mall för artikeln har i första hand motsvarande artikel narkotikabrottskonvention tjänat. Som ett resultat av såväl den rättsliga utvecklingen som den ökade användningen av olika tekniska hjälpmedel för bevisupptagning har det från flera staters sida uppfattats som nödvän- digt med en mer detaljerad reglering av institutet rättslig hjälp i brottmål. Resultatet har dess värre blivit att artikeln i flera hänseenden är något svåröverskådlig. Trots detta är man i Palermokonventionen mer specifik än i narkotikabrottskonventionen i sin önskan om att denna nya reglering skall utgöra grunden för det rättsliga samarbetet mellan staterna även när det finns en annan överenskommelse om rättsligt samarbete. Konventionsstaterna åtar sig enligt punkten 1 att i största möjliga ut- sträckning bistå varandra i brottsutredningar. Artikeln är uppdelad i två delar, dels bestämmelser som gäller generellt (punkterna 28), dels be- stämmelser som gäller i de fall det inte redan finns ett avtal om interna- tionell rättslig hjälp mellan den ansökande och anmodade staten (punk- terna 929). Utgångspunkten i artikeln är att rättslig hjälp lämnas i en- lighet med nationell rätt och internationella överenskommelser som gäll- er mellan staterna. Rättslig hjälp i brottmål regleras i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Utgångspunkten i denna lag är att alla de åtgär- der som är tillgängliga i en svensk förundersökning också är tillgängliga för en annan stat, se 1 kap. 2 §. Lagen hindrar inte att hjälp lämnas även avseende en åtgärd som för svensk lag är okänd under förutsättning att det inte rör en tvångsåtgärd. En annan utgångspunkt är att rättslig hjälp lämnas under förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång, se 2 kap. 1 §. En ansökan kan dock avslås om ett bifall skulle kränka suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga intressen, se 2 kap. 14 §. Denna möjlighet att vägra åter- finns också i punkt 21. En ansökan får dock enligt punkt 22 inte vägras av det skälet att brottet utgör ett fiskaliskt brott. Detta utgör heller ingen vägransgrund i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Rättslig hjälp skall i största möjliga mån även lämnas avseende utred- ningar i fråga om brott för vilka juridiska personer kan ställas till ansvar (punkt 2). Enligt 1 kap. 3 § lagen om internationell rättslig hjälp i brott- mål kan hjälp lämnas även i dessa fall. Den uppräkning av åtgärder som en stat kan begära som återfinns i punkten 3 motsvaras, utom när det gäller delgivning, av 1 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Delgivning regleras kungörelse angående delgivning av handling på begäran av utländsk myndighet. I punkterna 4 och 5 finns bestämmelser om spontant informationsläm- nande. Bestämmelserna innebär inget åtagande för en konventionsstat att frivilligt överlämna information till en annan stat. Förutsättningen för att detta kan ske följer av nationell lagstiftning. Tanken med bestämmelsen är att skapa en möjlighet för stater att frivilligt lämna över information som kan hjälpa den mottagande statens brottsutredningar. Den stat som tar emot informationen åtar sig att inte använda informationen på annat sätt än vad den överlämnande staten anger, eller att se till att den beläggs med sekretess. Ett undantag från detta åtagande är om uppgifterna kan bevisa den anklagades oskuld. I dessa fall skall staterna samråda med varandra. I 5 kap. 1 och 2 §§ lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser om användningsbegränsningar av uppgifter som överlämnats till en svensk myndighet samt möjligheter för svenska myndigheter att ställa upp villkor när information överlämnas. Dessa bestämmelser är tillämpliga i de situationer där informationen överläm- nas i ett ärende om rättslig hjälp, dvs. efter en ansökan. Det är det inte fråga om när informationsutbytet sker spontant. För att en svensk åklaga- re skall kunna följa eller ställa villkor om användningsbegränsningar krävs med andra ord att initiativ tas till att informationen överlämnas inom ramen för ett formellt rättshjälpsärende. Denna möjlighet är också förutsedd i sista ledet i punkten 4. kan det konstateras att in- formationsutbytet är frivilligt. Kan den mottagande staten inte leva upp till de eventuella villkor som ställs upp behöver informationen inte läm- nas. En stat åtar sig enligt punkten 8 att inte vägra rättslig hjälp med hän- visning till banksekretess. I 5 kap. 10 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål erinras om att i vissa fall får uppgifter lämnas ut trots banksekretess. En konventionsstat får enligt punkten 9 ställa upp ett generellt krav på dubbel straffbarhet. Ett sådant krav gäller inte generellt enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I stället begränsas detta krav till att huvudsakligen gälla åtgärder som innebär användande av tvångsmedel, se 2 kap. 2 §. I 4 kap. 20 § lagen om internationell rättslig hjälp görs un- dantag för husrannsakan och beslag på begäran av medlemsstat i Euro- peiska unionen, och . I punkterna 1012 finns bestämmelser om överförande av frihetsberö- vade personer för att den personen skall t.ex. avge ett vittnesmål. Utgångspunkten är att den som skall överföras samtycker till detta. Den stat som emottar den frihetsberövade åtar sig att hålla personen i förvar, att återföra personen när detta begärts och att t.ex. inte lagföra den överförde personen för gärningar som är begångna före överförandet. Den överförde personen åtnjuter således immunitet i detta avseende. Slutligen skall den överförde få tillgodoräkna sig den tid som han eller hon varit frihetsberövad i den andra staten. Bestämmelser om överförande av frihetsberövade personer finns i 4 kap. 2934 §§ lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I 5 kap. 8 § finns även bestämmelser om immunitet avseende de personer som överförs till . I 43 § andra stycket lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt finns bestämmelser om avräkning i de fall en intagen vistats utanför de fall en intagen vistats utanför anstalt med stöd av 4 kap. 29 eller 31 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Enligt punkten 13 skall konventionsstaterna utse en centralmyndighet. I likhet med vad som gäller för svenskt vidkommande kommer cen- tralmyndigheten att vara . Sättet att översända framställningar och deras innehåll regleras i punk- terna 14 och 15. Huvudregeln är att en framställning skall göras skriftli- gen. Det får dock ske på annat sätt som möjliggör framställning av ett skriftligt meddelande, t.ex. telefax. I punkt 15 anges vad en ansökan skall innehålla. Denna fråga regleras i 2 kap. 4 § lagen om internationell rätts- lig hjälp i brottmål och innebär bl.a. att en ansökan kan göras per telefax. När det gäller innehållet i ansökan motsvarar Palermokonventionens re- glering den som gäller enligt narkotikabrottskonventionen , och i allt väsentligt, vad en ansökan om rättslig hjälp i bör innehålla enligt 2 kap. 4 § lagen om internationell rättslig hjälp. Konventionen skapar möjlighet för att enligt nationell rätt tillåta att ett vittnesförhör sker genom videokonferens (punkten 18). Villkoren för en sådan konferens får de inblandade staterna komma överens om. I 4 kap. 1113 §§ lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestäm- melser om förhör genom videokonferens. En stat som lämnar rättslig hjälp kan enligt punkten 19 ställa krav på att uppgifterna inte får användas för andra brott än de som framgår av framställningen. Vissa undantag finns (se ovan under punkterna 4 och 5). Vidare kan en stat som ansöker om rättslig hjälp begära att informationen i ansökan beläggs med sekretess. Möjlighet för att följa ställda användningsbegränsningar finns enligt 5 kap. 1 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Vidare kan uppgifter i en ansökan om rättslig hjälp sekretessbeläggas enligt 5 kap. 7 § sekretesslagen (1980:100). En konventionsstat åtar sig att verkställa en framställning och iaktta de tidsfrister som begärts (punkt 24). Vidare skall samråd ske in- nan en ansökan avslås för att utröna om framställningen kan bifallas ut- ifrån vissa andra villkor (punkt 26). En ansökan om rättslig hjälp skall behandlas skyndsamt enligt 2 kap. 10 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Enligt 2 kap. 9 § skall samråd ske i de situationer som konventionen anger. I punkten 27 finns en allmän bestämmelse om immunitet, se ovan un- der punkterna 1012. Ett sådant skydd för personer som kommer till Sve- rige för att t.ex. vittna vid en huvudförhandling, samt undantag från den- na huvudregel, återfinns i 5 kap. 5 och 6 §§ lagen om internationell rätts- lig hjälp i brottmål. Slutligen återfinns i punkten 28 bestämmelser om kostnader. Bestäm- melser om detta finns i 69 §§ förordningen (2000:704) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Sammanfattningsvis kan det konstateras att bestämmelserna i huvud- sakligen lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål medför att Sve- rige uppfyller bestämmelserna i artikel 18 i den mån de innebär ett åta- gande för konventionsstaterna. 6.11Viss övrig reglering (artiklarna och 2431) Regeringens bedömning: Innehållet i artiklarna och 2431 föranleder inte några lagstiftningsåtgärder. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser har delat be- dömningen eller inte haft något att erinra mot den. har dock anfört att, även om konventionen i den del som avser skydd av vittnen m.m. endast innehåller rekommendationer, bör det närmare över- vägas om det inte borde vitas åtgärder för att göra skyddet mer effektivt för att lojalt uppfylla tankarna bakom konventionens artikel 24.1. Tings- rätten efterlyser också en mer ingående diskussion om för- och nackde- larna med särskilda strafflindringsregler för kronvittnen eller motsvaran- de institut, eller inskränkningar i den obligatoriska åtalsplikten vid inter- na avslöjanden. Juridiska fakultetsstyrelsen vid anser bl.a. att systemet med kronvittnen i artikel 26.3 förtjänar ytterligare dis- kussion och kan förbättras lagstiftningsmässigt. Skälen för regeringens bedömning: I artiklarna behandlas gemensamma brottsutredningar, särskilda utredningsmetoder, överföran- de av lagföring och upprättande av brottsregister. I artiklarna be- handlas skydd för vittnen m.m., åtgärder för att förstärka samarbetet med och mellan rättsvårdande myndigheter, insamling m.m. av information om den organiserade brottsligheten, utbildning och tekniskt bistånd, genomförande av konventionen genom ekonomisk utveckling och tekniskt bistånd samt förebyggande av brott. Regeringen delar bl.a. tingsrätts uppfattning att dessa regler i stor utsträckning har karaktär av rekommendationer och inte in- nehåller några ovillkorliga skyldigheter för konventionsstaterna. Reger- ingen ansluter sig till de överväganden som görs i promemorian och som innebär att dessa konventionsbestämmelser inte kräver ny svensk lag- stiftning. Att i detta sammanhang göra en mer utförlig analys än den som görs i promemorian eller att föreslå författningsändringar utan att kon- ventionens bestämmelser påkallar detta finner regeringen inte vara nöd- vändigt. Regeringen utesluter dock inte att det av andra skäl kan visa sig bli nödvändigt att se över den svenska lagstiftningen på dessa områden och föreslå författningsändringar som därvid kan visa sig nöd- vändiga. Skydd av vittnen m.m. I anslutning till artikel 24 om skydd av vittnen kan nämnas att man i Sve- rige sett mycket allvarligt på försök att sabotera brottsutred- ningar eller rättegångar genom att påverka bevispersoner genom våld eller hot. Att vittnen och målsägande skall känna sig trygga och därige- nom våga berätta vad de har iakttagit är en förutsättning för att brottsbe- kämpningen skall kunna bedrivas effektivt. Detta gäller inte minst kam- pen mot den grova eller organiserade brottsligheten. Det finns ett flertal metoder att tillgå för att skydda hotade personer, bl.a. genom s.k. spärrmarkering, kvarskrivning enligt 16 § folkbokföringslagen (1991:481) och användande av fingerade personuppgifter enligt lagen (1991:483) därom. I det sammanhanget kan också nämnas polisens arbe- te med att skydda hotade personer och utrusta dem med särskilda s.k. trygghetspaket och i undantagsfall personskydd. Regeringen har bedömt att det finns behov av att överväga ytterligare åtgärder för att skydda be- vispersoner och därför beslutat att tillkalla en särskild utredare med upp- drag att närmare utforma ramen för ett program till skydd för bevisperso- ner m.fl. och föreslå den lagstiftning som behövs (Personsäkerhetsutred- ningen, dir. 2001:107). Enligt direktiven skall utredaren bl.a. överväga hur den personkrets som kan tänkas att omfattas av ett skyddsprogram skall avgränsas. Utredaren skall vidare överväga frågan om ersättning skall kunna lämnas till bevispersoner m.fl. I uppdraget ingår också att överväga och föreslå åtgärder som kan förhindra att en bevisperson, på grund av rädsla, vid huvudförhandling ändrar en tidigare lämnad uppgift eller avstår från att lämna en sådan. Ett delbetänkande har lämnats (SOU 2002:71). Slutredovisning skall ske (dir. 2003:63). När det gäller artikel 24 punkten 2 b, som behandlar användande av kommunikationsteknologi, bör framhållas att det pågår en försöksverksamhet med videokonferens i rättegång (lagen [1999:613] om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång) som ger möjlighet för bl.a. målsägande och vittnen att vid vissa domstolar höras genom vi- deokonferens. En sådan bevisupptagning får ske om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter, eller om bevis- upptagning enligt reglerna i skulle medföra kostnader och olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på ett sådant sätt. Enligt lagens förarbeten finns det inte några hinder mot att använda videokonferens i sådana fall då målsä- gande eller vittnen på grund av rädsla eller fruktan för sin säkerhet inte anser sig kunna inställa sig i rättssalen. Enligt förarbetena bör emellertid möjligheten användas med viss återhållsamhet och det får naturligtvis inte ske på bekostnad av den tilltalades rättssäkerhet (prop. 1998/99:65 s. 24). Beträffande artikel 24 punkten 3, som tar upp frågan om överenskom- melser mellan stater om flyttning av hotade personer, kan påpekas att ännu inte träffat några sådana överenskommelser. Innan detta kan bli aktuellt måste det finnas en fungerande organisation för vittnes- skydd inom landet. arbetar bl.a. med denna fråga. Regeringen avvaktar detta arbete. Eftersom konventionens regler i denna del inte är tvingande krävs inte några ytterligare åtgärder för att skall kunna tillträda konventio- nen. I anslutning till artikel 25 om hjälp och skydd för brottsoffer, bör näm- nas lagen (1988:609) om målsägandebiträde.