prop · GR0330 · 2003-11-13 00:00:00 — inträffat skall göra en undersökning och vidta erforderliga åtgärder för att förhindra smittspridning. Vidare finns bestämmelser om underrättelser som skall lämnas till olika myndigheter. bestämmelser om provtagning eller undersökning av djur samt olika åt- gärder som regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan meddela föreskrifter om eller i det enskilda fallet besluta om. utövas enligt lagen centralt av och inom länet av länssty- I enskilda fall finns möjlighet att låta veterinär utöva tillsynen. Vidare ges bestämmelser om tillsynsmyndighetens befogenheter. Lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m. Lagen om provtagning på djur, m.m. avser bl.a. kartläggning och kontroll av smittsamma djursjukdomar samt åtgärder för att förhindra spridning av smittsamma djursjukdomar. Ett av lagens huvudsyften är att möjlig- göra för myndigheter att genomföra tvingande kontroller hos djurägare som inte ansluter sig till frivilliga kontrollprogram. Lagens tillämpnings- område är inte begränsat till vissa sjukdomar. Genom lagen öppnas möj- lighet till bl.a. provtagning, undersökning, avlivning, isolering och andra begränsningar enligt lagen. Provtagning eller undersökning får utföras på bl.a. djur och djurprodukter. Enligt lagens förarbeten är främst djur som används i animalieproduktionen eller i övrigt för produktion av livsmedel aktuella för provtagning, men någon uttrycklig begränsning görs inte i lagen. Lagen ger befogenheter att vidta vissa åtgärder, men föreskriver inte någon skyldighet att vidta dessa. har i egenskap av tillsynsmyndighet ansvar för att kontrollera att det som föreskrivs eller beslutas enligt lagen efterlevs. Verket får överlåta viss tillsyn inom länet till . Verket kan också överlåta åt en kommun att inom kommunen kontrollera att föreskrifter och beslut följs rörande dels han- tering av djurkadaver och annat djuravfall, dels kontroll rörande mjölk- produktion. Lagen medger möjlighet att föreskriva att djurägare skall bekosta bl.a. provtagning och undersökning. Enligt uppgift från Jord- bruksverket står dock verket för kostnader vid utredning av akut sjuk- dom. Vissa problem rörande ansvaret för smittskyddsåtgärder riktade mot objekt och djur Kritik har riktats mot gällande reglering av det objektinriktade smitt- skyddet för att ansvarsfördelningen inte är tillräckligt tydlig. Den före- liggande regleringen av ansvaret i olika lagar innebär att ansvaret för att ingripa i bland kan åvila olika myndigheter och att problem därvid kan uppstå bl.a. rörande ledningsansvar. Detta har framför allt visat sig vid större och kostnadskrävande utbrottsutredningar. Frågor rörande ansvaret för åtgärder och det därmed sammanhängande kost- nadsansvaret har, enligt vad kommittén erfarit, främst uppstått då smitta som kan överföras till människor förekommer eller misstänks förekom- ma hos djur. I smittskyddslagen har den kommunala nämnden ålagts ansvar för att vidta åtgärder mot djur. Enligt den befintliga lagstiftningen vad gäller kontroll och bekämpning av smittsamma djursjukdomar är det som i första hand har att vidta olika åtgärder. Denna dubbla reglering har emellanåt medfört osäkerhet beträffande vilken myndighet som har ansvar för att erforderlig utredning och andra åtgär- der kommer till stånd. Det har också påpekats att ansvarsfördelningen mellan smittskydds- läkaren och den kommunala nämnd som ansvarar för objektinriktade åtgärder bör göras tydligare. Med detta sammanhänger vidare att kunska- perna om ett inträffat fall av smittsam sjukdom relativt ofta erhålls så sent att det inte är meningsfullt med ytterligare utredning och att anmäl- ningarna är ofullständigt ifyllda. Problem rörande samordningen mellan smittskyddslagen och livs- medelslagen har framförts föreligga i främst i två avseenden. Det ena gäller den konflikt som kan uppstå vid frågan om avstängning av en per- son från livsmedelshanteringen. Behandlande läkare kan vid samhälls- farlig sjukdom meddela en förhållningsregel av innebörd att en person skall avhålla sig från sitt arbete om risk för smittspridning föreligger. Ett beslut om avstängning kan också fattas av tillsynsmyndigheten med stöd av livsmedelslagen. Detta kan leda till att tillsynsmyndigheten och behandlande läkare i ett enskilt fall av smitta kan göra skilda bedöm- ningar rörande behovet av att avstänga en person från arbete. Det andra problemet består i att bestämmelserna rörande anmälningsskyldigheten i smittskyddslagen och livsmedelslagstiftningen skiljer sig ifråga om i vilka situationer sjukdom eller smitta skall anmälas och i fråga om vem som skall göra den aktuella anmälan. Komplicerade regler och otillräck- lig samordning uppges leda till vissa brister i anmälningsförfarandet. Skälen för regeringens förslag Ett effektivt smittskydd kräver att det inte föreligger tveksamhet om vem som har ansvaret för att vidta en viss åtgärd. En klarare ansvarsfördel- ning i lagstiftningen bör eftersträvas och befintlig dubbelreglering undan- röjas så långt det är möjligt. Regeringen anser att kommunerna även fort- sättningsvis skall ha ett ansvar för smittskyddsåtgärder riktade mot objekt och djur, dock med tydliga begränsningar när det gäller åtgärder mot djur. Detta innebär således att kommunerna i princip skall ha ansvar för att utreda och åtgärda smitta som härrör eller misstänks härröra från objekt eller vissa djur. Regeringen har tidigare framhållit att smittskyddslagen tydligare bör inriktas på åtgärder för att förhindra att sjukdomar sprids mellan männi- skor. Smittskyddslagens bestämmelser om objektinriktade åtgärder synes ha tillämpats i liten utsträckning. De kommunala nämndernas arbete har främst ägt rum med stöd av bestämmelser i annan lagstiftning. Detta talar för att de kommunala smittskyddsåtgärderna i sin helhet bör regleras i de andra lagar som reglerar kommunens åligganden i dessa hänseenden. De lagar som därvid främst reglerar kommunens ansvar är livsmedelslagen och . Bestämmelser om hälsoskydd i En förutsättning för att ingripa mot objekt eller djur som sprider smitta enligt bestämmelser om hälsoskydd är att förekomsten av smittämne kan anses utgöra en sådan störning som omfattas av begreppet olägenhet för människors hälsa. Med detta begrepp avses enligt balkens definition en störning som enligt medicinsk och hygienisk bedömning kan påverka hälsan menligt och som inte är ringa eller helt tillfällig. I förarbetena nämns buller, kyla, drag, lukt, ohyra och skadedjur som exempel på sådana störningar. Smitta från objekt eller djur torde dock på samma sätt som t.ex. ohyra kunna leda till en sådan negativ hälsoeffekt som omfattas av lagens definition. Det är därför inte nödvändigt att jus- tera bestämmelsen om olägenhet för människors hälsa för att balkens regler om hälsoskydd skall vara tillämpliga på smitta. När det gäller är det i egenskap av tillsynsmyndighet som den kommunala nämnden har att ingripa mot störningar som inne- bär olägenhet för människors hälsa. Tillsynsansvaret innebär att myndig- heten skall svara för kontrollen av att reglerna i den berörda lagstift- ningen följs. Detta innebär en skyldighet att ingripa när ägare eller nytt- janderättshavare av berörd egendom inte vidtar de åtgärder som skäligen kan krävas för att förhindra uppkomsten av eller undanröja olägenheter för människors hälsa. För att ta ställning till om ett ingripande skall ske måste en skälighets- avvägning göras. Ingripanden kan ske också med stöd av allmänna hänsynsregler. Även vid tillämpningen av dessa bestämmelser skall dock en avvägning göras. Regeringen bedömer dock att smittsprid- ning eller befarad smittspridning inte torde kunna utgöra en sådan olägenhet som man på grund av t.ex. tekniska och ekonomiska avväg- ningar får acceptera. Vidare bör det enligt regeringens bedömning inte vara möjligt för kommunen att vid smittspridning eller befarad smitt- spridning avvakta att en ägare eller nyttjanderättshavare av berörd egen- dom vidtar åtgärder. För att de åtgärder som smittskyddet kräver skall kunna vidtas snabbt och effektivt införs i 9 kap. i stället en direkt skyldighet för kommunen att vidta åtgärder för att spåra smittan och undanröja risken för smittspridning. I samma bestämmelse i 9 kap. införs även en särskild befogenhet för kommunen att låta förstöra föremål av personlig natur och avliva sällskapsdjur som innehas av privatpersoner. Möjligheten att förstöra personliga föremål införs trots att sådan förstöring knappast har förekommit . Med hänsyn bl.a. till att nya sjukdomar med okända smittvägar kan uppträda är det dock inte otänkbart att ett behov av en sådan åtgärd kan uppkomma. Kommunernas rätt att avliva sällskapsdjur införs eftersom de nuvarande bestämmelserna i endast ger kommunen ett uttryckligt stöd för ingripanden mot skadedjur. De nya bestämmelserna i motsvarar i stort de som finns i smittskyddslagen och införs nu i för att undan- röja frågan om balkens tillämplighet i dessa avseenden. I de fall kommunen har låtit förstöra föremål av personlig natur före- ligger enligt gällande bestämmelser i smittskyddslagen rätt till ersättning. När ett sällskapsdjur har avlivats kan ersättning i stället utbetalas med stöd av bestämmelserna i förordningen (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingripanden enligt smittskyddslagen för att för- hindra spridning av smittsam sjukdom. Motsvarande möjlighet till ersätt- ning saknas vid ingripanden enligt hälsoskyddsreglerna i . bestämmelser skall därför kompletteras med en bestäm- melse som ger uttrycklig rätt till ersättning i nu berörda fall. Bestämmelser om kommunens rätt till tillträde och provtagning vid misstanke om smittsam sjukdom hos sällskapsdjur eller annat objekt följer av 28 kap. . Förhållandet mellan och den lagstiftning som rör djur Det är främst den nu rådande dubbelregleringen beträffande ansvar för åtgärder mot djur som sprider och misstänks sprida smitta som har vållat problem i praktiken. Den nuvarande regleringen av smittskyddsåtgärder mot djur innebär att kommunerna genom smittskyddslagens bestämmel- ser har ett generellt ansvar för att sådana vidtas. har Jordbruks- verket och i vissa fall även samt enskilda veterinärer en skyldighet att vidta olika åtgärder för att förebygga och bekämpa smitt- samma djursjukdomar enligt bestämmelser i epizootilagen och zoonos- lagen och en befogenhet att vidta åtgärder enligt lagen om provtagning på djur m.m. Sällskapsdjur som innehas av privatpersoner kan sägas höra nära samman med den enskilde och dennes bostad och det är därför naturligt att se sådana djur som en personlig egendom som bör omfattas av hälso- skyddsbestämmelserna i . Beträffande övriga djur har Jord- bruksverket och större kompetens och större resurser än en enskild kommun. I praktiken är det vidare så att det är Jord- bruksverket och inte kommunen som tar ansvaret för insatser vid större utbrott som rör djur. Regeringen anser därför att kommunernas ansvar för smittskyddsåtgärder riktade mot djur uttryckligen skall begränsas till sådana sällskapsdjur som innehas av privatpersoner. Det innebär bl.a. att kommunerna inte skall ha något ansvar för sällskapsdjur som är föremål för yrkesmässig uppfödning eller yrkesmässig försäljning, t.ex. i zoo- butiker och djurparker. Regeringen gör bedömningen att det även beträffande sällskapsdjur som innehas av privatpersoner i många fall är och läns- styrelserna som har kompetens och resurser att vidta åtgärder. Det ansvar som vilar på och länsstyrelserna enligt epizootilagen, zoonoslagen och lagen om provtagning på djur, m.m. för åtgärder mot smitta hos djur bör av detta skäl inte förändras. För att det inte skall före- ligga oklarhet beträffande vem det är som har ansvaret för att ingripa mot sällskapsdjur anser regeringen att kommunernas ansvar bör begränsas till sådana åtgärder som inte vidtas enligt lagen om provtagning på djur, epizootilagen, zoonoslagen och livsmedelslagen. Det innebär att kom- munerna inte kommer att behöva ingripa i de fall som , , eller enskilda veterinärer har befogenhet att vidta åtgärder för att förebygga och bekämpa smittsamma djursjuk- domar hos sällskapsdjur som innehas av privatpersoner. Sammantaget bör enligt regeringens uppfattning detta leda till att ansvaret beträffande åtgärder mot djur som sprider eller misstänks sprida smitta tydliggörs och att situationer där det föreligger oklarhet om vem som har ansvar att ingripa så långt som möjligt begränsas. Regeringen förutsätter att Jord- bruksverket tillsammans med länsstyrelserna, kommunerna, Socialsty- relsen och smittskyddsläkarna kommer att se till att det upprättas tydliga riktlinjer för vem det är som har ansvaret för att i olika situationer vidta påkallade åtgärder beträffande sällskapsdjur som innehas av privat- personer. Flera remissinstanser har framfört att smittskyddsläkaren när någon insjuknat i en smittsam sjukdom och misstanke uppkommer om smitta från objekt eller djur skall se till att källan till smitta utreds och att kom- munerna skall ta vid om åtgärder behöver tillgripas för att eliminera en smittkälla i miljön. Regeringen har tidigare framhållit vikten av en klar ansvarsfördelning mellan aktörerna inom smittskyddet. I likhet med gäl- lande bestämmelser bör kommunen och andra myndigheter även i fort- sättningen ha ett självständigt ansvar för åtgärder som riktas mot objekt och djur, varvid landstingen, smittskyddsläkaren inbegripen, inte bör ha några befogenheter över kommunens eller myndigheternas arbete. Av detta följer att kommunen också måste ges ansvaret för den utredning som skall ligga till grund för åtgärder enligt . Regeringens förslag: Anmälningsförfarandet enligt smittskyddslagen förenklas genom att anmälningar skall göras enbart till smittskydds- läkaren och . Skyldigheten för smittskyddsläka- ren, andra berörda myndigheter och kommunen att informera och samråda med varandra stärks. förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta instanser är positiva till kommitténs för- slag. anser att förslaget att kommunen vid en under- rättelse från smittskyddsläkaren skall vidta de åtgärder som krävs inte är tillräckligt för ett optimalt smittskydd vid objektrelaterad smitta. För- slaget att det i livsmedelslagen och bör införas en skyldighet att informera och samråda med smittskyddsläkaren får ett positivt bemö- tande av flertalet remissinstanser. Ett par remissinstanser anser att det vid vissa rutinåtgärder inte alltid bör vara nödvändigt med information till smittskyddsläkaren. Bakgrund: Smittskyddsläkaren har bl.a. på grund av sin kompetens på smittskyddsområdet och den samlade information han erhåller ålagts olika övergripande uppgifter. Smittskyddsläkaren skall t.ex. om anmäl- ningarna enligt smittskyddslagen ger anledning därtill se till att sådana åtgärder vidtas som behövs för att hindra smittspridning. För det objekt- inriktade smittskyddsarbetets del kan enligt förarbetena en sådan åtgärd vara att samordna flera miljö- och hälsoskyddsnämnders smittskydds- åtgärder. Vidare ingår bland smittskyddsläkarens särskilda uppgifter att planera, organisera och leda smittskyddet. Detta anges kunna innebära bl.a. att smittskyddsläkaren vid epidemisk spridning av smittsam sjuk- dom måste ta ledningen över det samlade smittskyddsarbetet. Smitt- skyddsläkaren skall också hjälpa bl.a. kommunala nämnder som fullgör uppgifter på miljö- och hälsoskyddsområdet. Enligt departementschefen skall emellertid inte vara ett överordnat organ med ansvar också för kommunens uppgifter. Smittskyddsläkaren har således vare sig rätt att ge direktiv till kommunen eller skyldighet att vidta sådana objektinriktade åtgärder som inte kommer till stånd genom kommunens försorg. Med hänsyn till behovet av samarbete och samordning när det gäller smittskyddsarbetet föreskrivs i smittskyddslagen att smittskyddsläkaren och de kommunala nämnderna skall samverka dels med varandra, dels med myndigheter, behandlande läkare och andra som bedriver verksam- het av betydelse för smittskyddet. Härutöver har nämnderna ålagts skyl- dighet att informera smittskyddsläkaren om iakttagelser som kan vara av betydelse för hans verksamhet och samråda med honom om beslut och andra viktiga åtgärder som berör smittskyddet. Någon särskild form för samverkan och samråd föreskrivs dock inte i lagen. Att döma av de uppgifter som inhämtats synes samarbetet mellan de kommunala förvaltningarna och smittskyddsläkaren i allmänhet fungera väl. Vid de smittskyddsärenden som föranleder vidare utredning har för- valtningarna regelmässigt kontakt med smittskyddsläkarna. Samarbetet är dock sällan formaliserat genom skriftliga avtal eller liknande. Enligt en rapport från Statskontoret är de kommunala förvaltningarnas sam- arbete med kontaktläkare och distriktsläkare liksom med länsveterinär vanligen av mer sporadisk karaktär. Samverkan med den behandlande läkaren består ofta enbart av läkarnas anmälningar av sjukdomsfall enligt smittskyddslagen. Skälen för regeringens förslag: Regeringens förslag innebär att ansvaret för att smittskyddsåtgärder vidtas även i fortsättningen kommer att vara uppdelat mellan flera aktörer. Det är därför av stor vikt att dessa aktörer samverkar och att de smittskyddsåtgärder som behöver vidtas samordnas. Detta gäller i synnerhet vid smittutredningar som inbegriper både människor, djur och objekt. Smittskyddsläkaren kommer enligt för- slaget till ny smittskyddslag att även i fortsättningen ha ett samlat ledningsansvar för smittskyddet för människor inom det landsting där han eller hon är verksam. I smittskyddsläkarens uppgifter ingår därvid att se till att behövliga åtgärder vidtas och att verka för en effektiv samord- ning av smittskyddsåtgärderna. Ett effektivt smittskydd kräver att den som har att svara för smitt- skyddsåtgärder utan onödig tidsfördröjning får kännedom om förhållan- den som kan påkalla sådana åtgärder. Det gäller såväl de myndigheter som har ansvar för smittskyddsåtgärder enligt livsmedelslagen och miljö- balkens hälsoskyddsbestämmelser, i regel kommunen men enligt livs- medelslagen även i vissa fall , som de myndigheter som svarar för åtgärder enligt lagstiftningen rörande bekämpning av smitta hos djur. Den nuvarande ordningen som innebär att den behandlande läkaren skall anmäla vissa fall av smittsamma sjukdomar till den kommunala nämnden har inte fungerat tillfredsställande. För att åstadkomma en snabbare och mera effektiv rapportering skall anmälningsförfarandet en- ligt smittskyddslagen förenklas genom att anmälningar skall göras enbart till smittskyddsläkaren och (se även avsnitt 10.2). Smittskyddsläkarens kompetens och överblick över ett större område och den samlade informationen han eller hon erhåller gör det möjligt för smittskyddsläkaren att bedöma vem som bör vidta åtgärder och att sam- ordna sådana åtgärder, inte minst vid sådana utbrott som omfattar flera kommuner. Smittskyddsläkaren bör därför få en uttrycklig skyldighet att underrätta berörd myndighet då smittskyddsläkaren får uppgift om före- komst eller misstänkt förekomst av smittsam sjukdom som påkallar åtgärder. De myndigheter till vilka sådana underrättelser skall lämnas kan förutom kommunerna vara t.ex. , eller . Med hänsyn till behovet av samarbete mellan berörda aktörer bör även en skyldighet för andra myndigheter att underrätta smittskyddsläkaren om iakttagelser av betydelse för smittskyddet för människor komma till uttryck i aktuella författningar. Den bestämmelse om skyldighet för kommunerna att underrätta smittskyddsläkaren om iakttagelser som kan vara av betydelse för smittskyddet för människor som finns i nuvarande smittskyddslag skall av detta skäl föras över till bestämmel- ser om hälsoskydd. I epizootilagen och zoonoslagen finns redan en skyl- dighet för att underrätta smittskyddsläkaren vid misstänkt fall av zoonos eller sådan epizootisk sjukdom som kan överföras till människor. I syfte att säkerställa att smittskyddsläkaren utan onödig tidsförskjutning får kännedom om förhållanden som kan påkalla åtgärder anser regeringen att motsvarande underrättelseskyldighet även bör föras in i vissa förordningar (livsmedelsförordningen (1971:807) och förord- ningen (1971:810) med allmän veterinärinstruktion). Det är vidare av stor betydelse för smittskyddsarbetet att det inte råder någon tvekan om när ansvaret för att vidta åtgärder inträder. Det får inte uppkomma situationer där ovisshet råder om kommunens eller myndig- hetens skyldighet att agera, vilket till viss del förelegat vid tillämpningen av nuvarande smittskyddslag. Av detta skäl föreslår regeringen att ovan nämnda underrättelseskyldighet för smittskyddsläkaren skall komplette- ras med en bestämmelse i livsmedelslagen varigenom berörd myndighet, oftast kommunen, ges ett ansvar för att senast efter en sådan under- rättelse vidta de åtgärder som behövs för att spåra och eliminera smitt- källan. Kommittén föreslog även att motsvarande bestämmelse skulle föras in i och lagen om provtagning på djur, m.m. Rege- ringens förslag till ny bestämmelse i (se avsnitt 14.1) innebär emellertid en skyldighet för kommunen att vidta nödvändiga smitt- skyddsåtgärder redan så snart den uppmärksammats på förekomst eller misstänkt förekomst av smitta. Denna skyldighet gäller oavsett om miss- tanken grundar sig på en underrättelse från smittskyddsläkaren, upp- lysningar från allmänheten eller på information från annat håll. På mot- svarande sätt framgår av bestämmelser i epizootilagen och zoonoslagen att åtgärder skall vidtas vid misstanke om epizootisk sjukdom eller zoonos. Regeringen har av detta skäl inte funnit någon anledning att i dessa författningar införa en särskild bestämmelse om att den berörda myndigheten skall vidta åtgärder efter en underrättelse från smittskydds- läkaren. Inte heller i lagen om provtagning på djur m.m. kan det anses nödvändigt att införa en sådan skyldighet. Till följd av den stora betydelse som samarbetet mellan berörda aktörer har för det samlade smittskyddet anser regeringen att smittskyddslagen skall kompletteras med en bestämmelse om skyldighet för berörda myn- digheter att i förevarande fall efter begäran från smittskyddsläkaren, annan berörd myndighet eller kommun fortlöpande informera och sam- råda med varandra. Med hänsyn till att kommuner och övriga myndig- heter har ett självständigt ansvar för vidtagande av smittskyddsåtgärder bör dock inte smittskyddsläkaren eller någon annan berörd myndighet ha rätt att besluta vilka åtgärder den ansvariga myndigheten skall vidta. slutliga avgörandet skall således även fortsättningsvis ligga på respektive Regeringen förutsätter emellertid att stor hänsyn tas till smittskyddsläkarens uppfattning. Regeringens bedömning: Anmälningsförfarandet för smittsamma sjukdomar enligt smittskyddslagen bör användas som ett led i den nationella övervakningen av vårdrelaterade infektioner. förslag: Överensstämmer till viss del med regeringens förslag. I kommitténs förslag ingår även att smittskydds- läkaren skall ges ett ansvar för att bevaka att huvudmän för sjukhus, sjukhem, den kommunala hälso- och sjukvården samt hemsjukvården vidtar de åtgärder som krävs för att hindra smittspridning. Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som uttalat sig i frågan är positiva till kommitténs förslag. Flera remissinstanser anser det vara positivt att smittskyddsläkaren får en starkare roll avseende vårdrelaterade infektioner. En del av dessa remissinstanser anser dock att ytterligare utredning eller förtydliganden behövs. Flera remissinstanser, varav flera landsting, påpekar att man måste klargöra smittskyddsläka- rens ansvar i förhållande till hygienläkare och övrig personal. Förekomsten av vårdrelaterade infektioner och infektionshygieniska frågor har väckt särskild uppmärksamhet, bl.a. på grund av oro för att sådana infektioner ökar inom vården. Infektioner i samband med sjukhusvård är emellertid inte något nytt problem och har en särskild hygienisk verksamhet funnits inom sjuk- vården.