prop · GQ03105 · 2003-05-07 00:00:00 — vid olovlig parkering är tillämplig. Förutom om fordonet står uppställt så att fara för trafikolyckor uppstår eller hinder uppkommer eller om fordo- net utgör ett fordonsvrak är den enda situationen där detta medges när ett fordon under i följd varit parkerat i strid mot förbud eller villkor, som avses i lagen om kontrollavgift vid olovlig parkering, se 2 § andra stycket lagen om flyttning av fordon i vissa fall och 2 § 4 och 5 förordningen om flyttning av fordon i vissa fall. I 16 § förordningen om flyttning av fordon i vissa fall anges det att be- slut om att flytta fordon får meddelas och verkställas av polis- Enligt samma bestämmelse får även kommuner som svarar för trafikövervakning enligt lagen (1987:24) om parkerings- övervakning i vissa fall meddela beslut om att flytta ett fordon och verk- En sådan kommun kan bl.a. besluta om att ett fordon skall flyttas med stöd av 2 § andra stycket lagen om flyttning av fordon i vissa fall samt därefter verkställa ett sådant beslut. inte själv flytta ett fordon, utan får begära att flyttning skall ske hos någon av de behöriga myndigheterna. Denna myndighet har sedan att fatta beslut i frågan och för det fall man beslutar att flytta fordonet även Bör markägarens möjlighet att begära flyttning utökas? Om en markägare varken har förbjudit parkering eller meddelat villkor för parkering finns det ingen möjlighet att med stöd av regelverket om flyttning av fordon i vissa fall flytta ett fordon som ställts upp mot markägarens vilja annat än om fordonet står uppställt så att fara för trafikolyckor uppstår eller hinder i trafiken uppkommer eller fordonet utgör ett fordonsvrak. Enligt är det inte sällan förekommande att ett fordon ställs upp på enskild mark utan markägarens samtycke, men där denne inte har förbjudit parkering eller ställt upp villkor för parkering enligt bestämmel- serna i lagen om kontrollavgift vid olovlig parkering. för föreslagit att lagen om flyttning av fordon i vissa fall ändras så att den medger att markägaren kan begära att sådana fordon flyttas. förslag har vunnit stöd hos remissinstanserna. sig till bedömning att möjligheterna för markägare att begära flyttning av fordon bör utökas. Enligt förslag skall ett fordon få flyttas först sedan ägaren av det underrättats om att fordonet är uppställt mot markägarens vilja, eller i varje fall efter det att markägaren påbörjat sådana underrättelse- Dessa förfaranderegler innebär att det i praktiken blir svårt att flytta oregistrerade fordon med stöd av bestämmelsen. därför uttryckligen inskränkas till att gälla endast registrerade fordon. Det kan härvid konstateras att oregistrerade fordon, såsom cyklar, ofta torde kunna flyttas med tillämpning av lagen (1938:121) om hittegods i det fall de varit uppställda på enskild mark. Det är viktigt att den utökade möjlighet för markägare att begära flytt- ning av fordon som föreslås förenas med sådana bestämmelser om när flyttning av ett fordon får ske som tar till vara fordonsägarens rättssäker- En förutsättning för att ett fordon skall få flyttas i den nu aktuella situationen måste naturligtvis vara att fordonets ägare är medveten om att markägaren inte tillåtit parkeringen och därför inte accepterar att fordo- net står uppställt på dennes mark. har därför föreslagit att flyttning får ske först sedan ägaren har underrättats om att fordonet är uppställt mot markägarens vilja och det efter denna underrättelse förflutit Med ett sådant system kommer fordonsägaren enligt bedömning att få en tillräckligt på sig att själv flytta fordonet innan ett beslut om flyttning får meddelas och flyttningen verk- Med hänsyn härtill ansluter sig regeringen till förslag. Det torde dock förekomma fall där ägaren till ett fordon som är upp- ställt mot markägarens vilja av olika skäl inte kan anträffas. verket konstaterar bör det även i dessa fall vara möjligt för markägaren att begära att fordonet skall flyttas. För att tillvarata fordonsägarens rätt bör dock tiden från det att markägaren inleder sina försök att underrätta fordonsägaren vara längre än i de fall fordonets ägare nås av mark- har föreslagit att tiden skall vara en Flera remissinstanser anser att detta är en alltför , särskilt om fordonet står farligt eller hindrande. menar att fordonet bör kunna flyttas . bundet tillgodoses fordonets ägare genom den skyldighet som finns för den myndighet som har verkställt en flyttning att underrätta fordons- ägaren om att fordonet har flyttats. Vid en avvägning mellan dessa motstående intressen, dvs. ägarens rättsäkerhet å ena sidan och markägarens intresse att inte mot sin vilja behöva ha fordon uppställda på sin mark å den andra, finner reger- ingen att den av föreslagna tidsfristen är rimlig. markägaren inte lyckas anträffa fordonsägaren bör alltså en månad för- flyta innan fordonet får flyttas. Det bör härvid anmärkas att fordon som står uppställda så att fara för trafikolyckor uppstår eller hinder upp- kommer i trafiken eller som utgör fordonsvrak kan flyttas med stöd av 2 § 4 och 5 samt 4 § förordningen om flyttning av fordon i vissa fall. har föreslagit att den månadslånga tidsfristen skall börja löpa när markägaren påbörjar sitt försök att underrätta fordonsägaren. Kammarrätten i ställer sig tveksam till om detta ger en till- räckligt tydlig anvisning om vad som avses. Det kan konstateras att de flyttningar av fordon som diskuteras sker huvudsakligen i mark- ägarens intresse och därför endast kommer att kunna initieras av denne. Det är därför rimligt att ställa krav på markägaren att i samband med att denne begär att ett fordon skall flyttas visar att alla förutsättningar härför Regeringen har för avsikt att, på sätt före- slagit, komplettera förordningen om flyttning av fordon i vissa fall med en bestämmelse med detta innehåll. En av de förutsättningar som skall vara uppfyllda är alltså att markägaren kan visa att det har förflutit en månad från det att han eller hon inledde sitt försök att underrätta Detta kan ske t.ex. genom ett brev som återsänts därför att mottagaren är okänd eller genom ett bevis om att ett brev sänts till Mot den nu angivna bakgrunden anser regeringen att för- slag är tillräckligt tydligt för att en ändamålsenlig tillämpning av bestämmelsen skall vara möjlig. Vem skall bära kostnaderna för fordonsflyttningen? I 7 § lagen om flyttning av fordon i vissa fall regleras vem som skall stå för de kostnader som uppkommer i samband med att ett fordon flyttas. Enligt huvudregeln skall kostnaderna belasta ägaren av fordonet. nader som inte kan tas ut av ägaren skall bäras av staten, eller om flyttningsbeslutet har verkställts av en myndighet, av Om ett fordon flyttas med stöd av 2 § andra stycket lagen om flyttning av fordon i vissa fall skall dock sådana kostnader som inte kan tas ut av fordonsägaren bäras av den som påkallat att fordonet skall flyttas, dvs. har föreslagit att samma bestämmelse skall tillämpas när fordon flyttas med stöd av den utvidgade rätten för markägare att begära att fordon flyttas. Flera remissinstanser, bl.a. och kommun, har ifrågasatt om enskilda markägare som begär att ett fordon skall flyttas över huvud taget bör bära något kostnadsansvar. remissinstanser är det rimligt att det allmänna står kostnaderna även i Andra remissinstanser, bl.a. , anser i likhet med att markägaren bör stå kostnaderna när denne har begärt Några remissinstanser, bl.a. , menar att den nuvarande bestämmelsen om markägarens kostnadsansvar bör ändras så att den myndighet som har verkställt flyttningen får välja om kostnaden skall bäras av markägaren eller myndigheten. Enligt regeringens bedömning är det rimligt att markägaren så långt möjligt vet hur en eventuell flyttning av ett fordon kommer att påverka honom eller henne i ekonomiskt avseende. ägaren aldrig i förväg att veta om kostnaderna kan komma att tas ut av fordonsägaren, men markägaren bör åtminstone veta vad som händer om Mot denna bakgrund anser regeringen inte att den av föreslagna ändringen av reglerna bör genom- Frågan är då vem som skall stå kostnader som inte kan tas ut av fordonsägaren, markägaren som har begärt flyttningen eller det allmänna. I samband med att den flyttningsgrund som anges i 2 § andra stycket lagen om flyttning av fordon i vissa fall infördes i lagen diskuterades kostnadsansvaret, se prop. 1983/84:104 s. 29 f. Det föredragande stats- rådet anförde då följande. Jag anser alltså att det är ett allmänt intresse att fordon som har parkerats olov- ligt på tomtmark kan flyttas. Några skäl att i fråga om beslutanderätt eller rätt att verkställa beslut särbehandla sådana flyttningsfall anser jag därför inte föreligga. Eftersom flyttning från tomtmark emellertid också ofta sker i markägarens in- tresse menar jag att det allmänna inte med nödvändighet måste stå för sådana flyttningskostnader som inte kan tas ut av fordonsägaren. Om flyttning av ett fordon sker på begäran av en markägare bör denne därför stå de kostnader som inte kan tas ut av fordonsägaren. Regeringen, som konstaterar att remissinstanserna har olika upp- fattning om hur ansvaret för de kostnader som uppkommer när ett fordon flyttas bör fördelas, finner inte anledning att nu göra någon annan be- dömning än den som gjordes . Bör begreppet markägare användas i lagen om flyttning av fordon i vissa föreslår att begreppet markägare förs in i 2 § lagen om flytt- ning av fordon i vissa fall. menar att det kan ifråga- sättas om inte något av begreppen fastighetsägare eller den som disponerar marken borde användas i stället för ordet markägare. är de båda av styrelsen föreslagna begreppen mer pre- cisa än begreppet markägare. Begreppet markägare förekommer i lagen om kontroll- avgift vid olovlig parkering. I förarbetena till den lagen diskuteras den av nu väckta frågan, se prop. 1983/84:104 s. 17 och 38 ff. Det föredragande statsrådet anför i propositionen att rätten att ta ut Prop. 2002/03:105 kontrollavgift bör tillerkännas den som på grund av äganderätt eller avtal har rätt att förfoga över mark eller byggnader. Dessa personer gavs i det förslag till lag om kontrollavgift vid olovlig parkering som remitterades till Lagrådet den gemensamma beteckningen markägare. Lagrådet före- slog vid sin granskning att beteckningen markägare skulle bytas ut mot fastighetsägare. Enligt Lagrådet svarade den sistnämnda beteckningen bättre mot de fall då parkering sker i parkeringshus eller i annan bygg- nad. I sin anmälan av Lagrådets yttrande inför regeringen anförde det föredragande statsrådet följande. Uttrycken markägare och område i det remitterade förslaget syftar på en varie- rad personkrets och varierade typer av parkeringsytor. Jag anser inte att de av lagrådet föreslagna benämningarna fastighet och fastighetsägare bättre än mark- ägare och område uttrycker vad som åsyftas. Man bör också, enligt min mening, undvika den association till begreppet registerfastighet och fastighetsrätt som ordet fastighet otvivelaktigt leder till. Jag kan därför inte biträda lagrådets för- slag till byte av terminologi. Regeringen anslöt sig till föredragandens överväganden. Det har inte framkommit att användningen av begreppet markägare har vållat något problem vid rättstillämpningen. Regeringen saknar därför även i denna fråga anledning att nu göra någon annan bedömning än den som gjordes i den angivna propositionen. Bestämmelserna om markägare i lagen om kontrollavgift vid olovlig parkering gäller enligt 2 § andra stycket också den som på grund av avtal har rätt att upplåta ett område för parkering eller att förbjuda parkering inom området. Som exempel på sådana personer kan nämnas arrenda- torer och tomträttshavare, se prop. 1983/84:104 s. 17. För att lagen om flyttning av fordon i vissa fall skall omfatta även dessa personer bör på sätt Lagrådet förordar i lagen tas in en bestämmelse motsvarande 2 § andra stycket lagen om kontrollavgift vid olovlig parkering. Kortare tid för övergång av äganderätten Regeringens bedömning: Inga ändringar bör göras i de nuvarande be- stämmelserna om när äganderätten till ett flyttat fordon övergår till den som har verkställt flyttningen. Rapportens förslag: I rapporten föreslås att om det flyttade fordonet uppenbart har ett mycket lågt värde och ägaren till det inte har kunnat anträffas skall äganderätten till fordonet övergå till den som har verkställt flyttningen efter det att uppgifter om flyttningen har kungjorts. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har ingen erinran mot att tiden innan äganderätten till ett flyttat fordon övergår förkortas i vissa fall. Några instanser är emellertid tveksamma Hovrätten för , och menar alla att rekvisitet mycket lågt värde kan leda till tolknings- och tillämpningsproblem. holms kommun kommer förslaget inte ge önskat resultat och snarare komplicera handläggningen än att förenkla den. 2002/03:105 kommun och menar i stället att tiden innan äganderätten övergår bör kunna förkortas för samliga fordon. Skälen för regeringens bedömning: I 6 § lagen (1982:129) om flytt- ning av fordon i vissa fall finns bestämmelser om att fordon som har flyttats till en särskild förvaringsplats under vissa förutsättningar tillfaller kommunen, om flyttningsbeslutet har verkställts av en myn- dighet, och i annat fall staten. Beroende på om fordonets ägare är känd eller inte är den tid innan äganderätten övergår olika lång. I det fall äga- ren av ett fordon inte är känd övergår äganderätten när har förflutit från den dag kungörelse om flyttning av fordonet skedde enligt 5 §. Om ägaren är känd övergår i stället äganderätten efter det att ägaren underrättats om flyttningen. Fordonet tillfaller vidare den som har verkställt flyttningen om ägaren får anses ha gett upp sin rätt till for- donet. Ett fordonsvrak som har flyttats tillfaller kommunen eller staten. har föreslagit att den tid innan äganderätten till ett fordon övergår om fordonets ägare inte är känd skall förkortas till en månad i det fall fordonet uppenbart har ett mycket lågt värde. Som flera remissinstanser har pekat på är rekvisitet uppenbart har ett mycket lågt värde vagt och öppet för tolkning. Detta kan leda till tillämpnings- problem för de myndigheter som verkställer flyttningsbesluten. Det kan inte heller uteslutas att de olika myndigheterna gör olika bedömning av rekvisitet och att en praxis som inte är enhetlig för hela landet därför växer fram. Detta bör enligt regeringen undvikas. Med hänsyn härtill anser regeringen att förslag i denna del inte bör genomföras. Regeringen är av rättssäkerhetsskäl inte heller beredd att föreslå en gene- rell förkortning av tiden innan äganderätten övergår i de fall fordonets ägare inte har kunnat underrättas om flyttningen. Regeringens bedömning: Frågan om beslut enligt lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall bör kunna överklagas, och i så fall i vilken ordning, bör övervägas ytterligare. Rapportens förslag: I rapporten diskuteras inte frågan om det bör in- föras en möjlighet att överklaga beslut enligt lagen (1982:129) om flytt- ning av fordon i vissa fall. Remissinstanserna: () ifrågasätter om inte en möjlighet till överprövning i enkel form av beslut som fattas med stöd av lagen om flyttning av fordon i vissa fall bör införas. rätten i anser att beslut om flyttning av fordon bör kunna bli föremål för prövning i domstol inte endast genom att talan förs i allmän domstol om skadestånd. Övriga remissinstanser har inte berört frågan om Skälen för regeringens bedömning: Enligt 10 § lagen om flyttning av fordon i vissa fall får beslut enligt lagen eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen inte överklagas. inte föreslagit några ändringar i möjligheten att överklaga och inte heller närmare diskuterat överklagandeförbudet. Under remissbehandlingen av har två remiss- instanser () och Kammarrätten i väckt frågan om det inte bör vara möjligt att överklaga i vart fall vissa beslut som fattas med stöd av reglerna om flyttning av fordon. JO menar att det av rättssäkerhetsskäl bör införas någon slags möjlig- het till överprövning i enklare form. Enligt JO torde av effektivitetsskäl en överprövning i allmänhet inte komma i fråga på det sättet att ett över- klagande skulle få hindra beslutets verkställande. JO anser därför att rätten till överklagande skulle kunna knytas till fordonsägarens skyldig- het att ersätta kostnaden för flyttning m.m. Kammarrätten i motiverar sitt ställningstagande med att det följer av åtaganden enligt artikel 6.1 i den europeiska konven- tionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande friheterna att beslut om flyttning av fordon måste kunna bli föremål för domstols prövning på annat sätt än att fordonsägaren för talan om skadestånd i allmän domstol. års lag om flyttning av fordon i vissa fall innehöll ett Detta förbud fördes över till den nuvarande I förarbetena till lag diskuteras frågan om beslut enligt lagen bör få överklagas. Med anledning av att flera remissinstanser ansåg att det borde vara möjligt att anföra besvär över beslut som fattas med stöd av lagen anförde den föredragande departementschefen följande 1967:107 s. 47): Besvärsrätten måste enligt min mening anses sakna praktisk betydelse när det gäller möjligheterna för en fordonsägare att förekomma flyttning. med lagen skall tillgodoses måste flyttning som är påkallad kunna ske utan hinder av anförda besvär. När verkställigheten kan uppskjutas, bör äga- ren, om det kan ske, beredas tillfälle att själv flytta fordonet. En erinran om detta torde få tas in i tillämpningsföreskrifterna. Den enskildes intresse av att kunna få ett beslut om flyttning prövat måste därför praktiskt sett begränsa sig till frågor om skadestånd eller om skyldighet för myndighet att utan ersättning för flyttningskostnad utlämna ett fordon, som förvaras på särskild uppställningsplats. Frågor om skadestånd bör inte avgöras i Detsamma gäller i fråga om skyldigheten att betala flyttningskostnader och kostnadernas storlek. Jag ansluter mig därför till förslaget i promemorian och förordar, att talan i administrativ väg inte skall få föras mot beslut enligt lagen. Även i förarbetena till lag berörs frågan om överklagande. Vid lagrådsbehandlingen av regeringens förslag till lag om flyttning av fordon i vissa fall anförde Lagrådet att om regeringen avsåg att ett överklagandeförbud skulle gälla även enligt den nya lagen, ett sådant förbud borde tas in i lagen (se prop. 1981/82:65 s. 14). Lagrådets påpekande fördes den nuvarande 10 § in i lagen om flyttning av fordon i vissa fall. Det bör inledningsvis anmärkas att det trots överklagandeförbudet finns flera möjligheter för fordonsägaren att få beslut som fattas med stöd av bestämmelserna om flyttning av fordon prövade av domstol. ske genom att han eller hon väcker talan vid allmän domstol mot den myndighet som beslutat om flyttningen med yrkande om skadestånds- Sådan talan har varit föremål för domstols prövning, se bl.a. tingsrätts mål T 480/78 och T 860/78. Vidare kan fordons- ägaren föra talan vid allmän domstol om att få tillbaka fordonet. I sam- band med en sådan talan kan ägaren dessutom begära ett interimistiskt beslut om att fordonet inte får säljas. Slutligen kan fordonets ägare åstad- komma en domstolsprövning av skyldigheten att ersätta kostnaderna för flyttningen. Ett beslut om ersättningsskyldigheten utgör ingen exekutionstitel, varför den som har rätt till ersättningen måste väcka talan vid domstol med yrkande om att tillerkännas ersättningen för det fall äga- ren vägrar att betala. Sammantaget finner regeringen att de möjligheter till domstols- prövning som står till buds uppfyller de krav som artikel 6.1 i den euro- peiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna ställer. Trots detta kan det finnas anledning att närmare överväga om några av dessa beslut bör kunna överklagas. I likhet med JO och i enlighet med departementschefens tidigare cite- rade resonemang i prop. 1967:107 konstaterar regeringen att effektivitetsskäl talar mot att införa en möjlighet att överklaga ett beslut om flyttning av fordon med den verkan att överklagandet hindrar verk- ställighet. Man skulle dock med förebild i annan lagstiftning kunna tänka sig att det fanns en möjlighet att överklaga ett beslut om flyttning av for- don, men att detta beslut inte skulle hindra verkställighet. Ett sådant system skulle dock knappast stärka fordonsägarnas rättssäkerhet. När överklagandet väl prövas torde nämligen fordonet i de allra flesta fall redan vara flyttat. Däremot kan det som JO anför finnas anledning att överväga en möjlighet för fordonsägaren att överklaga skyldigheten enligt 7 § lagen om flyttning av fordon i vissa fall att ersätta kostnaden för flyttningen av ett fordon m.fl. kostnader. JO föreslår att den myndighet som flyttat for- donet på invändning från fordonsägaren om att förutsättningar för flytt- ning inte förelegat skulle vara skyldig att meddela ett beslut i ersättnings- frågan. Detta beslut skulle sedan enligt JO:s förslag kunna överklagas hos t.ex. allmän förvaltningsdomstol eller polismyndighet. Regeringen konstaterar för sin del att det är långt ifrån självklart hur en överklagandeordning bör konstrueras och att en rad faktorer måste beak- tas för att finna en lämplig ordning. Som exempel kan nämnas att en ord- ning för överklagande bör samordnas med den ordning som gäller för överprövning av felparkeringsavgifter enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift. Enligt 2 § förordningen (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall krävs det nämligen i de flesta fall att ett fordon är upp- ställt i strid med föreskrifter om stannande eller parkering för att det skall få flyttas. Det innebär att det inte är ovanligt att ett fordon åsatts en eller flera felparkeringsanmärkningar innan det flyttas. Om man har två olika ordningar för prövningen av överklagande av beslut enligt lagen om flyttning av fordon i vissa fall och av felparkeringsavgifter finns risken för att två olika instanser prövar samma grundläggande fråga, dvs. om fordonet har varit uppställt i strid med en föreskrift om stannande eller parkering. Detta skapar en risk för att instanserna kommer till olika slut. Ett sådant system bör naturligtvis så långt möjligt undvikas. Bilden kom- pliceras dessutom av att i sitt del- betänkande Polisverksamhet i förändring (SOU 2002:70) har föreslagit att ordningen för överprövning av felparkeringsavgifter modifieras. 2002/03:105 förslaget bereds inom . Sammanfattningsvis är frågan om överklagande så komplicerad att den enligt regeringens bedömning behöver utredas vidare. Denna omständig- het bör dock inte förhindra att de förslag regeringen nu tagit upp i pro- positionen genomförs. 8 Viss justering i yrkestrafiklagen (1998:490) Regeringens förslag: I 6 kap. 7 § yrkestrafiklagen (1998:490) läggs ordet om till i inledningen av första stycket andra punkten. Skälen för regeringens förslag: Vid den ändring av 6 kap. 7 § yrkestrafiklagen som gjordes i samband med att den nya fordonslagen (2002:574) beslutades föll av misstag ordet om bort i inledningen av första stycket 2 (se prop. 2001/02:130, bet. 2001/02:TU13, rskr. 2001/02:80 och SFS 2002:580). Regeringen föreslår att detta misstag nu rättas till. 9 Ikraftträdande och konsekvenser av förslagen De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft . Med beaktande av tiden för riksdagsbehandlingen av förslagen bör ändring- arna lämpligen träda i kraft . I denna proposition föreslås bl.a. att lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall förtydligas så att det klart framgår att cyklar och andra oregistrerade fordon kan flyttas med stöd av lagens bestämmelser. Vidare föreslås att vissa av lagens bestämmelser anpassas till att vissa fordon som kan flyttas inte är registrerade, varför dess ägare normalt inte är känd för den som verkställer flyttningen. Det är inte osannolikt att dessa förtydliganden leder till att antalet fordon som flyttas med stöd av lagen ökar.