prop · GR0355 · 2003-12-15 00:00:00 — Att ett patent har meddelats innebär inte i sig någon rätt för uppfinnaren att utnyttja uppfinningen. Användningen kan exempelvis hindras av lagstiftning inom något särskilt område eller av att användningen strider mot ett myndighetsbeslut. Ensamrätten ger således patenthavaren en möjlighet att hindra andra från att yrkesmässigt utnyttja uppfinningen i olika avseenden, men inte någon rätt att själv utnyttja den. Innebörden av ensamrätten behandlas närmare i avsnitt 8. Patentskyddets omfattning bestäms i första hand av de så kallade patentkraven, dvs. den del av patentansökan där uppfinnaren genom bestämda uppgifter har preciserat vad skyddet skall avse. Kraven kan utformas så att skyddet omfattar en produkt, ett förfarande eller en viss användning. Om uppfinningen avser ett visst förfarande och förfarandet har beskrivits i kraven omfattar skyddet såväl detta förfarande som alster som framställs genom förfarandet. Om uppfinningen i stället avser en produkt, är det, för att ge en tillräckligt preciserad beskrivning av produkten, ofta nödvändigt att i kraven ange vad den skall användas till. Den preciserade bestämningen av produkten i kraven innebär ofta att skyddet begränsas till en eller flera användningar av produkten. Kraven kan också utformas så att det är en viss användning som skyddet avser. Kemiska föreningar och vissa andra alster kan ges en bestämd beskrivning i kraven utan att någon användning anges, exempelvis genom att de beskrivs med en strukturformel. Skyddet omfattar då produkten, dvs. föreningen eller alstret, som sådan, oavsett hur den har framställts och vad den används till. Patentskyddet avser i dessa fall alltså själva produkten och är inte begränsat till viss användning av den, förutsatt att den i kraven inte har knutits till en viss användning. Detta brukar kallas oinskränkt produktskydd. Vi återkommer till frågan om oinskränkt produktskydd i avsnitt 8.2 och 8.8. Från ensamrätten görs vissa undantag, bl.a. när det gäller att utnyttja uppfinningen för experimentering som avser själva uppfinningen. Försök som syftar till att vidareutveckla eller förbättra uppfinningen innebär därför inte intrång i patentet. Detsamma gäller rent privat användning av en uppfinning. Det är alltså tillåtet att tillverka en patenterad produkt för privat användning. Undantagen från ensamrätten behandlas närmare i avsnitt 8. Det så kallade experimentundantaget återkommer vi till i avsnitt 10. För att ett meddelat patent skall upprätthållas måste patenthavaren betala årsavgifter. Skyddet kan upprätthållas i högst från ansökningsdagen. Beträffande läkemedel och växtskyddsmedel finns dock särskilda bestämmelser om s.k. tilläggsskydd. Ett sådant skydd söks hos och gäller i högst . Anledningen till att ett tilläggsskydd har införts är att det ofta går från det att patent beviljas till dess att läkemedel och växtskyddsmedel kan börja säljas på marknaden. De närmare bestämmelserna om tilläggsskyddet finns i rådets förordning (EEG) nr 1768/92 om tilläggsskydd för läkemedel (EGT nr L 182, , s. 22, Celex 392R1768) och i och rådets förordning (EG) nr 1610/96 om tilläggsskydd för växtskyddsmedel (EGT nr L 198, , s. 30, Celex 396R1610) samt i 13 kap. patentlagen. I vissa situationer, om en uppfinning inte utövas i skälig omfattning, om hänsyn till allmänt intresse av synnerlig vikt kräver det eller om en uppfinnare måste ha tillstånd av annan patenthavare för att få utnyttja sin uppfinning (s.k. beroendepatent), kan domstol förordna om tvångslicens. Detta innebär att sökanden, mot patenthavarens vilja, får rätt att utnyttja uppfinningen. I den situationen fastställs även de närmare villkoren för utnyttjandet av domstolen. Se närmare om tvångslicenser i avsnitt 9. Gör någon uppsåtligen eller av oaktsamhet intrång i den ensamrätt som ett patent medför (patentintrång), t.ex. genom att utan patenthavarens samtycke tillverka eller försälja en patentskyddad produkt, skall skälig ersättning för utnyttjandet och ytterligare skador som intrånget medfört betalas (58 § första stycket patentlagen). Om intrånget görs utan uppsåt eller oaktsamhet kan skyldigheten att utge ersättning endast avse utnyttjandet och skall utgå endast i den mån det är skäligt (58 § andra stycket patentlagen). Om det är fråga om uppsåtliga eller grovt oaktsamma handlingar kan ytterst straff utdömas (57 § patentlagen). Den som gör intrång kan av domstol vid vite förbjudas att fortsätta med intrånget (57 a § patentlagen). Dessutom kan domstol besluta om olika skydds- och säkerhetsåtgärder (5959 h §§ patentlagen). Som har framgått kan växtsorter som sådana inte patenteras. Däremot kan den som har framställt en ny växtsort under vissa förutsättningar få växtförädlarrätt, vilket innebär en ensamrätt att yrkesmässigt utnyttja växtsorten. Bestämmelser om detta finns i växtförädlarrättslagen (1997:306). Det är som prövar om de formella och materiella förutsättningarna för skydd är uppfyllda. En ansökan om växtförädlarrätt skall bl.a. innehålla en beskrivning av växtsorten och dess kännetecken samt uppgift om sortens härstamning. För skydd krävs att växtsorten är ny, i den meningen att bl.a. försäljning inte skett tidigare än innan ansökan om registrering ingavs, och att den är särskiljbar i förhållande till andra sorter. Dessutom skall växtsorten vara enhetlig med avseende på sina väsentliga kännetecken och stabil, dvs. behålla sina särskiljande egenskaper när den förökas. Växtförädlarrätt innebär, på likartat sätt som patenträtt, att innehavaren ges möjlighet att hindra andra från att yrkesmässigt utnyttja en växtsort eller en samling av växter. Från ensamrätten undantas bl.a. privata utnyttjanden, utnyttjanden för icke-kommersiella ändamål samt utnyttjanden för experiment och framställning av nya växtsorter. En jordbrukare har dessutom under vissa förutsättningar rätt att till nytt utsäde på den egna brukningsenheten använda sådant växtmaterial som han har skördat på sin jord, s.k. jordbruksundantag. För att växtförädlarrätten skall upprätthållas krävs att innehavaren betalar årsavgifter. För potatis, vin och träd kan skyddet upprätthållas i högst från och med ingången av året efter det att registreringen vann laga kraft. För övriga växter är den maximala skyddstiden . Om marknaden inte förses med förökningsmaterial på skäliga villkor Prop. 2003/04:55 och i den omfattning som allmänt intresse motiverar kan tvångslicens meddelas av domstol. Villkoren för tvångslicensen fastställs av domstolen. Växtförädlarrättslagens regler om straff och skadestånd m.m. samt om olika skydds- och säkerhetsåtgärder är utformade på i huvudsak samma sätt som motsvarande regler i patentlagen. 4.3Internationella konventioner och avtal för industriellt rättsskydd (PK) tillkom och omfattar bl.a. patenträtt. Växtförädlarrätt omfattas däremot inte. Till konventionen är och ytterligare drygt 150 stater anslutna. PK bygger på principerna om territorialitet och nationell behandling och innehåller dessutom ett antal bestämmelser om minimiskydd. Territorialitetsprincipen innebär att de nationella lagarnas giltighet är begränsad till respektive stats territorium. Principen om nationell behandling ålägger varje konventionsstat att tillerkänna medborgare i andra stater som är anslutna till PK rättsskydd och rättsmedel som i vart fall motsvarar vad som tillerkänns statens egna medborgare. Ett exempel på minimiskydd enligt konventionen är att en patentansökan inte får avslås eller ett patent ogiltigförklaras enbart på den grunden att försäljning av den patenterade produkten, eller en produkt som framställs genom det patenterade förfarandet, är försedd med restriktioner eller begränsningar enligt nationell rätt (artikel 4quater). Utgångspunkten vid ansökan om patent är att man måste ansöka i varje stat som man vill skall omfattas av patentskyddet (jfr dock den europeiska patentkonventionen, nedan). Något så kallat världspatent finns alltså inte. Genom konventionen om patentsamarbete (, PCT), till vilken förutom drygt 100 stater är anslutna, har emellertid införts en möjlighet att ge in en s.k. internationell ansökan. En ansökan ges in till en nationell patentmyndighet eller en internationell organisation som är behörig att ta emot sådana ansökningar. Förfarandet innefattar en centraliserad, internationell nyhetsgranskning och en möjlighet till en internationell förberedande prövning av om uppfinningen kan patenteras. Detta arbete genomförs av ett begränsat antal myndigheter, bland dem det svenska . För att patent skall meddelas krävs dock att den internationella ansökningen fullföljs vid de olika nationella patentmyndigheterna. Varje patentmyndighet gör då en slutlig prövning enligt sin nationella patenträtt. Konventionen om förenhetligande av vissa delar av patenträtten (lagkonventionen) innehåller bestämmelser om patenterbarhet, nyhetshinder, uppfinningshöjd och patentkrav. Konventionen, som utarbetades inom , antogs 1963 men trädde i kraft först . Tretton av 45 medlemsstater omfattas av konventionen. är en av dem. Enligt konventionen skall patent meddelas på alla uppfinningar som kan tillgodogöras industriellt, är nya och har uppfinningshöjd. En uppfinning skall anses kunna tillgodogöras industriellt om den kan tillverkas eller användas i någon form av industriell verksamhet, inklusive jordbruk. Undantag får göras för uppfinningar vars offentliggörande skulle strida mot ordre public eller goda seder ett utnyttjande skall dock inte anses strida mot ordre public eller goda seder endast därför att det är förbjudet i lag eller förordning. Undantag får också göras för växtsorter eller djurraser eller väsentligen biologiskt förfarande för framställning av växter och djur, men inte för mikrobiologiskt förfarande och alster av sådant förfarande. Patenträttskonventionen (, PLT) antogs vid en diplomatkonferens . Den har ännu inte trätt i kraft. har undertecknat, men inte ratificerat, konventionen. En anslutning till konventionen innebär åtaganden om avreglering och viss harmonisering av bestämmelser om formalia kring patentansökningar. Konventionen sätter alltså gränser för vilka krav som får ställas upp när det gäller formalia kring en patentansökan. I betänkandet Harmoniserad patenträtt (SOU 2003:66) har föreslagit att skall tillträda PLT. Utredningen har lämnat förslag till de lagändringar som behövs för att konventionen skall kunna tillträdas. Utredningens förslag remissbehandlas . Den europeiska patentkonventionen (European Patent Convention, EPC) reglerar europeiska patent, som beviljas av det europeiska patentverket (European Patent Office, EPO) i . Samtliga medlemsstater i EU samt , , , , , , , , , Tjeckiska republiken, och omfattas av konventionen. Dessutom meddelar EPO, enligt ett särskilt avtal, patent med giltighet i , , och f.d. jugoslaviska republiken . EPC innehåller bestämmelser om ansökningsförfarandet och om förutsättningarna för att patent skall meddelas. Ett patent som meddelas av EPO gäller i de länder som angivits, designerats, i ansökningen. Den som ansöker om patent kan således välja om det skall gälla i alla EPC- länderna eller bara i vissa av dem. Ett beviljat patent gäller dock enligt respektive lands nationella patenträtt. Det är således inte fråga om något regelrätt europeiskt patent, utan snarare om ett knippe av nationella Grunderna för när ett patent kan förklaras ogiltigt bestäms i Prop. 2003/04:55 konventionen. Den innefattar dock inte någon gemensam jurisdiktion för ogiltighets- och intrångsfrågor. Det finns alltså inte några garantier för att meddelade patent bedöms lika i de designerade staterna. Det förekommer därför att t.ex. intrångsmål som i praktiken är lika bedöms på olika sätt i skilda stater. Regleringen av det patenterbara området och de grundläggande materiella patenterbarhetskraven finns i artiklarna 5257 EPC. Utgångspunkten är att det går att erhålla patent inom alla tekniska områden, under förutsättning att uppfinningen är ny, har uppfinningshöjd och kan tillgodogöras industriellt. Exempelvis förfaranden för kirurgisk eller terapeutisk behandling av människor eller djur anses inte vara patenterbara uppfinningar (artikel 52.4). Detsamma gäller diagnostiska förfaranden som utförs på människor eller djur. Alster som är användbara i sådana sammanhang, exempelvis förbandsmaterial och läkemedel, kan dock patenteras. Vidare finns, i artikel 53(b), ett undantag i fråga om växtsorter och djurraser. Enligt denna bestämmelse är växtsorter eller djurraser eller väsentligen biologiska förfaranden för framställning av växter eller djur inte patenterbara. Mikrobiologiska förfaranden och alster av sådana förfaranden är dock patenterbara. Hur denna sist nämnda princip förhåller sig till förbudet mot patent på växtsorter och djurraser beskrivs i avsnitt 7.2.2 Enligt artikel 53(a) EPC är uppfinningar vars offentliggörande eller utnyttjande skulle stå i strid med allmän ordning eller goda seder inte patenterbara. Bestämmelsen klargör vidare att enbart det förhållandet att en uppfinning är förbjuden i några eller alla fördragsslutande stater inte innebär att den skall anses strida mot allmän ordning eller goda seder. EPC kompletteras med tillämpningsföreskrifter. EG-direktivet om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar har genomförts i föreskrifterna (Rule 23be), i vilka också anges att direktivet skall användas som tillägg till föreskrifterna vid tillämpningen och tolkningen av de konventionsbestämmelser som rör biotekniska uppfinningar. Direktivet baseras på och överensstämmer å andra sidan med den praxis som utvecklats vid EPO. EPO spelar alltså en viktig roll när det gäller utvecklingen av praxis i fråga om patent på biotekniska uppfinningar. Svenska myndigheter och domstolar skall, inom ramen för vad som är förenligt med svensk lagstiftning, beakta den praxis som utvecklas vid EPO (se NJA 2000 s. 497 samt RÅ 1990 ref. 84, RÅ 1998 ref. 4 och RÅ 1998 ref. 55). En rad ändringar i konventionen beslutades vid en diplomatkonferens . Ändringarna har ännu inte trätt i kraft. Patent- fördragsutredningen (se avsnitt 4.3.4) har föreslagit att skall tillträda den reviderade versionen av EPC samt lämnat förslag till de lagändringar som behövs för att skall kunna tillträda konventionen. Utredningens förslag remissbehandlas . I en resolution från diplomatkonferensen noterades att viktiga ändringar av konventionen återstår. Bland annat framhölls att ytterligare analys borde ske av hur särskilda bestämmelser om biotekniska uppfinningar på lämpligt sätt kunde infogas i konventionen. Av medlemskapet i (, WTO) följer det för alla medlemmar bindande avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (Agreement on Trade- Related Aspects of Intellectual Property Rights, ). är en av 148 medlemmar i . har varit medlem sedan organisationen etablerades . Inom WTO behandlas TRIPs-frågor i det så kallade . omfattar i princip alla kategorier av immateriella rättigheter. Avtalet innehåller dock inte någon särskild reglering av växtförädlarrätten. Till de grundläggande bestämmelserna i avtalet hör artikel 3 om nationell behandling och artikel 4 om mest- gynnad-nationsbehandling. Principen om nationell behandling ålägger varje medlemsstat att tillerkänna medborgare i andra stater som är medlemmar i rättsskydd och rättsmedel som i vart fall motsvarar vad som tillerkänns statens egna medborgare. Principen om mest- gynnad-nationsbehandling innebär att om en medlemsstat ger medborgare i en annan stat vissa privilegier, så skall samma privilegier ges till medborgare i samtliga medlemsstater. De särskilda reglerna om patent finns i artiklarna . Huvudregeln är att patent skall kunna erhållas inom alla tekniska områden, under förutsättning att uppfinningen är ny, har uppfinningshöjd och kan tillgodogöras industriellt (artikel 27.1). Denna princip gäller inte utan undantag. Medlemsstaterna får exempelvis neka patent på uppfinningar vars utnyttjande skulle strida mot allmän ordning eller goda seder (artikel 27.2). Denna bestämmelse får emellertid inte tillämpas så att patentansökningar avslås endast på den grunden att uppfinningens utnyttjande är förbjudet enligt nationell rätt. Vidare kan medlemsstaterna, enligt artikel 27.3(a), undanta diagnostiska, terapeutiska och kirurgiska förfaranden för behandling av människor eller djur från patenterbarhet. Enligt artikel 27.3(b) kan dessutom växter och djur, dock inte mikroorganismer, samt väsentligen biologiska förfaranden för framställning av växter eller djur (exempelvis korsning och urval) undantas. Däremot måste staterna tillhandahålla patentskydd för icke-biologiska (exempelvis gentekniska) och mikrobiologiska förfaranden. Av artikel 27.3(b) följer dessutom en skyldighet att tillhandahålla någon typ av skydd för växtsorter. Detta kan enligt bestämmelsen ske genom patent eller genom ett verksamt särskilt skyddssystem av eget slag (an effective sui generis system) eller genom en kombination av sådana skyddsformer (jfr växtförädlarrättskonventionen, nedan). Av särskilt intresse i detta sammanhang är också artikel 31, som innehåller flera detaljerade bestämmelser angående möjligheterna att meddela tvångslicenser. Bestämmelserna behandlas närmare i avsnitt 9. Slutligen skall nämnas att avtalet innehåller en allmän bestämmelse om att fullgörande av skäliga förfaranden och formaliteter får ställas upp som villkor för att få eller upprätthålla immaterialrätter (artikel 62.1). Sådana förfaranden och formaliteter måste dock vara förenliga med övriga bestämmelser i avtalet (artikel 62.1). Konventionen om skydd för växtförädlingsprodukter antogs vid en diplomatkonferens och trädde i kraft . Totalt 53 stater, inklusive , har tillrätt konventionen. Ändamålet med konventionen är att förädlaren av en ny växtsort eller förädlarens rättsinnehavare skall tillerkännas en ensamrätt som närmare anges i konventionen och som liknar den ensamrätt som följer av ett patent. Genom konventionen förbinder sig staterna att vidta alla erforderliga åtgärder för att tillämpa konventionens bestämmelser på ett så stort antal växtsläkten och växtarter som möjligt. Konventionen bygger på principen om nationell behandling och anger som grundläggande krav för skydd nyhet, särskiljbarhet, enhetlighet och stabilitet. De stater som tillträtt konventionen bildar tillsammans en union, Union internationale pour la protection des obtentions végétales (UPOV). Den reviderade versionen har tillträtts av 24 stater. 4.3.8 Konventionen om biologisk mångfald Konventionen om biologisk mångfald (Convention on Biological Diversity, CBD) trädde i kraft . Syftet med konventionen är att staterna skall bevara den biologiska mångfalden, hållbart utnyttja dess beståndsdelar och rättvist fördela de vinster som uppstår vid utnyttjandet av genetiska resurser. Med begreppet genetiska resurser avses i detta sammanhang varje material från växter, djur, mikroorganismer eller annat ursprung, som innehåller funktionella enheter av arvsmassa och har ett faktiskt eller potentiellt värde (artikel 2). Drygt 180 stater, inklusive , samt EG har tillträtt konventionen. Den bygger på principen att alla stater inom vissa gränser har den suveräna rätten att utnyttja sina naturresurser (artikel 3). finns även bestämmelser om traditionell kunskap (artikel 8j) och om tillgång till teknik och tekniköverföring (artikel 16). I fråga om tillträde till genetiska resurser, dvs. rätt att få tillgång till sådana resurser som finns i en stat, slås i konventionen fast att befogenheten att besluta om sådant tillträde vilar hos de nationella regeringarna och är underkastad nationell lagstiftning (artikel 15.1). Tillträde till genetiska resurser skall, då det medges, vidare ske på ömsesidigt överenskomna villkor (artikel 15.3). Tillträde skall vara beroende av i förväg lämnat informerat medgivande av den fördragsslutande part som tillhandahåller sådana resurser, om inte annat bestämts av denna part (artikel 15.7). lämpligt, skall de fördragsslutande parterna vidta lagstiftningsmässiga, administrativa och politiska åtgärder i syfte att på ett skäligt och rättvist sätt dela med sig av resultaten av forskning och utveckling samt av de vinster som uppkommer vid kommersiell eller annan användning av Fördelningen skall ske till den fördragsslutande part som tillhandahåller sådana resurser och på ömsesidigt överenskomna villkor (artikel 15.7). De fördragsslutande parterna erkänner att patent och andra immateriella rättigheter kan ha en inverkan på genomförandet av konventionen samt åtar sig att i detta avseende samarbeta i enlighet med nationell lagstiftning och internationell rätt i syfte att säkerställa att sådana rättigheter understödjer och inte strider mot konventionens mål (artikel 16.5). I samband med att godkände konventionen underströk regeringen (prop. 1992/93:227) att konventionens bestämmelser gjorde helt klart att skyddet för de immateriella rättigheterna inte riskerade att urholkas av konventionen (s. 12). ställde sig bakom detta uttalande (1993/94:JoU4, rskr. 1993/94:27). Sedan konventionen trädde i kraft har arbete pågått för att förverkliga konventionens mål. tog de fördragsslutande parterna ett viktigt steg i rätt riktning, när de enades om riktlinjer för hur CBD:s mål skall uppnås i fråga om tillträde till genetiska resurser och fördelning av avkastning från användningen av sådana resurser (de s.k. Guidelines). antogs rekommendationer om immaterialrättens roll vid genomförandet av arrangemang om tillträde till och fördelning av avkastning från användningen av genetiska resurser. Arbetet under konventionen fortsätter nu bl.a. med genomförandet av riktlinjerna och rekommendationerna. När det gäller förhållandet mellan CBD och (jfr föregående avsnitt) förekommer argumentet att dessa inte är förenliga. I yttranden till redovisade EG och dess medlemsstater uppfattningen att det inte finns någon rättslig konflikt mellan CBD och , att konventionerna har olika målsättningar och reglerar olika ämnen samt att de skiljer sig åt i fråga om rättslig natur. Vidare anfördes att det inte finns någonting i någon av konventionerna som hindrar en stat att fullfölja sina åtaganden under båda konventionerna. Det framhölls att CBD inte hindrar patent på uppfinningar som använder genetiskt material och att principen i CBD om nationell suveränitet över genetiska resurser inte står i strid med . I yttrandena framhölls också att det på en rad punkter finns en betydande växelverkan mellan konventionerna och de bör genomföras så att de ömsesidigt understödjer varandra (se närmare nedan under avsnitt 5.3, 6.4 och 12). 4.3.9WIPO:s mellanstatliga kommitté för intellektuell äganderätt och genetiska resurser, traditionell kunskap och folklore Inom för den intellektuella äganderätten (, ) har upprättats en mellanstatlig kommitté för intellektuell äganderätt och genetiska resurser, traditionell kunskap och folklore. Kommittén höll sitt femte möte . Kommittén behandlar de immaterialrättsliga aspekterna när det gäller bl.a. frågor om tillträde till genetiska resurser och fördelning av avkastning från användningen av sådana resurser. Kommittén har bl.a. beslutat om att upprätta en allmänt tillgänglig databas för avtalspraxis och villkor om tillträde till genetiska resurser och fördelning av avkastningen från sådana resurser. Databasen har upprättats av WIPO- sekretariatet i samarbete med . I enlighet med en begäran från den senaste partskonferensen under CBD har en teknisk studie om ursprungsangivelser i patentansökningar (jfr avsnitt 12 nedan) genomförts av kommittén. Kommittén har också vidtagit åtgärder för att förhindra att uppfinningar som använder traditionell kunskap patenteras trots att de är kända . Det handlar bl.a. om att utvidga databaserna som patentmyndigheterna använder vid prövningen av om en uppfinning är ny. I kommittén diskuteras vidare bl.a. frågan om särskilda skyddsformer för traditionell kunskap. antogs en överenskommelse om internationellt erkännande av deposition av mikroorganismer i samband med patentärenden (Budapestöverenskommelsen).