prop · GQ0338 · 2003-02-13 00:00:00 — framtagna utkastet till konvention. Som angetts ovan uppnåddes också enighet om konventionstexten . vid att eftersom kunde förväntas få betydande likheter med EU:s gemensamma åtgärd, ligger det nära till hands att anta att den nuvarande svenska lagstiftningen kommer att motsvara även de krav som kan följa med ett tillträde till konventionen. därvid att nuvarande och förestående internationella åtaganden inte fordrar att det införs särskilda regler om straffansvar för aktivt delta- gande i organisationer eller sammanslutningar där brottslig verksamhet förekommer (a.a. s. 174175). I samband därmed framhöll kommittén, att även om det finns en rad Prop. 2002/03:38 länder som i sin lagstiftning straffbelägger medlemskap eller deltagande i kriminella organisationer, så föreligger det betydande skillnader i ut- formningen av bestämmelserna. Kommittén anförde att det inte heller är givet att straffansvaret i länder som har sådana bestämmelser genomgå- ende sträcker sig längre än i . Det finns nämligen i dessa länder som regel inget allmänt förberedelsebrott och en bestämmelse om straff för medlemskap eller deltagande i en kriminell organisation tar i realite- ten inte sällan sikte på förfaranden som enligt svensk rätt är att bedöma som förberedelse eller stämpling till brott. Som framgår av redogörelsen ovan har rambeslutets bestämmelse om ledande av och deltagande i en terroristgrupps brottsliga verksamhet be- tydande likheter med motsvarande bestämmelser i gemensamma åtgärd om deltagande i kriminella organisationer och FN:s konvention mot gränsöverskridande brottslighet. har också under förhand- lingsarbetet verkat för att bestämmelsen i artikel 2 skall utformas i nära överensstämmelse med dessa redan antagna överenskommelser. På så sätt skapas förutsättningar för en liktydig och gemensam bedömning av bestämmelsernas betydelse och innehåll. Regeringen anser också att arti- kel 2 i rambeslutet har givits en sådan utformning att dess innebörd får anses väl överensstämma med motsvarande bestämmelser i den gemen- samma åtgärden och . Mot bl.a. denna bakgrund gjordes därför i promemorian den bedöm- ningen, att för det fall terroristgruppens verksamhet fortlöpt så långt att ett terroristbrott har fullbordats så kan den som leder denna terroristgrupp eller deltar i dess verksamhet på sätt som anges i artikel 2 straffas med stöd av bestämmelserna om medverkan till brott. Enligt den allmänna medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § gäller ansvar som är föreskrivet för viss gärning inte endast den som har utfört gärningen utan även den som har främjat den med råd eller dåd. Regeln gäller vid alla brottsbalksbrott samt de brott i specialstraffrätten för vilka fängelse är föreskrivet eller särskild föreskrift finns att medver- kan skall bestraffas. Med uttrycket råd eller dåd avses att främjandet skall ha skett med psykiska eller fysiska medel. Enligt normalt språkbruk främjas en gärning när någon har gjort något som underlättar eller i vart fall är ägnat att underlätta gärningens utförande. I har dock uttrycket givits en vidare betydelse och kan även innefatta en medverkan som inte varit någon förutsättning för brottet. Att ett främjande av en gärning är straffbart såsom medverkan, även om det inte är en betingelse för att gärningen skall komma till stånd, medför att medverkansansvar kan drabba även den som endast obetydligt bidragit till gärningen. I paragrafens andra stycke föreskrivs att den som inte är att anse som gärningsman skall dömas för anstiftan av brottet, om han har förmått an- nan till utförandet, och annars för medhjälp till detta. Av detta följer att medverkan kan ha tre former enligt svensk rätt, gärningsmannaskap, an- stiftan och medhjälp. Mellan dessa olika former gäller en prioritetsord- Gärningsmannaskap har företräde framför de båda andra medver- Prop. 2002/03:38 kansformerna och anstiftan ses som allvarligare än medhjälp. Varje medverkande är självständigt ansvarig, dvs. oberoende av om det är möjligt att straffa någon annan medverkande. Ansvaret är dock bero- ende av att ett brott objektivt sett har begåtts. Kravet på subjektiv täckning innebär att medhjälparens uppsåt skall täcka det faktum att han främjat en viss gärning med råd eller dåd. Det krävs att medhjälparen har uppsåt i förhållande till de faktiska omstän- digheter som utgör underlag för bedömningen att ett främjande förelig- ger. Däremot behöver enligt svensk rätt medhjälparen inte, vilket dock krävs enligt rambeslutet, själv anse att han främjar huvudgärningen, än mindre handla i syfte att (direkt uppsåt) främja huvudgärningen. I promemorian görs vidare den bedömningen, att för det fall händelse- förloppet inte fortlöpt så långt att ett terroristbrott har fullbordats torde straffansvar kunna dömas ut med stöd av bestämmelserna om försök, förberedelse eller stämpling till brott. Det bör därvid påpekas att medver- kan även är straffbart i förhållande till dessa brottsformer. Medverkan till försök, förberedelse och stämpling till brott är således straffbart enligt svensk rätt. Också medverkan till medverkan är straffbart, t.ex. anstiftan av medhjälp till ett brott. I vissa fall kan dessutom ansvar dömas ut för underlåtenhet att avslöja brott enligt 23 kap. 6 § . Försök, förberedelse och stämpling till samt underlåtenhet att avslöja brott Ansvar för förberedelse till brott kan enligt 23 kap. 2 § första stycket dömas ut då brottets utförande inte ens har påbörjats men gärningsmannen tagit befattning med hjälpmedel eller pengar eller annat för att utföra eller främja brott. Uppsåtet behöver inte avse en viss be- stämd gärning utan det räcker att uppsåtet avser att brott av visst slag förr eller senare kommer till stånd. Stämpling till brott föreligger enligt 23 kap. 2 § andra stycket brotts- balken då någon i samråd med annan beslutat gärningen, sökt anstifta annan eller åtagit sig att utföra den. Att i samråd med annan beslutat gär- ningen innebär att två eller flera personer fattat ett beslut om att brott skall utföras. Beslutet behöver emellertid inte vara preciserat i fråga om tidpunkten för brottet, det närmare tillvägagångssättet eller fördelningen av uppgifter mellan de medverkande. Liksom vad gäller ansvar för förbe- redelse behöver uppsåtet inte avse en viss bestämd gärning utan det räck- er att uppsåtet avser att brott av visst slag förr eller senare kommer till stånd. Straffbar stämpling kan därför föreligga även om tid och plats och andra omständigheter vid brottet lämnats obestämda. Inte heller behöver det tilltänkta brottet vara så nära förestående att brottsplanen kan beteck- nas som aktuell. Enligt 23 kap. 6 § skall dessutom under vissa förutsätt- ningar den som underlåter att anmäla eller avslöja brott som är å färde dömas för underlåtenhet att avslöja brott. Krävs särskild lagstiftning för att uppfylla kravet på kriminalisering av de handlingar som avses i artikel 2? Justitiekanslern anser att artikel 2 torde inrymma även de fall då något fullbordat, påbörjat eller förberett terroristbrott inte föreligger, men där det finns ett behov av att komma åt den som leder eller deltar i en terro- ristgrupp. Som exempel nämns en terroristgrupp som inte har någon konkret brottsplan men planerar att begå terro- ristbrott. Gruppen förbereder sig genom exempelvis fysisk träning och övning med skjutvapen. Ett annat exempel Justitiekanslern hänvisar till är att en terroristgrupp har begått flera terroristbrott men för tillfället en- dast förbereder sig på det sätt som sagts , dock utan att ha en konkret brottsplan. Enligt Justitiekanslern synes det klart att dessa situationer inte fångas upp av medverkansreglerna eller av reglerna om försök, förbere- delse eller stämpling till brott. För denna tolkning av artikel 2 talar även, enligt Justitiekanslern, t.ex. innehållet i artikel 5.3 som uppställer ett krav fängelse som maximistraff för den som leder en terroristgrupp. Även den omständigheten att det inte finns någon hänvisning till de gär- ningar som räknas upp i artikel 1 talar för att artikel 2 skall uppfattas som en särskild brottstyp, helt fristående från om ett terroristbrott enligt arti- kel 1 har begåtts eller inte. Justitiekanslern anser därför att man, för att uppfylla artikel 2, bör införa en bestämmelse med en innebörd att även den som leder en terroristgrupp eller deltar i en sådan grupp på det sätt som närmare anges i artikeln skall dömas för sitt handlande alldeles oav- sett om något terroristbrott föreligger eller inte. Även Hovrätten för , , Riksåklagaren och Statens kärnkraftsinspek- tion ifrågasätter om det inte krävs en utvidgad kriminalisering för att svensk lagstiftning skall kunna anses uppfylla artikel 2. Som regeringen anfört ovan har artikel 2 utformats mot bakgrund av och i nära överensstämmelse med motsvarande bestämmelser i ge- mensamma åtgärd om deltagande i kriminella organisationer och FN:s konvention mot gränsöverskridande brottslighet. Bestämmelserna i de olika överenskommelserna har också ett och samma syfte, att förbättra det internationella samarbetet för att på ett mer effektivt sätt kunna före- bygga och bekämpa grov och gränsöverskridande organiserad brottslig- het. Det är i detta sammanhang rambeslutets artikel 2 måste bedömas. Mot denna bakgrund anser regeringen att det inte är rimligt att ge ram- beslutstexten, till skillnad från motsvarande texter i den gemensamma åtgärden och , den innebörden att bestämmelsen i arti- kel 2 ställer krav på införande av en självständig straffbestämmelse om ledande av och deltagande i en grupp som planerar brottslighet. Reger- ingen anser vidare att en sådan tolkning strider mot ordalydelsen i såväl rambeslutet som det särskilda rådsuttalandet. Både rambeslutstexten och det särskilda rådsuttalandet innehåller tydliga formuleringar och uttryck- liga hänvisningar mellan artiklarna 2 och 1.1, som klargör att artikel 2 endast är tillämplig om det kan visas att gruppen har utfört eller förbere- der att utföra ett terroristbrott. I artikel 2.1 anges således att personerna i gruppen skall handla i sam- förstånd för att begå terroristbrott, dvs. de brott som avses i artikel 1.1. Enligt regeringens uppfattning kan detta inte förstås på annat sätt än att artikel 2 endast blir tillämplig på sådana situationer där personerna i gruppen har fattat beslut om och vidtagit ytterligare handlingar med av- sikt att begå terroristbrott. Enligt regeringens mening innebär detta, att straffansvar enligt artikel 2 torde förutsätta att åtgärder vidtagits som in- nebär att rekvisiten för stämpling är uppfyllda. I detta sammanhang finns skäl att beröra de exempel som Justitiekans- lern redogör för i sitt remissvar. Justitiekanslern nämner som exempel en terroristgrupp som inte har någon konkret brottsplan men planerar att begå terroristbrott. Gruppen förbereder sig ge- nom exempelvis fysisk träning och övning med skjutvapen. Enligt Justi- tiekanslerns uppfattning synes det stå klart att en sådan situation inte fångas upp av t.ex. bestämmelsen om stämpling till brott. Regeringen gör i detta hänseende en annan bedömning. Som redogjorts för ovan inträder ansvar för stämpling till brott redan då man i samråd med annan beslutat att begå brott, sökt anstifta annan att begå brott eller erbjudit sig att utfö- ra brott. För straffbarhet krävs inte att uppsåtet eller beslutet avser visst konkret brott. Straffbar stämpling kan föreligga även om tid och plats samt andra omständigheter vid brottet lämnats obestämda. Inte heller behöver det tilltänkta brottet vara så nära förestående att brottsplanen kan anses aktuell. Det är således själva beslutet att begå brott som konstitue- rar ansvar för stämpling. Detta krav torde, enligt regeringens uppfattning, kunna vara uppfyllt i det angivna exemplet. Att personerna i gruppen därutöver vidtar åtgärder som innebär att man på olika sätt förbereder sig för att kunna utföra terroristbrottet, torde få betydelse vid bedömningen om fara för brottets fullbordan förelegat. Därutöver vill regeringen på- minna om att som fullbordade terroristbrott omfattas enligt rambeslutet även olika former av befattning med vapen och sprängämnen, under för- utsättning att de objektiva och subjektiva förutsättningarna i artikel 1.1 är uppfyllda. Vidare innehåller artikel 5.3 och det gemensamma rådsuttalandet for- muleringar som tyder på att bestämmelsen om minsta gemensamma max- imistraff för ledande av och deltagande i en terroristgrupp i första hand tar sikte på fullbordade terroristbrott. Huvudregeln är således att maximi- straffet för den som leder en terroristgrupp skall vara fängelse. I bestämmelsens andra mening anges emellertid, att när ledningen endast avser handlingar enligt artikel 1.1 i (hot om terroristbrott), skall maximi- straffet vara . anges i det särskilda rådsuttalandet: I det fall rambeslutet avser ledning av en terroristgrupp som aldrig begår något brott, utan endast hotar att begå sådana brott, är det i enlighet med rambeslutet tillåtet att tolka rättsakten så att detta särskilda brott straffas med ett maximistraff . Det kan sammantaget knappast tol- kas på annat sätt än att maximistraffet om 15 års fängelse för den som leder en terroristgrupp endast avser fall där terroristgruppen begått brott som anges i artikel 1.1 a-h. Sammanfattningsvis torde det därför, enligt regeringens mening, för- hålla sig så att svensk rätt genom bestämmelserna om medverkan, försök, förberedelse och stämpling till samt underlåtenhet att avslöja brott i flera fall straffbelägger handlingar på ett tidigare stadium än vad rambeslutet kräver. Regeringen anser därför inte att det, för att uppfylla åtagandena i rambeslutet, föreligger behov av att införa ett utvidgat straffrättsligt an- svar för åtgärder som innebär ledande av eller deltagande i sammanslut- ningar som inrättats med avsikt att begå terroristbrottslighet. dock anmärkas att frågan om ytterligare kriminalisering av ledande av Prop. 2002/03:38 och deltagande i kriminella organisationer kan diskuteras på ett mer ge- nerellt plan utifrån andra behov och andra förutsättningar. Frågan har behandlas, bl.a. av den ovan nämnda Kommittén om straffansvar för or- ganiserad brottslighet, m.m. (se SOU 2000:88). Inom ramen för detta lagstiftningsarbete finns emellertid inte underlag att ta ställning i den frågan, utan den får övervägas i annat sammanhang. Lagrådet har anfört att rambeslutet lämnar ett förhållandevis brett ut- rymme för olika lagtekniska lösningar och skillnader i regleringarnas närmare innehåll och att detta uppenbarligen varit utgångspunkten när det i det framlagda förslaget ansetts att de svenska bestämmelserna om medverkan, försök, förberedelse och stämpling är tillräckliga för att till- godose de i artikel 2.2 upptagna kraven på kriminalisering. Lagrådet är för sin del inte övertygat om att denna bedömning kommer att visa sig hållbar, men anser sig inte ha underlag för att motsätta sig att den nu läggs till grund för bedömningen av lagstiftningsbehovet. Regeringen har i detta avsnitt utförligt redovisat skälen till bedöm- ningen att svensk lagstiftning med en tillämpning av bestämmelserna om medverkan, försök, förberedelse, stämpling till samt underlåtenhet att avslöja brott får anses uppfylla rambeslutets krav på kriminalisering av ledande av och deltagande i brott som begås av en terroristgrupp. Som också framgår av redogörelsen ovan delas denna bedömning av flertalet remissinstanser. Även Kommittén om straffansvar för organiserad brotts- lighet har gjort motsvarande bedömning av liknande bestämmelser i and- ra internationella överenskommelser. Regeringen menar därför att be- dömningen får anses vara väl underbyggd. Det bör i detta sammanhang nämnas att man i gjort en lik- nande bedömning. antog justitieministeriets förslag till lagstiftning för att genomföra rambeslutet i dansk rätt (Lov- forslag nr. L 35). Departementspromemorian Straffansvar för terrorist- brott (Ds 2002:35) innehåller en utförlig redogörelse för den danska lag- stiftningen. Såvitt nu är aktuellt bör emellertid framhållas att det i moti- ven till lagstiftningen anges att den som leder en terroristgrupp kan straf- fas enligt den föreslagna bestämmelsen om terrorism, § 114 i strafflagen, eventuellt i förening med strafflagens § 23 om medverkan för det fall ledaren inte personligen har deltagit i utförandet av handlingarna. Det ansågs därför inte finnas behov av en särskild bestämmelse om ledande av terroristgrupp (Justitsmin., Lovafd., j.nr. 2001-730-0466, s. 39). I mo- tiven anges vidare att rambeslutets bestämmelse om deltagande i en ter- roristgrupps aktiviteter, enligt justitieministeriets uppfattning, måste för- stås som ett krav på uppsåtlig medverkan till bestämda terrorhandlingar och det ansågs därför inte vara nödvändigt att särskilt kriminalisera del- tagande i en grupp eller sammanslutning som begår eller har för avsikt att begå terrorhandlingar som omfattas av § 114 (a.a s. 3940). Behovet av ny lagstiftning Försök, förberedelse och stämpling till samt underlåtenhet att avslöja brott är straffbart endast avseende de brott vid vilket detta särskilt angi- vits. I stort sett samtliga de brott som avses i artikel 1.1 i rambeslutet är enligt svensk rätt kriminaliserade på försöks-, förberedelse- samt stämp- Prop. 2002/03:38 lingsstadiet. Dessutom är även underlåtenhet att avslöja sådana brott straffbart i flertalet fall. Detta gäller för mord, dråp och grov misshandel (1.1 a och b), människorov och olaga frihetsberövande (1.1 c), mord- brand, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, sabotage, grovt sabo- tage, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, spridande av gift eller smitta (1.1 d, g och h) samt kapning och rån (1.1 e). Dessutom är försök och förberedelse till samt underlåtenhet att avslöja grov skadegörelse straffbart. Vad gäller de ytterligare gärningar som torde omfattas av punkten 1 e, grovt olaga tvång samt grov stöld och tillgrepp av fortskaff- ningsmedel, är de kriminaliserade på försöks- och förberedelsestadiet. Såvitt avser de handlingar som anges i artikel 2 och som inte fortlöpt så långt att ett terroristbrott har fullbordats men som syftar till att genom- föra något av de terroristbrott som anges i artikel 1.1 punkterna a, b, c, d, e, g och h, torde således svensk rätt uppfylla de krav som ställs. Vad gäller artikel 1.1 punkt f föreskriver den bestämmelsen att till- verkning, innehav, förvärv, transport, tillhandahållande eller användning av skjutvapen, sprängämnen eller kärnvapen, av biologiska eller kemiska vapen, samt, när det gäller biologiska och kemiska vapen, forskning och utveckling, skall vara straffbart om de kvalificerande rekvisiten i första stycket av artikeln är uppfyllda. Som regeringen redogjort för i avsnitt 5.1 torde bestämmelserna i denna punkt inte fullt ut kunna anses uppfyll- da genom befintliga bestämmelser om försök, förberedelse och stämpling till brott. Istället torde krävas att straffansvaret knyts till den special- straffrättsliga lagstiftningen som reglerar tillståndsplikt för och handha- vande av vapen och sprängämnen. Försök, förberedelse och stämpling är emellertid inte straffbelagt i förhållande till samtliga dessa bestämmelser. Lagstiftning torde därför krävas för att fullt ut uppfylla rambeslutets krav i denna del. Vad slutligen gäller artikel 1.1 punkt i, hot om att utföra någon av de handlingar som anges i artikel 1.1 punkterna ah, kan detta såsom redo- visats i avsnitt 5.1, beroende på omständigheterna vara att bedöma enligt ett flertal olika straffbestämmelser. Om hotet används i utpressningssyfte eller som ett tvångsmedel är gärningen att bedöma enligt straffbestäm- melser som samtliga är straffbara på försöks- och förberedelsestadiet. Dessutom är stämpling till flertalet av dessa gärningar kriminaliserat. För det fall hotet inte används som ett tvångsmedel eller i syfte att utöva ut- pressning är dock gärningen att bedöma som olaga hot. Försök, förbere- delse och stämpling till olaga hot är inte straffbart. I denna del torde där- för, enligt regeringens mening, krävas ny lagstiftning för att svensk rätt fullt ut skall uppfylla rambeslutets krav. Regeringens bedömning: Lagstiftning krävs för att fullt ut uppfylla dels kravet på att de handlingar som omfattas av rambeslutet skall kunna leda till strängare påföljder än om motsvarande handlingar inte är att anse som terroristbrott, dels kravet på att den som leder en terro- ristgrupp skall kunna dömas till ett frihetsstraff och den som, på sätt som anges i artikel 2, deltar i en terroristgrupps verksamhet skall kunna dömas till ett frihetsstraff . Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar eller har ingen erinran mot bedömningen att lagstiftning krävs för att fullt ut uppfylla kraven på påföljder. missinstanser har emellertid synpunkter på hur lagstiftningen bör vara utformad för att svensk lagstiftning skall bringas i överensstämmelse med rambeslutets bestämmelser. Regeringens förslag till lagstiftning och remissinstansernas synpunkter i denna del behandlas i avsnitt 6.2. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 5 punkt 1 föreskriver att samtliga de handlingar som enligt rambeslutet skall vara straffbara också skall beläggas med effektiva, proportionerliga och avskräckande straff- rättsliga påföljder vilka skall kunna medföra utlämning. innebär således i realiteten endast ett krav på att gärningarna skall vara belagda med frihetsstraff som är av sådant slag att utlämning kan ske. Enligt nuvarande lagstiftning, 4 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, krävs för utlämning inom EU att brottet i den anmodade staten kan medföra fängelse eller mer. Den brottslighet som här kan komma i fråga uppfyller det kravet. Regeringen anser därför att det inte krävs några lagstiftningsåtgärder i denna del. Artikel 5 punkt 2 innebär att om en handling uppfyller de kvalificeran- de rekvisit som anges i artikel 1.1 och därmed är att bedöma som terro- ristbrott, så skall denna handling kunna leda till ett strängare frihetsstraff än som gäller för motsvarande handling som inte uppfyller de kvalifice- Detta gäller dock inte om de påföljder som kan dömas ut redan är de maximistraff som kan dömas ut enligt nationell lag. svenskt vidkommande innebär detta att kravet på högre maximistraff inte gäller de handlingar i artikel 1.1 som motsvaras av ett brott för vilket enligt svensk rätt fängelse på livstid ingår i straffskalan. inte samtliga de handlingar som avses i artikel 1.1 är enligt svensk rätt att bedöma enligt straffbestämmelser som kan leda till fängelse på livstid. Detta gäller mord, människorov, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläg- gelse, grovt sabotage, kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabo- tage, spridande av gift eller smitta samt olovlig befattning med kemiska För de handlingar som inte motsvaras av brott för vilket fängelse på livstid ingår i straffskalan, t.ex. dråp, grov misshandel och olaga fri- hetsberövande, torde i och för sig den svenska lagstiftningen ge goda möjligheter att vid straffmätningen beakta sådana omständighe- ter av objektiv och subjektiv betydelse som anges i inledningen av artikel 1.1 och som skall kvalificera en handling som ett terroristbrott. ficerande rekvisit som anges i artikel 1.1 synes nämligen till stor del mot- svaras av bestämmelserna i 29 kap. 1 och 2 §§ och torde som regel innebära att en gärning bedöms ha ett mycket högt straffvärde. Svensk lagstiftning är emellertid generellt utformad och förekomsten Prop. 2002/03:38 av de kvalificerande rekvisit som anges i artikel 1 leder inte automatiskt till att gärningen bedöms enligt en strängare straffskala. Att de omstän- digheter som anges i 29 kap. äger generell tillämpning inne- bär att straffet för en handling som inte är att bedöma som terroristbrott, men som begåtts under försvårande omständigheter, är att bedöma enligt samma straffskala som en handling som är att bedöma som ett terrorist- brott.