prop · GQ0353 · 2003-02-21 00:00:00 — Regeringen vill dock särskilt betona att det är det enskilda barnets bästa som skall vara avgörande vid dessa ställningstaganden. 6.4.3Barnets rätt till umgänge med föräldrar under pågående vård Regeringens förslag: 14 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmel- ser om vård av unga förtydligas så att det klart framgår att social- nämndens ansvar för den unges behov av umgänge omfattar både för- äldrar och vårdnadshavare. Vidare förtydligas att socialnämndens möjligheter att begränsa umgänget gäller förutom mot vårdnads- havare även mot förälder som inte är vårdnadshavare men har rätt till umgänge genom dom eller beslut av domstol eller genom avtal. förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrar sig i frågan är positiva till de föreslagna förändringarna. Skälen för regeringens förslag: Möjligheten att skapa och bevara kontakter mellan det placerade barnet och föräldrarna och andra närstå- ende är en högprioriterad uppgift för . I artikel 9.3 i FN:s konvention om barnets rättigheter sägs att konventionsstaterna skall respektera rätten för det barn som är skilt från den ena eller båda föräld- Prop. 2002/03:53 rarna att regelbundet upprätthålla ett personligt förhållande till och direkt kontakt med båda föräldrarna, utom då detta strider mot barnets bästa. I socialtjänstlagen (2001:453, SoL) och dess förarbeten framgår att vården av barn och unga skall utformas så att den främjar barnets sam- hörighet med anhöriga och andra närstående samt kontakt med hem- miljön (6 kap 1 § SoL). I normalfallet skall barnet efter flytta hem till föräldrarna. I 14 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) finns särbestämmelser för umgänge mellan barnet och barnets föräldrar eller andra som har vårdnaden om barnet. Om ett barn är om- händertaget enligt LVU har socialnämnden enligt 11 § LVU samma skyldigheter och rättigheter som vårdnadshavaren när det gäller att genomföra vården. Nämnden får alltså besluta i frågor som rör den unges person. Nämnden bestämmer således i princip om alla besök hos barnet. Enligt 14 § LVU har socialnämnden ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar eller andra som har vårdnaden om honom eller henne så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hän- syn till ändamålet med vården enligt lagen, får socialnämnden besluta hur den unges umgänge med föräldrar eller andra som har vårdnaden om honom eller henne skall utövas. skall minst en gång överväga om ett sådant beslut fortfarande behövs. I sam- band med alla beslut om umgänge med föräldrar eller annan vårdnads- havare är det angeläget att genom samtal med flickan eller pojken ta reda på och redovisa barnets egen inställning. Erfarenheter visar att lagrum- met kan läsas så att antingen alla föräldrar omfattas oavsett om de är vårdnadshavare eller inte eller så att endast föräldrar som är vårdnads- havare omfattas. Frågan har betydelse för socialnämndens skyldighet att så långt möjligt tillgodose den unges behov av umgänge, socialnämndens möjligheter att inskränka umgänge och för vem som kan överklaga ett sådant beslut. Utredningen gör den bedömningen att avsikten måste ha varit att 14 § LVU skall omfatta både föräldrar som inte är vårdnads- havare men som har ett i dom, beslut eller avtal reglerat umgänge och vårdnadshavare (föräldrar eller särskilt förordnade). Regeringen instäm- mer i den bedömningen. 14 § LVU bör därför förtydligas så att det klart framgår att även icke vårdnadshavande föräldrar omfattas. 6.5Ungdomar som har psykiska problem har rätt att få stöd och hjälp från psykiatrin Regeringens bedömning: Lagen (1990:52) med särskilda bestämmel- ser om vård av unga bör inte utvidgas till att omfatta unga med psy- kiska problem. Inte heller bör reglerna för att omhänderta en person enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) utvidgas. Barn och ungdomar som har psykiska problem har rätt att få stöd och hjälp från psykiatrin. Arbetet med att utveckla och förbättra samver- kan mellan olika huvudmän måste fortsätta. bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig i denna del, hit hör bl.a. , , , och kommun, delar utredningens bedömning. i delar inte utredarens bedömning utan anser att lagstiftningen måste bli ännu tydligare vad gäller de två huvudmännens ansvarsområden. i län liksom bl.a. Bodens, , och kommun menar att barn och unga i gränslandet mellan socialtjänst och psykiatri måste ägnas särskild uppmärksamhet och att ansvarsgränserna måste tydlig- göras. Liknande synpunkter framförs av , , och som anser att regelverket bör föreskriva en gränsdragning alternativt ett tvingande samarbete när det gäller barnpsykiatri och socialtjänst. Skälen för regeringens bedömning: I togs frågan upp om hur gränserna skall bestämmas för när vård skall be- redas den unge med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) eller lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångs- vård, LPT. Direktiven hänvisade till som i sitt betänkande, Det gäller livet (SOU 1998:31), pekade på att det saknas fungerande regler inom tvångsvården för en grupp ungdomar som på grund av sina psykiska problem behöver tvångsvård i någon form. Det är också få ungdomar som blir föremål för vård enligt LPT. Psykiska problem hos den unge utgör i sig inte grund för ett ingripande med stöd av LVU. Om den unge, förutom att motsätta sig ett oundgäng- ligt behov av psykiatrisk vård som inte kan tillgodoses på annat sätt, inte uppfyller kravet på allvarlig psykisk störning enligt LPT, kan inte heller denna lag tillämpas. Det råder stor enighet bland företrädare för såväl socialtjänst som barn- och ungdomspsykiatri och brukarorganisationer att LVU inte skall utvid- gas till att omfatta även ungdomar med psykiska problem. De skulle kräva en helt annan kompetens och organisation än vad som finns inom . Ungdomar som har psykiska problem har rätt att få stöd och hjälp hos den instans som har kompetens att behandla dem, nämligen psykiatrin. Enligt olika undersökningar finns det en stor grupp ungdomar i sam- hällsvård, som utöver de problem (t.ex. beteendestörningar, aggressivitet, kriminalitet) som aktualiserat vården, har psykiska problem. En mindre del av dem har allvarliga psykiska problem. Enligt uppgift från har av de ungdomar som vårdas på de särskilda ungdomshemmen psykiska problem. Många av dessa ungdomar får inte den hjälp de behöver. tog upp detta som ett allvarligt problem och visade utförligt att en bärande orsak är bristande samarbete mellan och barn- och ungdomspsykiatrin. Det kunde också kon- statera. Problemet är inte nytt, tvärtom är det känt och dokumenterat i olika undersökningar t.ex. i betänkandet Den barn- och ungdomspsykiatriska verksamheten (SOU 1985:14) och i Psykiatriutred- ningens enkätundersökning (SOU 1992:3). (SiS), och kommer att påbörja ett gemensamt projekt som bl.a. syftar till att identifiera vilka hinder mellan kommuner, landsting och SiS som försvårar samver- kan med ungdomarna och deras familjer. Problemet gäller inte bara unga som vårdas på särskilda ungdomshem, utan även unga som vårdas i hem för vård eller boende och i familjehem. Det rör sig om en mycket utsatt grupp ungdomar med en sammansatt problematik i stort behov av insatser från både socialtjänst och barn- och ungdomspsykiatri. Det förekommer att placerar ungdomar på institutioner som inte har den nödvändiga kompetensen att möta dessa ungdomars psykiatriska behov och skälet är att tillgången på behand- lingsinstitutioner med psykiatrisk kompetens är liten. Om ungdomarna sedan akut kommer till en barnpsykiatrisk klinik skickas de inte sällan tillbaka till institutionen om de uppträder aggressivt och störande efter- som man inte anser sig ha möjlighet att behålla dem på en allmän vård- avdelning. Institutionerna måste då på egen hand försöka hjälpa ung- domarna. Om en ungdom, som är omhändertagen enligt LVU, behöver bli om- händertagen för vård enligt LPT finns inga lagliga hinder. LVU upphör inte bara för att LPT tillämpas. Till exempel kan korttidsvård för psykos ges enligt LPT som barnet är omhändertaget enligt LVU. Bedömer man däremot att den unges hela vårdbehov kan tillgodoses inom ramen för LPT bör LVU upphöra. har det införts vissa ändringar i LPT (prop. 1999/2000:44). Bland annat har möjligheterna för patienten att få en stödperson som kan ge personligt stöd ökats. En ny 2 a § har införts som föreskriver att tvångsåtgärder vid vård enligt lagen endast får an- vändas om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden, att mindre ingripande åtgärder skall användas om dessa är tillräckliga samt att tvång skall utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsyns- tagande till patienten. Regeringens slutsats är att varken LVU eller LPT bör ändras. De pro- blem som redovisats för handlar dels om kvalitativa brister i den psykiatriska vården, dels om att samarbetet mellan social- tjänsten och barn- och ungdomspsykiatrin måste utvecklas. Detta kan inte lösas genom att utvidga tvånget mot unga människor. Regeringen beslutade om en nationell handlingsplan för ut- veckling av hälso- och sjukvården (prop. 1999/2000:149). Till hand- lingsplanen hör ett resurstillskott till vården och omsorgen om samman- lagt för åren 20012004, som fördelas till landstingen och till kommunerna. Ett av de områden som prioriteras är att öka stödet till barn och ungdomar med psykisk ohälsa. Landstingen skall inom ramen för handlingsplanen svara för att barn och ungdomar som visar tecken på psykiska problem erbjuds tidigt och ade- kvat stöd, att vårdinnehållet utvecklas för barn och ungdomar med psy- kiska problem och missbruk samt att vårdbehoven hos ung- domar tillgodoses genom samordnade insatser mellan barn- och ungdomspsykiatrin och vuxenpsykiatrin. Landstingen har gjort upp handlingsplaner för hur intentionerna i handlingsplanen skall uppnås. redovisning av landstingens handlingsplaner visar att tio landsting tänker uppmärksamma särskilda riskgrupper för förbättrat stöd. Det gäller t.ex. barn med familjeproblem och/eller psykiskt sjuka föräld- rar, barn med neuropsykiatriska problem, unga kvinnor med depres- sionstillstånd och ungdomar med dubbeldiagnoser. Olika åtgärder för att Prop. 2002/03:53 uppnå detta planeras, bl.a. tänker några landsting förstärka den psykiat- riska kompetensen på vårdcentralerna. Två landsting avser ge handled- ning och stöd till skolorna. Fem landsting avser inrätta familjecentraler och ytterligare fem att utveckla ungdomsmottagningar. Landstingens arbete med handlingsplanerna kommer att följas upp av i fyra årliga redovisningar. Landstingen kommer att tillföras 2004 för att förbättra tillgängligheten till vården. Landstingen har in- kommit med lokala åtgärdsplaner till . Femton lands- ting/regioner har aviserat satsningar för att öka tillgängligheten till barn- och ungdomspsykiatrin i redovisningen. Enligt regeringens bedömning innebär resurstillskotten och den natio- nella handlingsplanen tillsammans med andra insatser såsom utökade valmöjligheter för patienterna, förbättrad väntetidsinformation, insatser för att trygga personalförsörjningen, samt arbete med beslutsunderlag för prioriteringar att en stabil grund lagts för att för- bättra kvaliteten och tillgängligheten inom hälso- och sjukvården. 7Tydligare ansvarsfördelning i socialtjänstärenden Regeringens förslag: Reglerna i 6 kap. 6 och 9 §§ socialtjänstlagen (2001:453) att socialnämnden i vårdnadshavarens hemkommun skall lämna medgivande för att ett barn skall få tas emot i annat hem än det egna för stadigvarande vård och fostran begränsas till placeringar som görs utan att socialnämnden skall fatta något beslut om vård. Deparementspromemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanser: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker ändringarna i sak men är kritiska till den föreslagna lagtexten. Skälen för regeringens förslag: I förarbetena till socialtjänstlagen (1980:620) anfördes bl.a. att genom bestämmelsen i 30 § (6 kap. 9 § i socialtjänstlagen [2001:453], SoL) uttrycks den princip som är ny i lagen, nämligen att en och samma socialnämnd skall ha det samman- hållande ansvaret för alla beslut som rör ett barn i ett annat hem än det Det skall alltså primärt vara en nämnd som har att göra medgivan- deprövningen enligt 25 § (6 kap. 6 §), har ansvaret för tillsyn och kon- takter enligt 26 § (6 kap. 7 §) och följer upp placeringen enligt 28 § (6 kap. 8 §). Det har ansetts viktigt att principen om det samlade ansvaret tydligt framgår av lagen (prop. 1979/80:1 s. 542). I likhet med tidigare anser regeringen att det är viktigt med ett sam- I normalfallet leder detta till att det är vårdnads- havarens hemkommun som har ansvaret eftersom det normalt är denna kommun som har att fatta beslut om familjehemsplacering av ett barn. Problem kan uppkomma i fall när det finns behov av placering i familje- hem eller byte av befintligt familjehem och vårdnadshavaren inte är bo- Prop. 2002/03:53 satt i den kommun vars socialnämnd skall fatta beslut om placering eller Reglerna om ansvarig kommun för medgivande enligt 6 kap. 9 § SoL har tolkats så att den nämnd som skall lämna medgivande också är den som exklusivt är behörig att fatta beslut om eventuell familjehemsplacering. Den situationen kan då uppkomma att den social- nämnd som är primärt ansvarig för att ett barn får den vård och fostran utanför det egna hemmet som han eller hon kan tänkas behöva, inte är behörig att fatta beslut om en placering i familjehem. Ett särskilt problem i sammanhanget kan uppstå vid tillämpningen av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). En socialnämnd kan vara behörig att göra ett ingripande enligt LVU trots att den unges vård- nadshavare bor i en annan kommun. Denna socialnämnd blir den som är primärt ansvarig för vården. På grund av bestämmelserna i 6 kap. 6 och 9 §§ SoL är det som nämnts en annan socialnämnd som exklusivt har att lämna medgivande till en eventuell familjehemsplacering. Mot bakgrund av att det i 11 § första stycket LVU föreskrivs att socialnämnden be- stämmer hur vården av den unge skall ordnas och var han eller hon skall vistas , föreligger en enligt regeringens mening otillfreds- ställande situation. Enligt 6 kap. 6 § SoL anses socialnämndens beslut att bereda den unge vård i ett familjehem som ett medgivande. Då ett beslut om vård skall fattas finns det således inget behov av någon regel om ansvarig kommun som avviker från SoL:s huvudregel. Mot bakgrund av det sammanhållna vårdansvaret bör vårdnadshavarens hemkommun ha kvar ansvaret för privatplaceringar, dvs. placeringar då ingen annan medverkan av social- nämnden behövs än att denna skall försäkra sig om att förhållandena i det hem där placeringen är tänkt att ske är tillfredsställande. För att uppnå detta bör ordet medgivande i 6 kap. 6 och 9 §§ SoL inskränkas till fall av privatplaceringar medan beslut om vård införs för de situationer då familjehemsplacering skall ske efter socialnämndens beslut. Härigenom blir, i fall då socialnämnden skall fatta beslut om vård, samma socialnämnd ansvarig för såväl beslut om vård som prövningen av ett familjehems lämplighet, dvs. principen om det sammanhållande vårdansvaret för en och samma socialnämnd upprätthålls. 7.2Skyldighet att bistå annan socialnämnd med behövlig utredning i ärende avseende barn eller missbrukare Regeringens förslag: En vistelsekommun blir skyldig att på begäran bistå i utredning som gäller ett barn eller en missbrukare som bedrivs av en socialnämnd enligt 11 kap. 4 § socialtjänstlagen (2001:453). Departementspromemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanser: () anför att det finns alternativa tolkningar av promemorians lagförslag. För det fall förslaget skall tolkas på så sätt att det föreligger en skyldighet för en socialnämnd att utföra självständiga utredningsåtgärder för en annan nämnds räkning och även lämna upplysningar om en enskild person, anser sig JO inte kunna ta ställning då det saknas en analys av uppkommande sekretess- Prop. 2002/03:53 frågor. anser att förslaget bör begränsas till utredningar som rör barn och missbrukare. Det saknas, enligt , i övrigt skäl, utöver vad som redan regleras i 2 kap. 3 §, att begära medverkan från inflyttningskommunen i övriga ärenden. I konse- kvens av en sådan begränsning föreslår att ändringen flyttas från 11 kap. 1 § och blir ett tillägg till 11 kap. 4 § som gäller barn och missbrukare. Skälen för regeringens förslag: Genom ändring i socialtjänstlagen (1980:620) som trädde i kraft infördes en regel som innebär att socialnämnden skall slutföra pågående utredning och fatta beslut även om det barn eller den missbrukare som utreds bytt vistelse- kommun. Bestämmelsen gäller inte om den nya vistelsekommunen sam- tycker till att ta över utredningen. Enligt promemorian förekommer det, trots införandet av ovannämnda bestämmelse, en grupp av problemfall som gäller uteblivna eller bristfälliga utredningar när familjen flyttar. Mot bakgrund av långtgående ansvar för de aktuella grupperna är det mycket angeläget att det inte råder några oklarheter vad avser ansvarsfördelningen mellan respektive socialnämnd i ärenden som berör mer än en kommun. I syfte att säkerställa en fullgod utredning införs en sekretessbrytande skyldighet för socialnämnden i den nya vistelsekommunen att på begäran av den nämnd som är primärt ansvarig för utredning och beslut i ärendet, bistå med den utredning som kan behövas för att det skall föreligga ett utifrån förutsättningarna optimalt beslutsunderlag. Härigenom finns det i alla inledda utredningar avseende insatser för barn eller missbrukare en socialnämnd som är primärt ansvarig för att en fullgod utredning kommer till stånd och den utrustas med de verktyg som kan behövas för att beslutsunderlaget skall bli så fullständigt som möj- ligt. Överflyttning av ett ärende från en socialnämnd till Regeringens förslag: I socialtjänstlagen (2001:453) införs en be- stämmelse med den innebörden att ett ärende skall flyttas över från en socialnämnd till en annan om den som berörs av ärendet har starkast anknytning till den andra kommunen och det med hänsyn till den en- skildes önskemål, varaktigheten av hjälpbehovet och omständig- heterna i övrigt framstår som lämpligt. För det fall överenskommelse om överflyttning inte kan träffas har den kommun hos vilken frågan om överflyttning uppkommit möjlig- het att ansöka om överflyttning hos i det län där den andra kommunen är belägen. beslut kan överklagas till Departementspromemorians förslag: Överensstämmer delvis med Utredaren har föreslagit att ett ärende om barn som placerats utanför det egna hemmet eller meddelats öppenvårdsinsatser skall flyttas över till vårdnadshavarens nya bosättningskommun såvida inte särskilda skäl föreligger. Vidare har utredaren föreslagit att ett ärende skall kunna flyttas över från en kommun till en annan efter beslut av förvaltningsdomstol. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna avstyrker promemorians förslag om överflyttning av ärende som rör familjehems- placerade barn . En stor majoritet tillstyrker införandet av en möjlighet till överflyttning av ett ärende efter en rättslig prövning som initieras av den kommun som anser att ärendet skall flyttas över till en annan kommun utan närmare kommentar. Bland de remissinstanser som kommenterat förslaget råder delade meningar om eller läns- rätten bör vara första instans vid den rättsliga prövningen. Justitie- ombudsmannen (JO) anför att såväl diskussionen mellan två socialnämn- der, som tillsyn skulle underlättas av att det införs riktlin- jer för när en överflyttning bör ske. JO anser att bör göra prövningen som första instans. Kammarrätten i anser att talan om överflyttning bör väckas vid länsrätten i det län där den kommun dit ärendet föreslås överflyttat ligger. tillstyrker förslaget, men understyrker vikten av att barnperspektivet och barns åsikter särskilt beaktas och att en analys görs av vad en överflyttning av ett ärende kan få för konsekvenser för det aktuella barnet. Detta bör enligt Socialstyrel- sen framgå av författningskommentaren. i län anser att länsrätten bör vara den instans där tvister om överflyttning avgörs. Juridiska fakultetsstyrelsen vid anser att länsstyrel- sernas lagreglerade tillsynsansvar och materiella kompetens talar för som första instans för prövning vid tvister mellan två kom- muner i aktuella frågor. Skälen för regeringens förslag: Alltsedan socialtjänstlagens (1980:620) tillkomst har det funnits möjlighet till överflyttning från en socialnämnd till en annan under förutsättning att den senare nämnden samtyckt till överflyttningen. Enligt vad som framkommit i promemorian är denna bestämmelse närmast att anse som obsolet. Enligt rege- ringens mening är detta djupt otillfredsställande eftersom en överflytt- ning kan vara av väsentlig betydelse för en enskild i behov av bistånd. Enligt regeringens mening är det även utifrån rimlighets- och effektivitetsaspekter, av väsentlig betydelse med en reell möjlighet att flytta över ärenden i ett system som det svenska där huvudregeln är att vistelsekommunen ansvarar för stöd och hjälp åt behövande enskild. Frågan om det är lämpligt att överflytta ett ärende får avgöras efter en individuell bedömning i varje enskilt fall. Det kan t.ex. vara fråga om att vårdnadshavaren till ett barn, som är placerat i familjehem eller hem för vård eller boende i en annan kommun, flyttar från placeringskommunen. I en sådan situation bör en överflyttning till vårdnadshavarens hemkom- mun vara naturlig, eftersom kontakterna med vårdnadshavaren ingår som en mycket viktig del i vårdansvaret. Detta gäller givetvis inte om syftet med placeringen är ett annat än att barnet skall återvända hem. En över- flyttning i motsatt riktning kan bli aktuell t.ex. när ett barn i späd ålder långsiktigt placeras i familjehem eller i fråga om ungdomar som är på väg ut i eget boende i den kommun där familjehemmet är beläget. Även placeringsärenden som gäller vuxna personer bör i vissa fall kunna flyt- tas över till vistelsekommunen utan att denna samtyckt. Det kan gälla t.ex. långvariga vistelser i ett familjehem i en annan kommun eller att en person med funktionshinder efter ett biståndsbeslut i hemkommunen Prop. 2002/03:53 vistas i en bostad med särskild service i en annan kommun. långvarig vistelse i den andra kommunen kan det framstå som orimligt att ansvaret för biståndsinsatser stannar kvar hos den gamla hemkommu- nen. Familjebildning eller utträde i förvärvslivet kan ha lett till en stark anknytning till den andra kommunen. kan tidigare band till den gamla hemkommunen ha tunnats ut eller upphört. Kan kommunerna inte komma överens om en överflyttning i sådana här fall, ger den föreslagna regeln en möjlighet för att som första instans ändå besluta om detta. Ytterligare kan nämnas det fallet att en kommun enligt 11 kap. 4 § SoL slutför en utredning och fattar beslut, fast barnet eller missbrukaren har bytt vistelsekommun. Om vistelsen i den nya kommunen kan antas bli varaktig, kan det vara motiverat att flytta över ärendet genom beslut av om kommunerna inte kommer överens. En stor och kanske avgörande brist med nuvarande regler har varit att det saknats rättsliga utgångspunkter att ta avstamp från vid en argumen- tering kommuner emellan. Regeringen gör bedömningen att införandet av sådana regler skall medföra att många av dagens tvister kan lösas i samförstånd och utmynna i samtycke till att överta ett ärende. För att uppnå detta måste det enligt regeringens mening införas en möjlighet för den kommun som vill flytta över ett ärende att få frågan avgjord efter en rättslig prövning. Enligt regeringens mening är länsstyrelserna lämpliga som första instans för den rättsliga prövningen.