prop · GR0339 · 2003-12-10 00:00:00 — Behovet av rådgivning riktad direkt till skogsägare kring röjningsfrågor är därför stort. Skogsnäringen arbetar på olika sätt med denna fråga. Skogsägareföreningarna planerar t.ex. regionala satsningar i samarbete med för att öka röjningsaktiviteten. Röjning och gallring för ökad lövandel Röjning och gallring är viktiga åtgärder i lövskogsskötsel och för möjligheterna att få mera äldre lövrik skog, vilket är ett av delmålen under miljökvalitetsmålet Levande skogar. Skogsägarna sparar mera lövträd efter röjning och gallring . Lövträdens andel av virkesförrådet är . Enligt utvärderingen av skogspolitiken är tendensen att andelen kommer att öka till . En ökning av andelen lövträd gynnar biologisk mångfald och ökar den framtida handlingsfriheten i fråga om vad skogen producerar. Betesskador av klövvilt är dock ett problem i sammanhanget. , sälg, ek och asp är samtliga begärliga betesväxter som också har stor betydelse för biologisk mångfald i skogen. Utvärderingen visar att återväxten av dessa arter hämmas i stora delar av landet på grund av viltbetet. Röjning och gallring är led i det kommersiella, konkurrensutsatta skogsbruket. Det är därför inte aktuellt att subventionera dem med statliga medel. Röjningarna bör öka i omfattning i syfte att säkerställa såväl framtida lönsamhet och god virkeskvalitet som att bidra till en ökad lövandel. Remissinstansernas syn på röjning Flera remissinstanser delar uppfattningen att omfattningen av röjning måste öka. Skogs- och Träfacket och vill införa röjningsplikt om inte ökad rådgivning m.m. ger förbättrat resultat. anser det angeläget att rennäringens markanvändning beaktas i den föreslagna ökade pekar på möjligheten att genom röjningsinsatser kunna bidra till en ökad lövträdsandel och därmed till miljökvalitetsmålet Levande skogar, delmålet om förstärkt biologisk mångfald. Regeringens bedömning: Det är av avgörande betydelse att information om dokumenterade natur- och kulturmiljövärden finns tillgänglig för skogsbrukare vid planering av skogsbruksåtgärder. Det bör utvärderas om verktyget skogs- och miljöredovisning fungerar som det är avsett. Efter beslut av infördes i skogsvårdslagen ett krav på att det för varje brukningsenhet skulle finnas en skogsbruksplan med riktlinjer för skogens skötsel på enheten. Syftet med bestämmelsen var att stimulera till ett mer aktivt skogsbruk. skogspolitiska kommitté föreslog att kravet på skogsbruksplan skulle kvarstå men i form av en redovisning av skogstillståndet. Regeringen valde dock att föreslå att kravet på skogsbruksplan skulle slopas helt, vilket också blev beslut. Motivet till detta var att behovet av en skogsbruksplan ansågs allmänt erkänt och att denna uppfattning är så djupt rotad att några tvingande krav inte bör ställas på vare sig innehav av skogsbruksplan eller en enklare redovisning av skogstillståndet. Sedan kravet på innehav av skogsbruksplan togs bort har produktionen av skogsbruksplaner minskat kraftigt. Detta var inte den utveckling som regeringen hade avsett. Därtill kom nya krav på skogsägarna när det gäller hänsyn till natur- och kulturmiljövärden vid skogsbruksåtgärder. Sammantaget motiverade detta att någon form av redovisning av skogstillståndet återinfördes. Därför infördes i enlighet med regeringens förra proposition om uppföljning av skogspolitiken (prop. 1997/98:158) en ny paragraf i skogsvårdslagen med innebörden att det för varje brukningsenhet skall finnas en aktuell redovisning som anger hur skogen ser ut på brukningsenheten och vilka natur- och kulturmiljövärden som finns registrerade för enheten. Syftet med bestämmelsen är att se till att nödvändig information om dokumenterade natur- och kulturmiljövärden finns tillgänglig för varje brukningsenhet för att planering av vilken hänsyn som skall tas vid skogbruksåtgärder skall vara möjlig. Skogs- och miljöredovisningar bör ses som ett strategiskt verktyg för att genomföra skogsbrukets sektorsansvar för natur- och kulturmiljövård. Skogsägarna har på olika sätt informerats om att en skogs- och miljöredovisning måste finnas för brukningsenheten. Någon utvärdering av bestämmelsen har inte kunnat göras eftersom skyldigheten inträdde vid utgången av 2002. Dock kan följande framhållas. Studier har visat att skogsägare som har en skogsbruksplan är mer aktiva i sin skogsskötsel än de som saknar skogsbruksplan. Utvärderingen av skogspolitiken visar att många kända nyckelbiotoper avverkas och att fornlämningar skadas och att detta i många fall beror på bristande kunskaper hos skogsägaren eller den som utför skogsvårdsåtgärden. Utvärderingen visar också på betydande brister i återväxtarbetet och beståndsvården. vikten av att skogsägarna och entreprenörer vid skogsbruksåtgärder har kännedom om skogstillståndet och vilka natur- och kulturvärden som finns på fastigheten. Just dessa intressen har föranlett en utveckling av s.k. gröna skogsbruksplaner i både och skogsägareföreningars regi. I takt med att resultat från inventeringar av natur- och kulturmiljövärden digitaliseras och görs tillgängliga, t.ex. via Internet, bör skogsägarnas inhämtande av aktuell sådan information underlättas. Det är av största vikt att skogsägarna vid planering av skogsbruksåtgärder har den typen av information. bör därför tillsammans med andra berörda myndigheter utvärdera om verktyget skogs- och miljöredovisning fungerar som det är avsett. 7.2.4Hänsyn till rennäringens intressen Regeringens bedömning: Samverkan mellan skogsbruk och rennäring bör utvecklas genom förbättrade samråd, utbildning och förbättrade planeringsunderlag. Renskötselområdet motsvarar ungefär en tredjedel av yta och är indelat i året-runt-marker och vinterbetesmarker. Enligt riksskogstaxeringens uppgifter utgörs av landarealen inom detta område av produktiv skogsmark. Andelen har förändrats obetydligt . debatterades de fjällnära skogarna ingående. Det var framför allt naturvården och rennäringen som stod i fokus. En successiv skärpning av lagstiftningen för det fjällnära skogsbruket ägde också rum , bl.a. genom propositionen Skogsbruket i fjällnära skogar (prop. 1990/91:3) som föreslog ändringar i skogsvårdslagen med sikte på rennäringens intressen. Utvärderingen av skogspolitiken 1998 omfattade inte de fjällnära områdena eller rennäringen, bl.a. av den anledningen att så förflutit sedan bestämmelserna trätt i kraft. Rennäringspolitiken har utretts av . Resultatet presenterades i betänkandet En ny rennäringspolitik (SOU 2001:101). Där föreslås bl.a. vissa ändringar i skogsvårdslagen. Utredningen har remissbehandlats och ärendet bereds inom . Regeringen har för avsikt att återkomma till med ett ställningstagande till kommitténs olika förslag. I skogsvårdslagen finns reglerna om hänsyn till rennäringen i 20, 21 och 31 §§. utvärdering av skogspolitiken visar att 20 §, som behandlar skyldighet att samråda med berörd sameby innan större avverkningar inom året-runt-markerna, har en god efterlevnad och att samebyarna regelmässigt bereds tillfälle till samråd. I 21 § anges när tillstånd till avverkning inte får ges och vilken hänsyn som skall tas till rennäringen. Enligt utvärderingen har inte nekat tillstånd till avverkning med stöd av denna paragraf. Däremot har det beslutats om vilken hänsyn som skall tas. I 31 § anges vilken hänsyn som skall tas till rennäringen vid skötsel av skog inom hela renskötselområdet. Öka förståelsen och utveckla samverkan mellan skogsbruk och rennäring För att rennäring och skogsbruk skall kunna verka sida vid sida krävs det en ömsesidig anpassning. Fungerande samråd bör vara huvudvägen för att minimera konflikter och finna former för samverkan. Flera instrument behöver utvecklas för att uppnå en förbättrad samverkan. För att nå samförståndslösningar mellan skogsbruk och rennäring krävs det kunskaper, förståelse och förtroende mellan näringarna. Utbildning är en viktig åtgärd för att åstadkomma detta. bedrevs utbildning av framför allt skogsägare och andra verksamma i skogen i rennäringsfrågor. har dock utbildningsinsatserna minskat. bedrevs också utbildning riktad till renägare och renskötare om skogsbruk men även denna har minskat . Utbildningen har upplevts mycket positivt av både skogsbruket och rennäringen. Organisationsförändringar och personalförändringar inom både rennäringen och skogsbruket har medfört ett förnyat utbildningsbehov. Samråd mellan skogsbruk och rennäring innan skogsbruksåtgärder genomförs . fick en mer påtaglig roll i samråden. har samråden successivt utvecklats. genomförs samråd regelmässigt mellan storskogsbruk och rennäring. medverkan har dock minskat påtagligt. Storskogsbruket anser att man i vissa områden får avstå från för många planerade avverkningar efter samråd med rennäringen. Samrådsförfarandet har också på vissa håll kritiserats av rennäringens företrädare för att vara mer av information än samråd. föreslår i sitt betänkande att samråden skall utvidgas till att gälla hela renskötselområdet. Det finns av dessa skäl ett stort behov av att vidareutveckla rutiner för samråd. är beredd att ta en mer aktiv roll i samråden, vilket också efterfrågas av rennäringen. Regeringen anser att detta är angeläget. Att utveckla samverkan mellan skogsbruk och rennäring, bl.a. genom utveckling av samrådsförfarandet och utbildning, är en del av arbete med rådgivning, utbildning och information. Bra planeringsunderlag är en förutsättning för att få bra samråd, nå samförståndslösningar och undvika konflikter mellan skogsbruk och rennäring. Inom skogsbruket har nya planmodeller utvecklats . Samebyar har visat intresse för att planera sin verksamhet på liknande sätt i s.k. renbruksplaner. Skogsvårdsstyrelserna har lokalt haft en viktig roll i framtagandet av dessa. En fortsatt utveckling av ändamålsenliga planeringsunderlag är en väsentlig del av en förbättrad samverkan mellan skogsbruk och rennäring. Miljöcertifiering av skogsbruk har varit positivt för skogsbrukets hänsyn till rennäringen. Storskogsbrukets certifiering har enligt utvärderingen medfört att man är mera lyhörd för rennäringens synpunkter vid samråden, framför allt när det gäller markberedning på lavrika marker. Remissinstansernas syn på skogsbruk och rennäring understryker vikten av att förhållandet mellan skogsbruk och rennäring är med i utvärderingen till skillnad från den förra utvärderingen. Man anser dock att det är en brist att utvärderingen inte beaktat de förslag som lämnats av den . hänvisar till Svenska samernas riksförbunds yttrande angående utveckling av samverkan mellan skogsbruk och rennäring. Av underlagsrapporten framgår att samråden uppfattas mer som information än dialog av företrädare för rennäringen medan skogsbrukets företrädare är nöjda. konstaterar att utvärderingen inte tydliggör renskötselrätten som civilrättslig rätt respektive allmänt intresse i förhållande till det som är angivet i skogsvårdslagstiftningen. Man anser det vara förtjänstfullt att avser att aktivera sig inom området skogsbruk och rennäring. Man efterlyser, utöver lagstiftningsåtgärder, även ett särskilt ekonomiskt stöd till det mellan och inledda samverkansarbetet. anser att en fungerande samverkan är viktig för att minimera tvister och finna former för den gemensamma användningen av skogsmarken. Man anser att skogsvårdsstyrelserna bör ges ett huvudansvar för att tillhandahålla utbildning om skogsbruk och renskötsel till berörda parter. anser det vara mycket bra att skogsvårdsstyrelserna är beredda att ta en aktivare roll i detta sammanhang. tror på en utvecklad samverkan mellan skogsbruk och rennäring. 7.2.5Ekonomisk säkerhet för återväxtåtgärder Regeringens bedömning: Bestämmelserna i skogsvårdslagen om ekonomisk säkerhet för återväxtåtgärder efter avverkning behöver analyseras ytterligare syftande till att hitta en effektiv och praktisk modell för ställande av säkerhet. uppmärksammades i massmedia ett antal fall av så kallade exploaterande fastighetsförvärv, vilket innebär fall där en skogsfastighet förvärvas för att sedan snabbt avverkas och säljas vidare utan att återväxtåtgärder är genomförda. Förhållandet sattes i samband med den då genomförda liberaliseringen av jordförvärvslagen, vilken öppnade för nya kategorier av fastighetsköpare som i vissa fall inte hade tillräckliga kunskaper om skogliga förhållanden eller förankring i skogsnäringen. presenterade 1998 en studie över omfattningen av exploaterande förvärv. I analysen framhölls att sådana förvärv totalt sett inte berör så stora arealer men att de i de enskilda fallen röner stor uppmärksamhet och att de ibland får negativa konsekvenser för orten i fråga. uppgifter bekräftar att omfattningen av exploaterande förvärv totalt sett är ett begränsat problem. Skogsvårdslagen har skärpts i omgångar för att motverka förfarandet. Bland annat med anledning av problemet med exploaterande fastighetsförvärv beslutade regeringen på anmodan om en utredning med uppgift att se över jordförvärvslagstiftningen i sin I utredningens betänkande (SOU 2001:38) gjordes bedömningen att skärpningar i tillämpningen av i första hand skogsvårdslagen men också av fastighetsbildningslagen borde på ett effektivare sätt än en skärpt jordförvärvslag bidra till att fastighetsförvärv inte kommer att stå i strid med de skogspolitiska målen. Utredaren ansåg bl.a. att en mer aktiv och konsekvent tillämpning av 36 § skogsvårdslagen (1979:429) om säkerhet för återväxtåtgärder i dessa fall borde kunna ge ett gott resultat i återväxtsammanhang. Utredningen har remissbehandlats och ärendet bereds i . Regler om säkerhet för återväxtåtgärder Om en avverkning leder till förhållandevis dyra återväxtåtgärder i större omfattning får enligt 36 § skogsvårdslagen i samband med avverkningen besluta att säkerhet skall ställas för fullgörandet av åtgärderna. Efter en ändring i skogsvårdslagen i enlighet med proposition (prop. 1997/98:158, bet. 1998/99:MJU3, rskr. 1998/99:32) om uppföljning av skogspolitiken får avverkning påbörjas först när säkerhet ställts och godkänts av . Säkerheten avser ytterst att täcka de kostnader en skogsvårdsstyrelse får om den blir tvungen att själv utföra återväxtåtgärderna. De säkerheter för återväxtåtgärder som ställs förfaller vid överlåtelse av en fastighet. Vid fall av exploaterande förvärv har detta förhållande utnyttjats genom att det har varit möjligt att köpa en skogsfastighet, ställa säkerhet för återväxtåtgärder och göra stora avverkningar men därefter sälja fastigheten och få säkerheten tillbaka. Bland annat mot denna bakgrund har frågan aktualiserats om det är möjligt att binda säkerheten till fastigheten vid en överlåtelse. Översyn av reglerna om säkerheter Regeringen uppdrog åt f.d. justitierådet att utvärdera möjligheten och konsekvenserna av att knyta säkerhet för återväxtåtgärder enligt 36 § skogsvårdslagen till fastigheten. Uppdraget redovisades för regeringen . Utredaren konstaterar att problemet inte synes vara kvantitativt stort. Jämfört med antalet säkerheter som ställts är det ett litet antal fall som kan betecknas som missbruk. Dock anser utredaren att förfarandet bör motverkas eftersom det bl.a. förstör för andra som skulle ha haft möjlighet att bedriva ett långsiktigt skogsbruk. Utredaren anser att det inte är möjligt att i egentlig mening knyta säkerheten till fastigheten. Utredaren föreslår istället att säkerheten får stå kvar hos och att säljaren och köparen vid en överlåtelse får förhandla om hur kostnaderna skall fördelas dem emellan. Tillämpningen av 36 § skogsvårdslagen varierar mellan olika skogsvårdsstyrelser. Utredaren föreslår att det tydliggörs under vilka förutsättningar som säkerhet kan utkrävas. Utredningen har remissbehandlats. Många remissinstanser är till stor del positiva till eller har ingen erinran mot utredarens förslag. Kammarrätten i anser dock att förslaget inte bör läggas till grund för lagstiftning innan skattemässiga konsekvenser och behovet av anser att Skr. 2003/04:39 den föreslagna förändringen i viss mån strider mot 1993 års skogspolitiska beslut att ge markägarna ökat förtroende och ansvar och menar att ansvaret i första hand skall läggas på köparen att kontrollera fastighetens värde och skogsvårdslagens innebörd. avstyrker förslaget om skyldighet för den som överlåtit skogsmark och ställt säkerhet att ha kvar ett ekonomiskt ansvar för åtgärdernas utförande. Regeringen anser att exploaterande fastighetsförvärv bör motverkas eftersom förfarandet inte hör hemma i ett ansvarsfullt skogsbruk enligt skogspolitikens intentioner. En skärpning av bestämmelserna om säkerheter kan vara en åtgärd i den riktningen. Utredarens förslag behöver dock analyseras ytterligare. För att exploaterande fastighetsförvärv skall motverkas måste också andra åtgärder övervägas. I första hand bör en mer stringent tillämpning av existerande lagstiftning tillämpas. När det gäller skogsvårdslagen konstaterar utredaren att tillämpningen av bestämmelsen om säkerheter när det gäller att besluta om när säkerhet skall ställas varierar mellan olika skogsvårdsstyrelser. Regeringen anser att bör arbeta för en enhetlig tillämpning av bestämmelsen om säkerheter. tillsattes en arbetsgrupp i för att bereda utredarens förslag vidare, syftande till att hitta en effektiv och praktisk modell för ställande av säkerhet som fungerar även vid ändrade förhållanden för fastigheten som t.ex. ägarbyte, och för att analysera möjliga vägar att motverka exploaterande fastighetsförvärv. I arbetsgruppen har deltagit företrädare för , och samt . har som ett resultat av det arbetet inkommit med en rapport som remissbehandlas. betänkande bereds i särskild ordning. har efter diskussioner i arbetsgruppen inkommit med ett reviderat förslag till ändringar i skogsvårdslagen och jordförvärvslagen i syfte att motverka exploaterande fastighetsförvärv. Detta förslag kommer först att remitteras. Regeringen avser att återkomma till i frågan . Regeringens bedömning: För att öka arealen skyddad mark och långsiktigt säkra kvaliteten i biotopskyddsområden och områden med naturvårdsavtal i enlighet med miljökvalitetsmålet Levande skogar behöver såväl former och metoder för arbetet som skötseln av biotoperna Även formerna för tillsyn av objekten behöver utvecklas. har genom FN:s konvention om biologisk mångfald åtagit sig att bevara ekosystem och livsmiljöer och att återställa livskraftiga populationer av arter i deras naturliga miljöer. På europeisk nivå utgör EG:s fågeldirektiv och art- och habitatdirektiv (79/409/EEG och 92/43/EEG) grunden för ett europeiskt nätverk av ekologiskt sammanhängande skyddade områden, det s.k. har föreslagit ca 3 494 områden av gemenskapsintresse, enligt art- och habitatdirektivet till nätverket. Nätverket omfattar även 447 särskilda skyddsområden enligt fågeldirektivet. 360 områden är föreslagna enligt båda direktiven och överlappar varandra ytmässigt. Nettobidraget är 3 581 områden omfattande en yta av . Många av dessa ligger i skogsmark. har ändrats för att genomföra vissa krav i direktiven (prop. 2000/01:111, bet. 2000/01:MJU18, rskr. 2000/01:248). I huvudsak innebär ändringarna att ett tillståndsförfarande införs som gör det nödvändigt att på det sätt som direktiven kräver bedöma verksamheter och åtgärder som kan äventyra skyddet för vissa djur- och växtarter och deras livsmiljöer. Skydd i olika former för att bevara biologisk mångfald och kulturmiljövärden i skogen och den generella hänsynen till natur- och kulturmiljön utgör basen för bevarandet av biologisk mångfald i skogslandskapet. Bevarande kan ske både på markägarens eget initiativ och genom myndighetsbeslut av olika slag. De starkaste bestämmelserna om områdesskydd finns i . Dessa avser nationalpark, naturreservat, kulturreservat och biotopskyddsområden. Både arealen formella avsättningar enligt och arealen frivilliga avsättningar har ökat . Med stöd av skogsvårdslagen finns det möjlighet att förbjuda avverkning i fjällnära skog om avverkningen är oförenlig med intressen av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturmiljövården. I samtliga dessa fall gäller att ersättning lämnas om pågående markanvändning inom berörd del av fastighet avsevärt försvåras. Enligt skogsvårdslagen är det vidare förbjudet att utan tillstånd omföra en ädellövskog till barrskog eller annan lövskog. Statsbidrag lämnas för vissa skötselåtgärder i ädellövskogen. För föryngringsavverkning i sådana områden som regeringen har förordnat som svårföryngrad skog eller skyddsskogar krävs det tillstånd av . I svårföryngrade områden i och får tillstånd inte ges till avverkning på mark som producerar mindre än en kubikmeter per hektar, s.k. skogliga impediment. Skogliga impediment större än har också ett allmänt skydd enligt föreskrifterna till skogsvårdslagen. Inte heller får tillstånd ges till avverkning för att bygga skogsbilväg i svårföryngrad skog och skyddsskog om nyttan av vägen för skogsbruket inte motsvarar kostnaden för den. Dessa förbud kan inte ligga till grund för ersättningsanspråk eftersom de inte inskränker skogsbruk som är pågående markanvändning. Med stöd av kan det förordnas om samrådsplikt för arbetsföretag som kan skada naturmiljön. Denna möjlighet har t.ex. tillämpats av vissa skogsvårdsstyrelser när det gäller byggande av skogsbilvägar i områden med höga naturvärden och kan bidra till att uppfylla miljökvalitetsmålet Myllrande våtmarker, delmålet om att minimera skador på värdefulla våtmarker. Arealen formellt skyddad och frivilligt avsatt skog Vid utgången av 2000 fanns det produktiv skogsmark avsatt som naturreservat eller nationalpark. slöts avtal om förvärv eller intrångsersättning för ytterligare . Detta utgör av den produktiva skogsmarksarealen. Därtill kommer naturvårdsavtal och biotopskyddsområden. Totalt uppgick arealerna av dessa vid utgången av 2002 till 16 588 resp. , varav 5 229 resp. tillkom . Den sammanlagda utbetalda ersättningen för dessa uppgick till ca , varav för biotopskydd. Totalt anvisade staten ca för skydd av skog med stöd av (nationalparker, naturreservat, biotopskydd). En stor del av ansvaret för att undanta skogsmark från virkesproduktion tas av skogsägarna själva genom frivilliga avsättningar. En del sker genom certifiering av skogsmarken vilket bl.a. innebär krav på avsättning av mark för naturvårdsändamål. Enligt utvärderingen av skogspolitiken redovisar skogsbruket sammanlagt ca frivilliga avsättningar i hela landet, varav ungefär hälften av arealen på storskogsbrukets marker. Miljöcertifiering av skogsbruk är en relativt ny företeelse. är i certifierade enligt det internationella systemet FSC och enligt det europeiska systemet PEFC för i första hand familjeskogsbruket.. Utvärderingen av skogspolitiken konstaterar att det är rimligt att tillskriva certifieringen en stor del av de frivilliga avsättningarna av skogsmark. Sammanlagt är av den produktiva skogsmarksarealen undantagen från virkesproduktion genom formella och frivilliga avsättningar. bedöms denna andel vara om beslutade mål uppnås. Mål för skydd av skog antog 1999 femton s.k. miljökvalitetsmål (prop.1997/98:145, bet. 1998/99:MJU6, rskr. 1998/99:183). beslutades om delmål till de övergripande miljökvalitetsmålen i enlighet med propositionen Svenska miljömål delmål och åtgärdsstrategier (prop. 2000/2001:130, bet. 2001/02:MJU03, rskr. 2001/02:36). Dessa mål skall bilda utgångspunkt för ett system med mål- och resultatstyrning av samhällets miljöarbete. Skogsbruket berörs främst av målet Levande skogar, men även av andra mål som Begränsad klimatpåverkan, Bara naturlig försurning, Ingen övergödning och, Levande sjöar och vattendrag och Myllrande våtmarker. När det gäller långsiktigt skydd av skogsmark, som är ett delmål under Levande skogar, gäller att ytterligare skyddsvärd skogsmark, räknat , skall undantas från virkesproduktion till 2010. Av dessa skall bli formellt skyddade, som naturreservat, som biotopskydd och som naturvårdsavtal. Ökningen av formellt skyddad produktiv skogsmark blir då ca Därtill kommer det lagstadgade skyddet av skogliga impediment som omfattar 4 men som inte ingår i delmålet. miljökvalitetsmålet Levande skogar.