prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — I det formulär som skall användas vid framställningar (se bilaga 2) skall den utfärdande myndigheten uppge vilken eller vilka gärningar i listan som avses. Följden av att det i en arresteringsorder har angetts att en gärning är ett listbrott är att frågan om dubbel straffbarhet inte skall prövas. Arresteringsordern får alltså inte avslås med hänvisning till att gärningen inte motsvarar brott enligt svensk lag. Vid prövningen skall inte heller utredas om den gärningsbeskrivning som lämnats till grund för listbrottet verkligen motsvarar den gärningstyp i listan som åberopas. Om det finns betydande oklarheter i detta avseende bör dessa kunna ut under åklagarens utredning. Även om det i arresteringsordern har angetts att en gärning är ett listbrott skall dock gärningen beskrivas, så att framställningen kan prövas med avseende på andra förutsättningar och avslagsgrunder än kravet på dubbel straffbarhet. Att undantaget från krav på dubbel straffbarhet inte gäller för gärningar som har ägt rum i framgår av 5 § punkten 7. Enligt det tredje stycket är s.k. accessoriskt överlämnande möjligt om det beviljas överlämnande för något annat brott enligt första eller andra stycket. Därigenom kan överlämnande ske även för brott som inte är av sådan svårhet att de kan medföra en frihetsberövande påföljd eller för påföljder som är kortare än . Accessoriskt överlämnande kan ske endast för gärningar som motsvarar brott enligt svensk lag. Inget hindrar emellertid att överlämnande sker för s.k. listbrott och att det i anslutning till det beviljas accessoriskt överlämnande för gärningar som motsvarar brott enligt svensk lag. 3 § Överlämnande får inte beviljas 1.om en begäran, trots att den utfärdande myndigheten har beretts tillfälle att inkomma med komplettering, till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande, 2.om den utfärdande myndigheten inte lämnar sådana garantier som enligt 3 kap. 1 och 2 §§ krävs för att överlämnande skall få beviljas, 3.om den eftersökte enligt 5 kap. 4 § skall överlämnas till en annan medlemsstat, 4.om den eftersökte skall utlämnas för brott eller om han eller hon skall överlämnas enligt lagen (2002:329) om samarbete med Inter- nationella brottmålsdomstolen, eller 5.om det enligt 2 kap. 8 § andra stycket skulle strida mot ett villkor som har uppställts vid utlämning eller överlämnande till . Enligt punkten 1 får överlämnande inte beviljas om en begäran trots att den utfärdande myndigheten beretts tillfälle att inkomma med komplettering till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om En framställning kan då inte i formell mening godtas som en arresteringsorder. I bestämmelsen används därför begreppet begäran, i syfte att markera detta förhållande. Bestämmelsen korre- sponderar med 4 kap. 2 §, där det med hänvisning till 1 kap. 4 § anges vilka uppgifter en arresteringsorder skall innehålla (artikel 8.1 i rambeslutet). Vidare anges det att en arresteringsorder skall vara skriven på eller översatt till svenska, danska, norska eller engelska (artikel 8.2, se även 4 kap. 2 §). Om en arresteringsorder inte innehåller tillräckliga uppgifter för att överlämnandefrågan skall kunna bedömas, får den verkställande myndigheten begära kompletterande uppgifter (artikel 15.2). I kommentaren till 4 kap. 2 § redogörs närmare för de krav som skall ställas på en arresteringsorder. Avslag enligt denna punkt utesluter inte att överlämnande senare beviljas, om en ny arresteringsorder då har utfärdats och denna innehåller nödvändiga uppgifter. En arresterings- order kan också avslås till viss del med stöd av bestämmelsen, t.ex. om det inte lämnas klara besked i fråga om en viss gärning som omfattas av arresteringsordern. I sådant fall har den utfärdande myndigheten möjlighet att återkomma med kompletterande uppgifter efter att den eftersökte har överlämnats, och kan då med stöd av bestämmelsen i 6 kap. 8 § få prövat på nytt om överlämnande kan ske i återstående delar. Frågan om innehållet i en arresteringsorder och om åtgärder som skall vidtas om en begäran är ofullständig behandlas i avsnitt 8.3. Även åklagaren kan avslå en begäran om överlämnande på denna grund, se 5 kap. 1 § andra stycket. Avsaknad av garantier enligt 3 kap. 12 §§ skall enligt punkten 2 leda till avslag. Det är rätten som slutligt bedömer om nödvändiga garantier finns eller inte. I allmänhet bör behovet av garantier ha uppmärksammats under åklagarens utredning och åklagaren där ha förvissat sig om att nödvändiga garantier finns. I likhet med vad som gäller enligt föregående punkt hindrar ett avslag på denna grund inte att en ny arresteringsorder bifalls, om den innehåller de nödvändiga garantierna. I avsnitt 7.5 redogörs för villkor vid överlämnande från . Om den eftersökte enligt 5 kap. 4 § skall överlämnas till en annan utfärdande medlemsstat än den som har utfärdat arresteringsordern, skall arresteringsordern enligt punkten 3 avslås. Bestämmelsen motsvarar artikel 16 i rambeslutet och behandlas i avsnitt 8.5.3. Punkten 4 avser det fallet att den eftersökte, i stället för att överlämnas, skall utlämnas enligt utlämningslagen, den nordiska utlämningslagen eller enligt lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt eller att han eller hon skall överlämnas enligt lagen (2002:329) om sam- arbete med . Bestämmelsen motsvarar artikel 16 i rambeslutet. Frågan om konkurrerande framställningar be- handlas i avsnitt 8.5.3. Enligt punkten 5 får överlämnande inte ske om det skulle strida mot ett villkor enligt 2 kap. 8 § andra stycket som har uppställt vid utlämning eller överlämnande till (se avsnitt 7.3.2). Enligt rambeslutet får som huvudregel den som har överlämnats till en medlemsstat inte överlämnas eller utlämnas vidare utan särskilt tillstånd från den verkställande medlemsstaten (artikel 28). Motsvarande gäller Prop. 2003/04:7 vid utlämning (se artikel 15 utlämningskonvention). 4 § Överlämnande får inte beviljas 1.för en gärning som har ägt rum innan den eftersökte fyllt , 2.om det skulle strida mot den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna eller de tilläggsprotokoll till konventionen som gäller som lag här i landet, eller 3.om det skulle strida mot bestämmelser om immunitet och privilegier. Paragrafen innehåller avslagsgrunder med avseende främst på den eftersöktes person. Om den eftersökte vid tiden för gärningen inte hade fyllt får enligt punkten 1 överlämnande inte beviljas för gärningen. Avsikten med bestämmelsen är att överlämnande av någon som inte var straffmyndig när den påstådda gärningen begicks inte skall kunna ske i större utsträckning än om det under motsvarande förhållanden, enligt svensk lag, hade varit möjligt att döma personen till påföljd för gärningen. Således skall de principer tillämpas som enligt 1 kap. 6 § avgör om en ung person kan dömas till påföljd. Bestämmelsen motsvarar artikel 3.3 i rambeslutet. Frågan om avslag på grund av att den eftersökte inte är straffmyndig behandlas i avsnitt 7.3.1. Enligt punkten 2 får överlämnande inte beviljas om det skulle strida mot eller de tilläggsprotokoll till konventionen som gäller som lag här i landet. En sådan situation kan vara att det finns skäl att tro att överlämnande begärs i syfte att lagföra eller bestraffa den eftersökte på grund av t.ex. dennes religion, politiska uppfattning eller sexuella läggning eller av något annat skäl, där sådan lagföring eller bestraffning skulle strida mot diskriminerings- förbud. En annan situation kan vara att det finns skäl att tro att den som begärs överlämnad i den utfärdande medlemsstaten skulle vara i fara att utsättas för tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (artikel 3 i ). Bestämmelsen kan också bli tillämplig om det finns skäl att tro att ett överlämnande skulle strida mot någon annan bestämmelse i , t.ex. rätten enligt artikel 6 till en rättvis rättegång (se Högsta domstolens beslut i mål nr Ö 1356-03). För att denna avslagsgrund skall bli tillämplig torde det krävas påtagliga omständigheter som gör att det i det aktuella fallet finns skäl att tro att överlämnande skulle strida mot bestämmelser. Det är naturligt att innehållet i arresteringsordern är utgångspunkt för en sådan bedömning. I den mån det inte framgår av arresteringsordern, torde det normalt vara den eftersökte som har bäst förutsättningar att påvisa att sådana omständigheter föreligger. Med den begränsade prövning som sker i ett ärende om överlämnande kan det inte bli fråga om någon omfattande utredning eller bevisföring. I tveksamma fall bör åklagaren kunna kontakta eller Utrikes- departementet för upplysningar om förhållandena i den utfärdande medlemsstaten. I punkten 3 sägs att överlämnande inte får beviljas om det skulle strida mot bestämmelser om immunitet och privilegier. Frågan behandlas i avsnitt 7.1 och motsvarar artikel 20 i rambeslutet. Bestämmelsen är dels en erinran om immunitet och privilegier som Prop. 2003/04:7 enligt regeringsformen och riksdagsordningen i vissa fall tillkommer personer som där nämns. Bestämmelsen hänvisar också till andra bestämmelser om immunitet och privilegier till följd av internationella överenskommelser. Sådana bestämmelser finns i bl.a. lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall och i KK (1974:122) om immunitet och privilegier för vissa konsulat m.m. En annan typ av immunitet är den som under vissa förhållanden ger en person som har rest in i för att höras i en rättegång eller i en förundersökning. Bestämmelser om sådan immunitet finns bl.a. i lagen (1985:988) om immunitet för vissa vittnen m.fl., 5 kap. 58 §§ lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål och lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt m.m. Avslagsgrunden skall i likhet med flertalet andra avslagsgrunder i lagen tillämpas med avseende på förhållandena när rätten prövar frågan om överlämnande. Det kan innebära att en person som omfattas av en bestämmelse om immunitet eller privilegier ändå får överlämnas om immuniteten eller privilegiet har upphävts när rätten prövar över- lämnandefrågan. Det följer av artikel 20 i rambeslutet att den åklagare som utreder frågan om överlämnande skall söka utverka upphävande av immunitet eller privilegier om detta är möjligt enligt den tillämpliga bestämmelsen (se t.ex. 3 kap. 18 § riksdagsordningen). Av rambeslutet följer dock att en sådan skyldighet endast finns med avseende på immunitet och privilegier där det är eller en svensk myndighet eller organisation som är behörig att upphäva immuniteten. Om det är någon annan, t.ex. en internationell organisation i eller en myndighet i en annan stat som är behörig att häva immuniteten eller privilegiet ankommer det på den utfärdande myndigheten att utverka att immuniteten eller privilegiet hävs. Det bör anmärkas att bestämmelser om immunitet och privilegier som regel hindrar att det över huvud taget görs något ingripande mot den som åtnjuter en sådan status. 5 § Överlämnande för viss gärning får inte beviljas om 1.gärningen omfattas av nåd eller ett annat beslut enligt 11 kap. 13 § regeringsformen, 2.det enligt 20 kap. 7 § eller motsvarande bestäm- melse i annan lag har meddelats beslut att inte åtala för gärningen, 3.gärningen har prövats genom lagakraftvunnen dom i en medlemsstat i Europeiska unionen och, vid fällande dom, påföljden har avtjänats eller är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i domslandet, 4.gärningen har prövats genom lagakraftvunnen dom i en annan stat än en medlemsstat i Europeiska unionen och om detta enligt 10 § tredje eller fjärde stycket lagen (1957:668) om utlämning för brott hade utgjort ett hinder mot utlämning av den eftersökte, 5.förundersökning har inletts eller åtal väckts i för gärningen och förundersökningsledaren i det ärendet motsätter sig att lagföringen sker i den utfärdande medlemsstaten, 6.påföljd för gärningen har bortfallit på grund av preskription eller kan dömas ut enligt svensk lag och gärningen helt eller delvis har ägt rum i eller den eftersökte är svensk medborgare, eller 7.gärningen helt eller delvis har ägt rum i och inte motsvarar brott enligt svensk lag. I paragrafen anges olika fall där överlämnande för en viss gärning inte Prop. 2003/04:7 får beviljas. Frågan om huruvida det finns hinder skall prövas med avseende på den eftersöktes ansvar för gärningen. Paragrafen motsvarar bestämmelser i artiklarna 3 och 4 i rambeslutet. Frågan om avslag på dessa grunder behandlas i avsnitten 7.3.3 och 7.3.4. Paragrafens inledande sats har ändrats i enlighet med Lagrådets förslag. Punkten 1 Nåd och andra beslut enligt 11 kap. 13 § regeringsformen Beslut om nåd och andra beslut enligt 11 kap. 13 § regeringsformen meddelas av regeringen. Har regeringen genom abolition bestämt att åtal inte skall inledas för en viss gärning utgör ett sådant beslut hinder enligt denna punkt. Detsamma gäller beslut om nåd kollektivt (amnesti) eller individuellt. I flertalet fall torde en framställan kunna avslås redan med stöd av punkterna 3 eller 4, dvs. på grund av att gärningen redan har prövats genom en lagakraftvunnen dom mot den som eftersöks. Punkten 2 Åtalsunderlåtelse m.m. Beslut som avses under denna punkt är främst åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § . Åtalsunderlåtelse kan även beslutas enligt 16 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare. Någon saklig skillnad i förhållande till bestämmelsen i 10 § första stycket utlämningslagen är inte åsyftad. Punkten 3 Ne bis in idem dom meddelad i medlemsstat i EU Bestämmelsen innebär att överlämnande inte får beviljas om det mot den eftersökte har meddelats en dom i en medlemsstat i EU och straffet vid fällande dom som har vunnit laga kraft antingen avtjänats, är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i domslandet. Vid bedömningen torde det sakna betydelse om domslandet var medlem i EU vid tiden för domen; det avgörande är huruvida domslandet är medlem för prövningen av överlämnande- frågan. Det har inte någon betydelse vilket straff som vid fällande dom har dömts ut. Även villkorliga straff, t.ex. villkorlig dom, hindrar överlämnande. Bestämmelsen omfattar såväl domar som har meddelats i som domar i andra medlemsstater. I denna bemärkelse bör en svensk fällande dom anses vara under verkställighet så snart den är verkställbar. Om den eftersökte genom den tidigare domen har frikänts är detta enligt bestämmelsen ett hinder mot överlämnande. Inför prövningen enligt denna punkt skall åklagaren utreda om det finns någon svensk dom som utgör hinder mot överlämnande (jfr 30 kap. 9 § ). Om den som eftersöks uppger att han eller hon redan är dömd för samma gärning i en annan medlemsstat, skall åklagaren kontakta den utfärdande myndigheten i den medlemsstaten och undersöka om uppgiften är riktig. Punkten 4 Ne bis in idem dom meddelad i en stat utanför EU Enligt bestämmelsen utgör i vissa fall domar från stater utanför EU hinder mot överlämnande. som avses är sådana som, i andra fall än de som omfattas av föregående punkt, hade utgjort hinder mot utlämning enligt 10 § tredje eller fjärde stycket utlämningslagen, om denna bestämmelse hade varit tillämplig mellan medlemsstaterna. Så som anges i den allmänna motiveringen korresponderar bestämmelserna i 10 § tredje och fjärde styckena utlämningslagen med möjligheten att med stöd av 2 kap. 5 a § åtala någon för en gärning, utan hinder av att det i en annan stat redan har meddelats en dom för samma gärning mot samma person. I övrigt hänvisas här till kommentaren till föregående punkt. Punkten 5 Förundersökning eller åtal i Enligt bestämmelsen får en begäran om överlämnande avslås om förundersökning har inletts eller åtal väckts i för gärningen och förundersökningsledaren motsätter sig att lagföring sker i den utfärdande medlemsstaten. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.3.3. Lagrådets påpekanden har beaktats vid utformningen av bestämmelsen. Avslag enligt denna punkt förutsätter att det när rätten meddelar sitt beslut har inletts en förundersökning mot den eftersökte enligt 23 kap. eller att åtal har väckts mot denne. Bestämmelsen utesluter inte att överlämnande beviljas även om förunder- sökningsledaren för rättens beslut ännu inte har meddelat ett beslut om att lägga ner förundersökningen eller åtalet, men uppger att det kommer att ske om överlämnande beviljas. kan förundersökningsledaren ha anledning att avvakta med ett sådant beslut till dess att det har meddelats ett beslut i överlämnandefrågan. Först då har han skäl att lägga ner förundersökningen eller åtalet. I lagtexten har detta markerats genom ett krav på att förundersökningsledaren, dvs. den som leder brottsutredningen i , skall motsätta sig att lagföringen sker i den utfärdande medlemsstaten för att överlämnande skall vägras. Det är åklagaren i överlämnandeärendet som skall inhämta uppgifter om förundersökningsledarens inställning i denna fråga. Om denne inte motsätter sig det kan alltså överlämnande beviljas om övriga förut- sättningar för överlämnande är uppfyllda. Om förundersökning inte har inletts när en fråga om överlämnande aktualiseras i , utesluter inte rambeslutet att åklagaren under utredningen av överlämnandefrågan finner det vara lämpligast att lagföringen sker i och därför inleder en förundersökning. Om det redan pågår en förundersökning eller om åtal är väckt måste förundersökningsledaren ta ställning till om han anser att lagföringen bör fortsätta i eller om den eftersökte i stället bör överlämnas. Det säger sig självt att avslagsgrunden under denna punkt måste tillämpas med försiktighet och respekt för den utfärdande medlemsstatens anspråk på lagföring. Om överlämnande vägras på denna grund bör detta normalt förutsätta att det i finns de bästa möjligheterna att uppnå ett riktigt avgörande som tillgodoser såväl krav på rättssäkerhet som eventuella målsägandes möjligheter att få frågor om skadestånd prövade. Den bästa lösningen uppnås naturligtvis i samförstånd mellan medlems- staternas myndigheter. Vid tillämpningen av denna avslagsgrund skall rätten inte göra någon bedömning av om det är lämpligt att lagföring sker i eller inte. Den prövningen gör den ansvarige förundersökningsledaren. Däremot är det givetvis rätten som beslutar om att avslag skall ske på denna grund. Om den som begärs överlämnad är torde det i allmänhet finnas starka skäl för att lagföringen sker i . Enligt den föreslagna bestämmelsen i 4 kap. 3 § första stycket skall åklagaren, när någon som är begärs överlämnad för lagföring, utreda om lagföringen i stället kan ske här. Om en arresteringsorder avslås på denna grund för en viss gärning, som överlämnande beviljas för andra gärningar, får rätten enligt 6 kap. 1 § skjuta upp verkställigheten av överlämnandet så att den som skall överlämnas kan lagföras för den gärningen i . Punkten 6 - Preskription m.m. Enligt denna bestämmelse får överlämnande i vissa fall inte ske om preskription har inträtt enligt svensk rätt. Här avses såväl åtals- som påföljdspreskription enligt vad som är föreskrivet om detta i och andra författningar. Bestämmelsen, som har utformats enligt Lagrådets förslag, behandlas i avsnitt 7.3.3. Överlämnande för en gärning får inte beviljas om påföljd för gärningen har bortfallit på grund av preskription eller kan dömas ut enligt svensk lag och den som begärs överlämnad är svensk medborgare. Kravet på svenskt medborgarskap avser förhållandena för rättens beslut. Överlämnande får inte heller beviljas om påföljd för gärningen har bortfallit på grund av preskription eller kan dömas ut enligt svensk lag och gärningen helt eller delvis har ägt rum i . Punkten 7 Gärningar som har ägt rum i och inte är straffbara här Syftet med bestämmelsen är att överlämnande för gärningar som helt eller delvis har ägt rum i skall avslås om det inte finns dubbel straffbarhet, dvs. om gärningen inte är straffbar enligt svensk lag. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.3.3. 6 § När den som eftersöks för verkställighet av en frihetsberövande påföljd är svensk medborgare får överlämnande inte beviljas om den eftersökte begär att påföljden skall verkställas i . Om den eftersökte vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i den utfärdande medlemsstaten gäller vad som sägs i första stycket endast om det med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att verkställigheten sker i . Enligt artikel 4.6 i rambeslutet får överlämnande av egna medborgare vägras när arresteringsordern har utfärdats för verkställighet av en frihetsberövande påföljd, om den verkställande medlemsstaten åtar sig att verkställa påföljden enligt sin egen lagstiftning. I avsnitt 11.1 redogörs för förfarandet när sådan verkställighet överförs till . 2003/04:7 Avslagsgrunden behandlas i avsnitt 7.4. Enligt första stycket skall överlämnande av en svensk medborgare för verkställighet av en frihetsberövande påföljd vägras om denne begär att påföljden skall verkställas i . Åklagaren skall under sin utredning klargöra om den eftersökte vill verkställa påföljden i . Den eftersökte skall informeras om innebörden av att verkställigheten sker här och att detta t.ex. kan innebära att han eller hon på grund av de svenska verkställighetsreglerna blir villkorligt frigiven än vad som hade blivit fallet om påföljden verkställdes i domslandet. Bestämmelser om information till den eftersökte och formerna för upptagande av en begäran om verkställighet i kommer att meddelas i förordning och i myndighetsföreskrifter. Enligt andra stycket skall överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd som huvudregel inte vägras om den eftersökte trots att han eller hon är svensk medborgare och begär att få verkställa påföljden i för gärningen stadigvarande vistats i den utfärdande medlemsstaten. Från denna regel görs emellertid ett undantag för det fallet att det finns särskilda skäl till att verkställigheten äger rum i . Undantaget torde främst bli tillämpligt när någon eftersöks för verkställighet av en mycket lång påföljd och där ett överlämnande skulle innebära att den som överlämnas blev frihetsberövad under en så att han eller hon knappast någonsin skulle komma att kunna återvända till (jfr 2 kap. 7 § regeringsformen). Även den situationen att den eftersökte inte längre har kvar någon anknytning till den utfärdande medlemsstaten, t.ex. på grund av att hans eller hennes närmaste familj har återvänt till , torde kunna innebära att överlämnande vägras på denna grund. Frågan om anknytning får normalt avgöras på grundval av uppgifter ur folkbokföringen och, om de finns tillgängliga, motsvarande uppgifter i den utfärdande medlemsstaten samt de andra uppgifter som kommer fram vid åklagarens utredning. Särskilda villkor för överlämnande I kapitlet finns bestämmelser om garantier som i vissa fall skall krävas för att överlämnande skall kunna ske. Avsaknad av nödvändiga garantier medför att överlämnande inte får beviljas. Enligt ordalydelsen av bestämmelserna i detta kapitel skall den utfärdande myndigheten lämna garantier. Innebörden av detta är inte att det nödvändigtvis måste vara den utfärdande myndigheten som garanterar att den eftersökte t.ex. har rätt till en ny prövning i den utfärdande medlemsstaten efter det att överlämnande har ägt rum. Det måste vara upp till varje medlemsstat att utifrån sin lagstiftning avgöra vem som är behörig att garantera något sådant. Innebörden av att den utfärdande myndigheten enligt lagen skall lämna garantier är att det bör vara den myndigheten som tillhandahåller en garanti. 1 § Överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd som har dömts ut efter en rättegång som hållits i den eftersöktes utevaro och utan att han eller hon har kallats personligen eller på annat sätt