prop · GQ03138 · 2003-05-28 00:00:00 — 2002/03:138 rad för de allra allvarligaste brotten och att det därför förefaller som i princip uteslutet att döma en ung person till sluten ungdomsvård för ska- degörelse. Skälen för regeringens förslag Straffskalorna för skadegörelsebrotten har varit oförändrade alltsedan trädde i kraft . Straffskalan för skadegörelse av nor- malgraden är böter eller fängelse och för grovt brott fängelse i högst . Allmänt sett kan konstateras att skadegörelse- brotten har påtagligt lägre straffskalor än huvudbrotten i 810 kap. stöld, bedrägeri och förskingring. degörelse motsvarar straffskalan för snatteri, bedrägligt beteende För stöld, bedrägeri och förskingring är straffskalan fängelse i högst , vilket innebär ett straffminimum på 14 dagars fängelse enligt 26 kap. 1 § . För respektive grovt brott är straffskalan fängelse lägst och högst . I de allra flesta fallen bestäms påföljden för skadegörelse av normal- graden till dagsböter. En sådan straffskala som satts för skadegörelse böter till sex månaders fängelse tolkas också regelmässigt så att sträng- are påföljd än böter endast skall komma i fråga i undantagsfall. () har i NJA 2000 s. 432 tagit upp frågan om på- följd för skadegörelse. I detta fall synes det handla om skadegörelse av Två knappt 20-åriga män dömdes för skadegörelse, be- stående i att de krossat ett fönster till entrédörren och ett skyltfönster till Pressbyrån i och därigenom orsakat skador för ca . Som enda förklaring till gärningen uppgav de, i HD, att den berott på ett infall föranlett av att de vid tillfället varit kraftigt berusade. dömde båda till 14 dagars fängelse och hovrätten fastställde tingsrättens HD ändrade straffen till 100 dagsböter och anförde i huvudsak följan- Straffet för skadegörelse är enligt 12 kap. 1 § böter eller I praxis bestäms straffet vanligen till böter även vid skador för förhållandevis höga belopp. på allmän plats av det slag som det här är fråga om är ägnad att ge upp- hov inte bara till avsevärda olägenheter för målsäganden utan också till obehag för allmänheten. Även i betraktande av detta kan straffvärdet av brottet enligt hittillsvarande praxis inte anses vara så högt att det föranle- der att påföljden skall bestämmas till fängelse. Härvid beaktas även att de tilltalade var endast när de begick brottet. Vid bedömning av om ett skadegörelsebrott är grovt skall särskilt be- aktas om gärningen inneburit synnerlig fara för någons liv eller hälsa eller skadan drabbat sak av stor kulturell eller ekonomisk betydelse eller om skadan annars är synnerligen kännbar. Det saknas tydliga avgöranden till ledning för när ett brott skall bedö- mas som grovt med utgångspunkt enbart från den ekonomiska förlust som det orsakat. Av den praxis som finns framgår emellertid att det skall vara fråga om betydande värden för att gärningen av det skälet skall be- Prop. 2002/03:138 traktas som grovt brott. Som ett exempel kan nämnas ett avgörande av 1998 (B 2600/97) där skadegörelse genom klotter som or- sakat skada till ett värde av inte bedömdes som grov. Värdet av det förstörda kan alltså uppgå till stora belopp utan att gär- ningen av den anledningen är att rubricera som grov skadegörelse. Ren- odlade värderesonemang förekommer dock i domstolarna mera sällan i fall av grov skadegörelse. En ändring av straffskalan De flesta skadegörelsebrott avser relativt beskedliga värden. Skadegörel- se består allmänt sett ofta av rena impulshandlingar och medför inte nå- gon för förövaren. Man kan på goda grunder anta att gärnings- männen oftast är ungdomar. enbart till den typen av skadegörelse, som utgör den största andelen av skadegörelsebrotten, saknas i och för sig skäl för att genomföra någon förändring av straffskalan. Klotter är dock en form av skadegörelse som inte sällan sker systema- tiskt och i viss utsträckning i organiserad form samt orsakar mycket stora kostnader för bl.a. fastighetsägare och trafikbolag. Den föregås ofta av ingående planering, varvid risken för lagföring och straff vägs in. I vissa allvarligare fall kan brottsligheten ta sig uttryck i nästintill sabotagelik- nande former utan att den för den skull är att bedöma som grov. Även annan skadegörelse kan ha ett eller flera av dessa karaktärsdrag. De svåra ordningsstörningar som uppstått vid större interna- möten, såväl i som internationellt, har haft betydande inslag av skadegörelse. Skadegörelsen har sannolikt delvis skett i organi- serad form. Varje enskild skadegörelsehandling i sådana sammanhang sedd för sig framstår inte alltid som så allvarlig. De sammantagna ska- dorna kan dock uppgå till höga belopp. Skadegörelsen kan också utgöra en väsentlig del i de ordningsstörningar som uppstår. Även skadegörelse som utgör ett led i en systematisk förföljelse av en person utgör ett ex- empel på skadegörelse av sådan allvarlig karaktär. framstår dessutom skadegörelsebrott som fullständigt meningslös värdeförstöring. Även skadegörelse som inte är ett utslag av ren vandalism uppfattas som ett meningslöst handlande och framstår ibland som mera kännbar för den skadelidande än ett till- grepp till samma värde (jfr. NJA 1988 s. 351). Även om skadegörelse inte medför någon för gärningsmännen, måste det konstateras att straffen för skadegörelse ligger lågt vid en jämförelse med övriga förmö- genhetsbrott, trots att skadegörelse ofta representerar förhållandevis all- varlig brottslighet med betydande kostnader för samhället som följd. I dessa fall då skadegörelsebrotten är av sådan särskild allvarlig be- skaffenhet men ändå inte är att bedöma som grova, finns det anledning att ifrågasätta om nuvarande straffskala, särskilt vid en jämförelse med förmögenhetsbrotten, är tillräckligt vid. Den nuvarande straffskalan sträcker sig visserligen från böter upp till sex månaders fängelse. En så- dan straffskala innebär dock att strängare påföljd än böter döms ut endast i undantagsfall. Enligt regeringens mening finns det i de nämnda fallen anledning till en strängare bedömning än den som hitintills kommit till uttryck i praxis. måste sådana skadegörelsebrott anses ha ett straffvärde som ligger ovanför bötesnivån. Majoriteten av remissinstanserna har också godtagit att straffmaximum höjs för sådana brott. Även Lagrådet har ansett att det saknas anledning att rikta några invändningar mot en strängare straffvärdebedömning av dessa typer av skadegörelse. Regeringen anser att ett sätt att uppnå den eftersträvade skärpta synen på dessa fall kan vara att höja straffmaximum för skadegörelse av nor- malgraden till fängelse . Genom en sådan höjning skapas utrymme för en strängare bedömning av dessa särskilt allvarliga fall av skadegö- relse som ändå inte kan anses utgöra grova brott. Omständigheter som då bör vägas in är om skadegörelsen skett systematiskt, om brottsligheten varit organiserad och föregåtts av planering eller om den genomförts på ett hänsynslöst sätt. Att brottsligheten förorsakat stor ekonomisk skada bör också påverka bedömningen. har bl.a. anfört att de fall som en höjning av straffmaximum tar sikte på synes vara sådana att bedömningen av straff- värdet och gradindelningen i huvudsak sammanfaller. Om straffvärdet för en skadegörelse ligger på fängelsenivå med hänsyn till skadornas om- fattning, torde det enligt i regel föranleda att brottet betrak- tas som grovt. Vidare har Lagrådet invänt att straffmaximum för normalgraden av ett brott inte kan ses isolerat från straffminimum för ett grovt brott. En höj- ning av straffmaximum för skadegörelse av normalgraden skulle enligt Lagrådet innebära att åtskilliga brott av normalgraden skulle anses ha ett högre straffvärde än brott som har bedömts som grova. Enligt Lagrådet framstår en sådan ordning som olämplig. Lagrådet har också uttalat att det är svårt att förstå hur ordningen skulle kunna hanteras i praktiken. Lagrådet har därför ansett att det i sammanhanget måste övervägas att göra ändringar i det grova skadegörelsebrottet och att lagstiftning dess- förinnan inte bör komma i fråga. Som bland andra Lagrådet påpekat aktualiserar en höjning av straff- maximum för skadegörelse av normalgraden vissa frågor rörande förhål- landet till grov skadegörelse. Den första frågan gäller den tidsmässiga överlappning av straffskalor- na för skadegörelse av normalgraden och grov skadegörelse som blir följden av ett höjt straffmaximum för brott av normalgraden. Inledningsvis kan konstateras att skalorna sammanfaller på det sättet att straffmaximum för vanlig skadegörelse är och straffminimum för grov skadegörelse motsvarar fängelseminimum, dvs. Denna överlappning skulle genom en höjning öka med ytterligare . Överlappningar mellan straffskalor för brott som är indelade i olika svårhetsgrader är allmänt förekommande. Detta gäller inte minst, som tidigare nämnts, även andra brott mot egendom än skadegörelse. De gärningar som tilldrar sig störst intresse i sammanhang- et är stöld, bedrägeri och förskingring. Överlappningen mellan dessa brott och deras mer allvarliga varianter är fängelse. Motsvarande överlappning i förhållande till de mindre allvarliga gär- ningarna är knappt . Det kan också noteras att för stöld, be- drägeri och förskingring gäller precis som för grov skadegörelse ett Mot denna bakgrund torde en överlappning , som skulle bli följden av ett höjt straffmaximum för skadegörelse av normalgraden, inte te sig anmärkningsvärt stor. En sådan överlappning torde inte heller medföra särskilda tillämpningsproblem för just skadegörelsebrottet. Valet av som straffmaximum har Lagrådet inte haft något att erinra mot i och för sig. Straffskalor som sträcker sig från böter till fängelse i högst förekommer för övrigt redan i brotts- balken i t.ex. bestämmelserna om olovlig brukande, som är ett egen- domsbrott, och olaga hot och annars exempelvis i skattebrottslagen (1971:69). De omständigheter som, enligt regeringens mening, bör läggas till grund för en strängare bedömning av straffvärdet är om skadegörelsen skett systematiskt, varit organiserad och föregåtts av planering, genom- förts på ett hänsynslöst sätt eller förorsakat stor ekonomisk skada. I fråga om förhållandet mellan denna straffvärdebedömning, straffmätningen i övrigt och indelningen av skadegörelsebrott i olika svårhetsgrader anför regeringen följande. I ett enskilt fall skall, om brottet är gradindelat, alltid frågan om till- lämplig straffskala, dvs. rubricering av brottet, besvaras innan det kon- kreta straffvärdet bestäms och straffmätningen i övrigt sker. Avgörande för till vilken svårhetsgrad ett brott skall hänföras är normalt omständig- heterna vid brottet av objektiv betydelse. Straffet skall sedan bestämmas inom ramen för den tillämpliga straff- skalan efter brottets straffvärde (29 kap. 1 § ). Vid bedöm- ningen av straffvärdet skall särskilt beaktas för det första den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit. De objektiva omständighe- terna vid brottet utgör alltså en utgångspunkt för straffvärdebedömning- en. För bedömningen är också subjektiva omständigheter vid brottet av betydelse såsom vad den tilltalade insett eller borde ha insett om de ob- jektiva omständigheterna samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Dessutom kan vid bedömningen av straffvärdet vissa omständighe- ter beaktas som försvårande, t.ex. om den tilltalade visat särskild hän- synslöshet eller om brottet utgjort ett led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vil- ken den tilltalade spelat en betydande roll (29 kap. 2 § ). Dessa omständigheter är också hänförliga till det konkreta brottet. Det förekommer att sådana omständigheter också anges direkt i brottsbe- skrivningarna. I de fall en sådan omständighet redan har beaktats vid be- dömningen av ett brotts svårhetsgrad saknas i regel anledning att ta hän- syn till den också vid bedömningen av straffvärdet. När straffvärdet väl har bestämts skall straffmätningen i övrigt ske. Här är förhållanden av subjektiv betydelse ofta av avgörande vikt. En sådan faktor är om den tilltalade har gjort sig skyldig till brott och det förhållandet inte kan beaktas tillräckligt genom påföljdsvalet eller genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. En omständighet som återfall är i princip aldrig relevant vid bedömningen av ett brotts svårhetsgrad. Av det redovisade följer att såväl vid bedömningen av rubriceringen av brottet som vid bedömningen av straffvärdet skall samtliga omständighe- ter vid brottet beaktas. Oavsett om det gäller skadegörelsebrott eller and- ra brott kan sålunda samma omständigheter få betydelse för båda be- Vid straffmätningen i övrigt kan däremot även andra om- ständigheter vägas in. När det gäller skadegörelse skall följaktligen först prövas om brottet är grovt eller inte. Avgörande för den prövningen är om gärningen inneburit synnerlig fara för någons liv eller hälsa eller skadan drabbat sak av stor kulturell eller ekonomisk betydelse eller om skadan annars är synnerligen kännbar. Därefter skall det göras en straffvärdebedömning. Med reger- ingens synsätt skall vid den bedömningen beaktas om skadegörelsen varit systematisk, organiserad och föregåtts av planering, genomförts på ett hänsynslöst sätt eller förorsakat stor ekonomisk skada. Samma omstän- digheter kan ha betydelse vid den förstnämnda prövningen av om skade- görelsen är grov eller inte. Detta är som redan sagts inte något som blir anmärkningsvärt just för skadegörelsebrottet. Tvärtom gäller motsvaran- de i regel även för andra brott. Praxis från överrätterna rörande gränsdragningen mellan skadegörelse av normalgraden och grov skadegörelse är sparsam men visar ändå att omständigheterna vid brottet måste vara särskilt besvärande för att kvali- ficera brottet som grovt. Exempelvis krävs att den ekonomiska skada som en skadegörelse medfört uppgår till väsentliga värden för att brottet skall anses grovt. Det finns alltså ett betydande utrymme där de omstän- digheter som regeringen pekat på kan förekomma i större eller mindre omfattning utan att det anses påverka vilken svårhetsgrad brotten skall hänföras till. Om omständigheterna inte har fått någon avgörande bety- delse för gradindelningen, bör de kunna beaktas vid bedömningen av straffvärdet. Enligt regeringens mening bör detta utrymme rimligen mot- svaras av en möjlighet att i tillämpningen bedöma olika skadegörelse- brott av normalgraden på ett differentierat sätt. En sådan differentiering förekommer dock inte med den gällande straffskalan. Den skulle dock kunna åstadkommas genom en höjning av straffmaximum för ska- degörelse av normalgraden. Vidare kan det vara så, vilket den sparsamma praxis som finns inte tycks utesluta, att någon eller några av de angivna omständigheterna inte sammanfaller med de förhållanden som anses kvalificera en skadegörelse som grov. I så fall uppkommer inte frågan om omständigheterna bör be- aktas vid straffvärdebedömningen utan det är givet att de skall vägas in i den. Några tillämpningsproblem som hänför sig till förhållandet mellan denna bedömning och gradindelningen uppstår då överhuvudtaget inte. Exempelvis kan diskuteras om inte de av regeringen angivna kriterierna att skadegörelsen varit organiserad och planerad har betydelse för straff- värdet snarare än svårhetsgraden. Ett handlande som är övervägt anses ju normalt ha högre straffvärde än en impulshandling. Vidare torde hän- synslöshet typiskt sett vara en faktor som påverkar straffvärdet. En höjning skulle också skapa förutsättningar för en mer nyanserad straffmätning vid flerfaldig brottslighet och återfallsbrottslighet. Fakta pekar nämligen på att en liten grupp gärningsmän begår ett stort antal skadegörelsebrott. I dessa fall kan det bli fråga om att mäta ut straff efter den samlade brottslighetens straffvärde eller straff som tar hänsyn till återfallet. Som redan nämnts är en omständighet som återfall i princip aldrig relevant för bedömningen av ett brotts svårhetsgrad. Därmed aktu- aliseras inte frågor om förhållandet mellan gradindelningen och straff- En höjning av straffmaximum av detta skäl kan därför inte heller anses möta några bärkraftiga invändningar. Sammanfattningsvis anser alltså regeringen att de invändningar som bl.a. Lagrådet har riktat mot en höjning av straffmaximum för skadegö- relse av normalgraden inte hindrar att en sådan höjning väljs för att åstadkomma den eftersträvade skärpningen av straffen för vissa skadegö- relsebrott. Det kan i och för sig övervägas att också se över det grova skadegörelsebrottet. Som framgått är det dock, enligt regeringens me- ning, inte en förutsättning för att nu föreslå ett höjt straffmaximum för normalbrottet. Med hänsyn till det anförda och eftersom något behov av straffskärpning för grov skadegörelse inte framkommit, saknas för närva- rande anledning att göra en sådan översyn. Följaktligen anser regeringen att det finns skäl att nu föreslå att straffmaximum för brott av normalgra- den höjs till fängelse i högst . Det bör betonas att avsikten är att ge utrymme för en mer nyanserad påföljdsbestämning i allvarligare fall och inte att generellt höja straffet för skadegörelse av normalgraden. En konsekvens av den föreslagna höjningen är att anhållande och häktning kan komma i fråga inte bara vid misstanke om grov skadegörel- se utan även vid misstanke om skadegörelse av normalgraden. Höjningen medför inte någon förändring av preskriptionstiden för skadegörelsebrot- tet. Den föreslagna höjningen av straffmaximum är inte avsedd att förändra påföljdsvalet för denna typ av brottslighet. När brottet har så högt straff- värde att böter inte kan anses som en tillräcklig påföljd får påföljden be- stämmas enligt bestämmelserna i 30 kap. och icke frihetsbe- rövande påföljder således i första hand väljas. För vuxna lagöverträdare kan det i dessa fall bli fråga om villkorlig dom eller skyddstillsyn. När det gäller unga lagöverträdare är det i stället överlämnande till vård inom som i första hand blir aktuellt i de fall påföljden bedöms inte kunna stanna vid böter. Inom ramen för överlämnandepå- följden kan föreskrivas att den unge skall genomgå ungdomstjänst, och beträffande villkorlig dom och skyddstillsyn kan föreskrivas samhälls- tjänst. Denna kan ges ett pedagogiskt innehåll, t.ex. klottersanering. Det torde, som påpekat, i praktiken vara uteslutet att skadegörelse av normalgraden är av så allvarligt slag att fängelse blir aktuellt för gärningsmän som är , för vilket krävs synnerliga skäl. Om så undantagsvis skulle vara fallet skall påföljden i stället be- stämmas till sluten ungdomsvård. JO har, liksom , och , kon- staterat att det övervägande flertalet av de personer som gör sig skyldiga till skadegörelse genom klotter tillhör den ålderskategori som omfattas av den särskilda straffnedsättningsbestämmelsen i 29 kap. 7 § samt beträffande valet av påföljd av bestämmelserna i 30 kap. 5 § brotts- balken. Enligt JO finns det därför skäl att anta att normalpåföljden för skadegörelse genom klotter också kommer att bli böter även om straffmaximum för brottet höjs. Om böter bedöms vara otillräckligt i ett visst fall har JO menat att det redan med nu gällande bestämmelser finns möjlighet att nyansera påföljdsvalet i så måtto att påföljden bestäms Prop. 2002/03:138 till annat än böter. Det är visserligen riktigt att de flesta som gör sig skyldiga till skadegö- relse genom klotter tillhör den ålderskategori som omfattas av särskilda bestämmelser avseende straffmätning och påföljdsval. Straffskalan för en viss bestämmelse måste emellertid grundas på vad som gäller för vuxna lagöverträdare. En skärpning av straffskalan får också genomslag när det gäller unga lagöverträdare även om de omfattas av specialbestämmelser avseende straffnedsättning och val av påföljd. Därutöver vill regeringen framhålla, liksom när det gäller den föreslagna bestämmelsen om kroppsvisitation i förebyggande syfte, att ändamålet med den föreslagna regleringen är att generellt motverka brott som innefattar skada på egen- dom och inte endast att motverka klotter. Det bör i detta sammanhang nämnas att regeringen har beslutat om direktiv för en översyn av det allmännas ingripanden vid ungdoms- brott (Dir. 2002:95). Utredaren skall också lämna förslag till hur på- följdssystemet kan vidareutvecklas och förbättras. Syftet med uppdraget är således att gå vidare i arbetet med att utveckla ett påföljdssystem för unga som har ett pedagogiskt och tydligt innehåll med upprätthållande av principerna om proportionalitet, förutsebarhet och konsekvens. Regeringens bedömning och förslag: Förberedelse till skadegörelse av normalgraden bör inte kriminaliseras. Däremot skall försök till skadegö- relse av normalgraden kriminaliseras. Promemorians bedömning och förslag överensstämmer med reger- ingens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Några har dock avstyrkt det. ombudsmän () har inledningsvis konstaterat att det redan nu finns möjlighet för polisen att ingripa med stöd av 13 § polislagen (1984:387) mot den som står i begrepp att utöva skadegörelse. Vidare har JO pekat på risken för icke rättsenliga envarsgripanden enligt 24 kap. 7 § andra stycket . vid uni- versitet har menat att eftersom försök är kriminaliserat i relativt begrän- sad omfattning och i regel endast till relativt allvarliga brott synes en kriminalisering av försök till skadegörelse leda till en viss skevhet i sy- stemet. Härvid bör, enligt , beaktas att kriminaliseringen inte endast kommer att träffa de mer allvarliga fall av försök till skadegörelse som motiverar förslaget utan även närmast bagatellartade gärningar som gränsar till åverkan. har pekat på att det ex- empel som ges i promemorian, att ta sig in på ett inhägnat område, oftast är liktydigt med olaga intrång, vilket borde vara tillräckligt. Ungdomssty- relsen har funnit även detta förslag mindre väl underbyggt och ställt sig frågande till om de föreslagna åtgärderna är de mest effektiva för att be- kämpa den typ av skadegörelse som avses. Skälen för regeringens bedömning och förslag: Som tidigare fram- gått är förberedelse och försök till grov skadegörelse straffbelagt medan förberedelse och försök till brott av normalgraden inte är kriminaliserat. Frågan om att kriminalisera förberedelse till brott av normalgraden be- rördes i propositionen 1987/88:143. I denna uttalades att en sådan ord- ning varken är ändamålsenlig eller lämplig. Bl.a. pekades på att det en- dast undantagsvis kan antas att färgburkar och liknande är att anse som sådant hjälpmedel som avsågs i bestämmelsen om förberedelse i 23 kap. 2 § i dess dåvarande lydelse. I kommentaren till den be- stämmelsen sades uttryckligen att föremål som visserligen kan användas som hjälpmedel vid brott men som likväl har en legal användning inte utgör annat sådant hjälpmedel som avses i bestämmelsen (m.fl. En kommentar Kap. 1324, s. 23:25). Vad gäller sprayburkar har sådana ett stort legalt användningsområde och kan i en- lighet med vad som uttalades i kommentaren knappast anses utgöra så- dant hjälpmedel som avsågs i 23 kap. 2 § i dess dåvarande lydelse. Till detta kommer att förberedelsebrottet allmänt sett bör vara förbehållet brottslighet av allvarligare slag. Hjälpmedelsbegreppet har ändrats (SFS 2001:348, prop. 2000/01:85, bet. 2000/01:JuU25, rskr. 2000/01:224). Ändringen innebär att den tidigare normerande uppräkningen av hjälpmedel har slopats och ersatts av ett generellt rekvisit; något som är särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott. Bestämmelsen utesluter inte att befattning med föremål som även har ett legitimt användningsområde skulle kunna omfattas av straffansvar. Det kan emellertid starkt ifrågasättas om t.ex. sprayburkar, som har ett så omfattande legitimt användningsområde och knappast utgör något typiskt brottsverktyg, faller inom ramen för be- stämmelsens tillämpningsområde. Av nu anförda skäl bör förberedelse till skadegörelse av normalgraden inte kriminaliseras. När det gäller försök kan det emellertid finnas skäl att göra en delvis annorlunda bedömning.