prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — Enligt Lagrådets uppfattning är det tveksamt om redan den omständigheten att åklagare inleder en förundersökning innebär att en person är föremål för lagföring i den mening som avses i artikel 4.2 i rambeslutet. Med att lagföring pågår brukar normalt avses att åtal väckts eller att beslut fattats om frihetsberövande eller annan sådan åtgärd som syftar till lagföring. Lagrådet har emellertid förståelse för att sådana problem som uppkommer vid konkurrerande arresteringsorder (artikel 16) kan göra sig gällande även i förhållandet mellan en arresteringsorder och lagföring i . Det är emellertid svårt att förstå varför en annan ordning skulle gälla här än vid konkurrerande framställningar (5 kap. 4 §). Punkterna 6 och 7 är i huvudsak likalydande och synes med fördel kunna skrivas ihop enligt följande: 6. påföljd för gärningen har bortfallit på grund av preskription eller kan dömas ut enligt svensk lag och gärningen helt eller delvis har begåtts i eller den eftersökte är svensk medborgare, eller I första stycket föreslås en bestämmelse om att överlämnande av en svensk medborgare får, om denne begär det, beviljas på villkor att den utfärdande myndigheten garanterar den eftersöktes återförande till för verkställighet av ett eventuellt straff. För att innebörden skall bli tydlig bör formuleringen justeras så att det framgår att ett sådant villkor alltid skall uppställas när beslut fattas om överlämnande i de aktuella fallen. Andra stycket innehåller en särregel avseende en svensk medborgare som stadigvarande vistats i den utfärdande medlemsstaten. Särregeln är formulerad på så sätt att vad som sägs i första stycket skall gälla endast om det finns särskilda skäl för att verkställigheten skall ske i . Vad detta betyder är emellertid inte helt klart. Lagrådet föreslår att paragrafen formuleras på följande sätt: Överlämnande av en svensk medborgare för lagföring får, om han eller hon begär att verkställighet av en efter överlämnandet ådömd frihets- berövande påföljd skall ske i , beviljas endast om den utfärdande myndigheten utfäster sig att återföra den eftersökte till för sådan verkställighet. Överlämnande av en svensk medborgare som vid tiden för gärningen stadigvarande vistades i den utfärdande medlemsstaten får dock beviljas utan sådan utfästelse som sägs i första stycket, såvida det inte med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att straffet verkställs i . I andra stycket anges att bestämmelserna om förundersökning i brottmål skall tillämpas på utredningen i ett ärende om överlämnande, om det inte finns avvikande bestämmelser i nu förevarande lag. Hänvisningen till bestämmelserna om förundersökning i brottmål är i viss mån vilse- ledande, eftersom det i ärenden om överlämnande inte skall ske någon utredning om gärningen och den eftersöktes straffrättsliga ansvar (jfr vad Lagrådet anförde i en liknande fråga i sitt yttrande över förslaget till lag om samarbete med , prop. 2001/02:88 s. 219 f.). Bestämmelsens begränsade räckvidd skulle bli tydligare om stycket formulerades exempelvis på följande sätt: Vid utredning av om förutsättningarna för överlämnande enligt 2 kap. och för uppställande av villkor enligt 3 kap. är uppfyllda tillämpas de regler som gäller för förundersökning i brottmål, om inte annat sägs i denna lag. I andra stycket sägs att ett beslut om anhållande eller häktning skall upphävas, om frihetsberövandet annars skulle bli oproportionerligt långt. Lagrådet har i sak ingen invändning mot bestämmelsen men finner att uttryckssättet inte överensstämmer med vad som är brukligt i lagtext. I 24 kap. 1 § anges som en förutsättning för häktning att skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse, och i artikel 5.3 i sägs att den som är häktad som misstänkt för brott skall ha rätt till rättegång eller frigivning inom skälig tid. Lagrådet föreslår följande alternativa formulering av andra stycket: Ett beslut om anhållande eller häktning skall upphävas, om ett fortsatt frihetsberövande skulle vara oskäligt med hänsyn till den tid som frihetsberövandet pågått, brottets art, den påföljd som utdömts eller kan väntas komma att utdömas om den eftersökte döms för brottet, den eftersöktes personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt. Om den som har begärts överlämnad samtyckt till att bli överlämnad för en gärning, kan han medge att han i den utfärdande staten lagförs eller straffas även för annan gärning som har begåtts före överlämnandet. Han kan återkalla ett samtycke eller ett medgivande, dock inte efter det att rätten fattat sitt överlämnandebeslut. Har ett medgivande lämnats skall rätten i överlämnandebeslutet förklara att lagföring och bestraffning för de ifrågavarande gärningarna får ske i den utfärdande staten (se 5 kap. 7 §). Vid antagandet av rambeslutet gjorde ett uttalande om att ett samtycke eller avstående enligt 13.1 skulle få återkallas ända fram till dess att beslutet verkställts. Lagrådet anser att detta är en lämplig ordning och erinrar om att en motsvarande bestämmelse finns i 32 § lagen om utlämning för brott. Det finns enligt Lagrådets mening inte heller några sakliga skäl till att domstol skall i sitt beslut rörande överlämnande förklara att lagföring och bestraffning för de ifrågavarande gärningarna skall få ske i den andra staten. Det synes fullt tillräckligt att det i samband med verkställigheten av överlämnandet lämnas ett besked till den andra staten om att den eftersökte har lämnat ett medgivande av nu aktuellt slag. Med en sådan ordning blir det också möjligt att utan problem tillämpa en regel om att återkallande av ett samtycke eller ett medgivande kan ske ända fram till tidpunkten för verkställighet. Paragrafen innehåller regler om beslutande myndighet. Den föreslagna ordningen har berörts under rubriken . till sina anmärkningar rörande 2 kap. 3 och 4 §§. Om de synpunkter som där framförts beaktas, krävs vissa ändringar i nu förevarande paragraf. I paragrafen föreslås en bestämmelse om att tingsrätten skall meddela beslut i fråga om överlämnande senast efter det att den eftersökte gripits. Tingsrätten kan emellertid inte fatta något beslut förrän en framställning ingetts av åklagaren, och det saknas en bestämmelse om att åklagaren skall inge sin framställning . Den föreslagna bestämmelsen innehåller således ett krav som domstolen inte kan uppfylla ifall åklagaren inger sin framställning mot slutet av den angivna trettiodagarsfristen eller rent av efter denna frists utgång. Om man vill säkerställa att domstolens beslut meddelas efter gripandet, bör bestämmelsen innefatta krav dels på att åklagaren skall inge sin framställning till rätten inom ett visst antal dagar från gripandet, dels på att domstolen skall fatta sitt beslut inom ett visst antal dagar från det att åklagarens framställning inkommit. I artikel 16.3 i rambeslutet behandlas den konkurrenssituation som föreligger när det beträffande samma person finns både en begäran från tredje land om utlämning och en europeisk arresteringsorder. Det sägs i artikeln att beslutet om huruvida arresteringsordern eller framställningen om utlämning skall ges företräde skall fattas av den behöriga myndigheten i vederbörande medlemsstat, som därvid skall ta hänsyn till bl.a. brottens relativa svårhetsgrad och datum för framställningarna samt till om det är fråga om lagföring eller verkställighet av ett redan ådömt straff. I paragrafen föreslås emellertid en regel innebärande att prövningen av frågan om överlämnande skall anstå till dess beslut har meddelats i fråga om utlämningsframställningen. Lagrådet ifrågasätter om en sådan bestämmelse är förenlig med artikel 16.3 i rambeslutet som synes förutsätta att det i varje enskilt fall skall göras en bedömning av vilken begäran som skall ges företräde. En bättre ordning är därför att det införs en regel om att det i varje särskilt fall skall ankomma på t.ex. tingsrätt att ta ställning till vilken av de båda konkurrerande framställningarna som skall prövas först. I första stycket sägs att, om garantier som avses i 3 kap. 1 och 2 §§ har lämnats av en utländsk myndighet, rätten i beslutet om överlämnande skall ange att det är ett villkor för överlämnandet att garantierna uppfylls. Bestämmelsen har fått en egendomlig struktur, både på så sätt att den förutsätter att garantier har lämnats av den utländska myndigheten innan rätten fattar sitt beslut och såtillvida som ett villkor för att överlämnande skall ske är att den andra staten kommer att uppfylla sin lämnade garanti, vilket vid den relevanta tidpunkten knappast kan avgöras med säkerhet. En naturligare ordning är enligt Lagrådets mening att rätten, när den prövar frågan om överlämnande, tar ställning till om det skall uppställas något villkor enligt 3 kap. och att, om sådant villkor uppställs av rätten, det därefter ankommer på den verkställande myndigheten att tillse att tillräckliga utfästelser eller garantier lämnas av den andra staten (jfr vad som anförts i anslutning till 2 kap. 3 §). I beslutet om överlämnande skall rätten, när det behövs, uppställa sådana villkor för överlämnandet som anges i 3 kap. 1 eller 2 §. Om vad Lagrådet föreslagit i fråga om 4 kap. 8 § godtas, kan innehållet i förevarande paragraf utgå. Enligt andra stycket skall rätten vid beslut enligt 2 kap. 6 § att avslå en begäran om överlämnande pröva om beslut om tvångsmedel skall gälla till dess beslutet vunnit laga kraft. Om Lagrådets i anslutning till 10 § framlagda förslag om införande av ett förbud mot överklagande av ett sådant beslut godtas, kan nu förevarande bestämmelse utgå, eftersom beslutet vinner laga kraft . I första stycket anges att ett beslut av tingsrätten får överklagas till Däremot finns det inte någon bestämmelse om att hovrättens beslut får överklagas till trots att det, enligt vad som upplysts, varit avsikten att så skall kunna ske. Om det anses att bestämmelser inte är tillämpliga, bör alltså en komplettering av bestämmelsen göras i detta hänseende. Emellertid finns det i 5 kap. 2 § en allmän bestämmelse om att reglerna om brottmål skall tillämpas vid rättens handläggning, om inte annat sägs. Av denna bestämmelse kan anses följa att överklagande får ske enligt de regler som gäller för slutliga beslut i brottmål, vilket gör särskilda bestämmelser om överklagande överflödiga. Om däremot räckvidden av bestämmelsen i 5 kap. 2 § skulle anses osäker, är ett alternativ att förtydliga denna bestämmelse genom att ange att reglerna i brottmål om domstols handläggning och överklagande av domstols beslut skall vara I andra stycket anges att den som har samtyckt till överlämnande inte får överklaga ett beslut om överlämnande. Det bör enligt Lagrådets mening övervägas att utvidga förbudet mot överklagande av ett sådant beslut till att omfatta även åklagaren, vilket skulle möjliggöra en snabbare verkställighet av beslutet. Även när det gäller ett beslut enligt 2 kap. 6 § att inte bevilja överlämnande synes det för övrigt finnas goda skäl att införa ett förbud mot överklagande. Andra stycket skulle därför eventuellt kunna få följande lydelse: Ett beslut att inte bevilja överlämnande i fall som avses i 2 kap. 6 § samt ett beslut att bevilja överlämnande på grund av den eftersöktes samtycke enligt 4 kap. 8 § får inte överklagas. Med verkställighet avses i rambeslutet sådana åtgärder från en medlemsstats sida som leder fram till att en person som eftersöks enligt en i en annan medlemsstat utfärdad arresteringsorder överlämnas till den medlemsstaten. I t.ex. 1 § i detta kapitel avses däremot med verkställighet den andra medlemsstatens avhämtande av den eftersökte, dvs. den slutliga verkställighetsåtgärd som i rambeslutet betecknas som överlämnandet (jfr artikel 23.1) eller faktiska överlämnandet (jfr artikel 17.5). Även lagförslaget innehåller terminologiska oklarheter. Det är t.ex. oklart om polismyndigheten skall ha en självständig verkställande roll (jfr 5 § första stycket) eller endast biträda åklagaren i verkställigheten av överlämnandebeslutet (jfr 20 § andra stycket lagen om utlämning för brott). Det är angeläget att detta preciseras. Den lösning som valts i lagförslaget innebär att rättens beslut är avgörande också för verkställigheten. Om rätten inte uttalar sig särskilt, skall avhämtandet av den eftersökte ske från det att överlämnandebeslutet vunnit laga kraft. Alternativt kan rätten bestämma att verkställigheten skall ske , i vissa fall dock endast efter överenskommelse med den andra statens myndigheter (jfr artikel 23 i rambeslutet). Lagrådet ser påtagliga fördelar med en lösning som innebär att åklagaren anförtros uppgiften att, efter kontakter med den utländska myndigheten, fatta beslut om uppskov med verkställighet. Lagrådet har följande anmärkningar till de enskilda paragraferna. 1 och 2 §§ Som framgår av vad som sagts inledningsvis i fråga om detta kapitel anser Lagrådet att de uppgifter som avses i 1 § andra och tredje styckena företrädesvis bör läggas på åklagare. Om så sker, kan 1 och 2 §§ sammanslås till en paragraf. Om den som skall överlämnas medger det, får enligt förslaget verkställighet ske utan hinder av att överlämnandebeslutet inte har vunnit laga kraft. Om åklagaren inte ges rätt att överklaga (jfr vad som anförts under 5 kap. 10 §), vinner beslutet laga kraft genom medgivandet, vilket enligt 1 § får anses medföra att verkställighet skall ske . Som framgått (se Lagrådets inledande kommentarer till detta kapitel) bör polismyndighetens uppgifter enligt denna lag övervägas ytterligare. Paragrafen har sin närmaste motsvarighet i artikel 4.6 i rambeslutet. Enligt den bestämmelsen får verkställande rättslig myndighet i vissa fall vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder under förutsättning att den verkställande medlemsstaten åtar sig att själv verkställa den påföljd vars verkställighet arresteringsordern avser. Den föreslagna paragrafen sträcker sig emellertid längre. Ett beslut om överförande av verkställighet skall fattas redan på den grunden att en framställning om överlämnande inte bifallits, dvs. även om den andra staten inte begärt att verkställigheten skall överföras. Att den utdömda påföljden i de aktuella fallen kommer att verkställas i torde visserligen normalt ligga i den utfärdande statens intresse. Det är dock möjligt att den staten i ett enskilt fall föredrar att verkställighet inte kommer till stånd i . Från principiella synpunkter kan det också ifrågasättas om verkställighet av en främmande stats dom bör ske utan att denna stat uttryckligen begärt sådan verkställighet. Skäl talar för att det bör krävas en begäran av den andra staten, vilket i lagtexten enklast kan uppnås genom att orden på begäran av utfärdande myndighet infogas mellan orden och besluta i första stycket första meningen. Paragrafen innehåller en regel om transitering genom . I bestämmelsen bör tillfogas ett undantag avseende transitering till eller enligt 19 § lagen om utlämning för brott till , , och . Förslaget till lag om ändring i 33 kap. 6 och 7 §§ I kapitlet fanns tidigare bestämmelser om avräkning av anhållnings- och häktestid m.m. som det ankom på domstol att tillämpa. Efter en lagändring skall de myndigheter som svarar för verkställigheten med tillämpning av obligatoriska regler göra avräkning av vissa frihetsberövanden som ägt rum i . I 5 § erinras endast om dessa bestämmelser av vilka den viktigaste är 19 a § lagen om beräkning av strafftid m.m. Beträffande motsvarande utländska frihetsberövanden gäller däremot fortfarande att domstol skall besluta om avräkning. Bestämmelser härom finns i 7 §. Dessa bestämmelser innebär att domstol skall avräkna sådana frihetsberövanden i den utsträckning som det är skäligt. I remissen föreslås nu att en skillnad skall göras mellan utländska frihetsberövanden i samband med ärenden om överlämnande till och andra utländska frihetsberövanden. De förra skall avräknas obligatoriskt enligt 19 a § strafftidsberäkningslagen, medan de senare fortfarande skall avräknas av domstol med stöd av de fakultativa reglerna i 7 §. Förslaget motiveras av att artikel 26 i rambeslutet förutsätter obligatorisk avräkning. Det bör emellertid i sammanhanget beaktas att bestämmelserna i 19 a § strafftidsberäkningslagen är tekniska till sin karaktär och inte helt lätta att översätta till andra system. Det kan också bli oklart vem som i enskilda fall har ansvar för avräkning, inte minst i situationer som avses i förslagets 4 kap. 4 § (jfr i sammanhanget Högsta domstolens beslut i mål Ö 628-03). Olika lösningar för att undvika sådana problem kan tänkas. En är att överföra allt beslutsfattande angående avräkning till de verkställande myndigheterna med möjlighet till domstolsprövning av besluten. En annan, som i nuvarande situation torde ligga närmare till hands, är att behålla domstols beslutanderätt såvitt gäller utländska frihetsberövanden med en viss justering av rekvisiten i syfte att markera att avräkning i princip skall ske obligatoriskt i samband med frihetsberövanden som beror på verkställighet av en europeisk Även om detta innebär en viss ändring också i fråga om avräkning av andra frihetsberövanden än dem som omfattas av en europeisk arresteringsorder, torde detta sakna större praktisk betydelse. Avslutningen av 7 § skulle exempelvis kunna formuleras enligt följande: - - - sluten ungdomsvård skall tillämpas av rätten i fråga om frihets- berövanden som ägt rum utom riket om inte särskilda skäl talar mot Någon ändring i 6 § skall i så fall inte göras liksom inte heller i 19 a § Förslaget till lag om ändring i lagen om beräkning av strafftid m.m. Lagrådet föreslår att någon ändring inte görs i lagen av de skäl som redovisats under förslaget till lag om ändring i . Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden, , , , , , , , , , ., , , Andnor, Nuder, , Regeringen beslutar proposition 2003/04:7 Lag om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder