prop · GQ03139 · 2003-07-03 00:00:00 — 2.understödsförening: förening som avses i 1 kap. 1 § lagen (1972:262) om understödsföreningar, 3. kreditinstitut: bankaktiebolag, 3. kreditinstitut: bankaktiebolag, sparbank och medlemsbank samt sparbank och medlemsbank samt 1 kap. 1 § första stycket 1 kap. 5 § 11 lagen (2004:000) om (1992:1610) om finansieringsverk- bank- och finansieringsrörelse och niska pengar enligt 1 kap. 2 § la- enligt 1 kap. 2 § lagen (2002:149) gen (2002:149) om utgivning av om utgivning av elektroniska 4. finansiellt företag: de företag som anges i punkterna 13 samt a)värdepappersbolag enligt 1 kap. 2 § 2 lagen (1991:981) om värde- pappersrörelse, b)fondbolag enligt 1 § första stycket 3 lagen (1990:1114) om värde- pappersfonder, c)börs enligt 1 kap. 4 § 1 lagen (1992:543) om börs- och clearingverk- samhet, d)auktoriserad marknadsplats enligt 1 kap. 4 § 3 lagen om börs- och clearingverksamhet, e)clearingorganisation enligt 1 kap. 4 § 5 lagen om börs- och clearing- verksamhet och f)central värdepappersförvarare enligt 1 kap. 3 § lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument, 5.finansiell företagsgrupp: grupp av företag som avses i 6 kap. 1 § la- gen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditin- stitut och värdepappersbolag eller annan grupp av företag på vilka, enligt föreskrift meddelad med stöd av 6 kap. 2 § samma lag, bestämmelserna om finansiell företagsgrupp skall tillämpas och 6.koncern: detsamma som i 1 kap. 5 och 6 §§ aktiebolagslagen (1975:1385), varvid vad som sägs om moderbolag tillämpas även på andra juridiska personer än aktiebolag. Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 2002:154. 2.33Förslag till lag om ändring i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål Härigenom föreskrivs att 5 kap. 10 § lagen (2000:562) om internatio- nell rättslig hjälp i brottmål och rubriken närmast före den skall ha föl- jande lydelse. Den som har tystnadsplikt enligt 1 kap. 10 § första stycket bankrö- relselagen (1987:617), 1 kap. 8 § första stycket lagen (1991:981) om värdepappersrörelse eller 1 kap. 5 § lagen (1992:1610) om finansi- eringsverksamhet får trots det lämna uppgifter i ärenden om rättslig hjälp med förhör i sam- band med förundersökning eller med husrannsakan eller beslag. Bestämmelser om uppgiftsskyl- dighet finns i 1 kap. 11 § lagen (2004:000) om bank- och finansie- ringsrörelse, 1 kap. 8 a § lagen (1991:981) om värdepappersrö- relse, 2 kap. 9 § lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet, 7 kap. 13 a § lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora ex- poneringar för kreditinstitut och värdepappersbolag, 8 kap. 2 a § lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument och 4 kap. 5 § lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar. Denna lag träder i kraft . 2.34Förslag till lag om ändring i lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar Härigenom föreskrivs1 i fråga om lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar dels att 1 kap. 2 § och 6 kap. 10 § skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 4 kap. 5 §, samt när- mast före den en ny rubrik av följande lydelse. I denna lag avses med elektroniska pengar: ett penningvärde som representerar en fordran på utgivaren och som, utan att finnas på ett individualiserat konto, är lagrat på ett elektroniskt medium och godkänns som betalningsmedel av andra företag än utgivaren, pengar: ett svenskt aktiebolag eller en svensk ekonomisk förening som har fått tillstånd enligt denna lag att ge ut elek- troniska pengar, kvalificerat innehav: ett direkt eller indirekt ägande i ett företag, om innehavet representerar eller mer av kapitalet eller av samt- liga röster eller annars möjliggör ett väsentligt inflytande över ledningen av företaget, filial: ett avdelningskontor med självständig förvaltning, varvid även ett utländskt företags etablering av flera driftsställen i anses som en enda filial, EES: Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Vidare skall enligt denna lag ett pengar och ett annat företag anses ha nära förbindelser, om 1.det ena företaget direkt eller indirekt genom dotterföretag äger av kapitalet eller disponerar över av samtliga röster i det andra företaget, 2.det ena företaget direkt eller indirekt utgör moderföretag till det andra eller det finns en annan likartad förbindelse mellan företagen, eller 3.båda företagen är dotterföretag till eller har en likartad förbindelse med en och samma juridiska person eller står i ett motsvarande förhål- lande till en och samma fysiska person. Nära förbindelser har även en fysisk person och ett niska pengar, om a)äger av kapitalet i institutet, b)disponerar av samtliga röster i insti- tutet, eller a)äger av ka- pitalet i institutet, b)disponerar över minst 20 pro- cent av samtliga röster i institutet, eller 1 Jfr och rådets direktiv /46/EG av om rätten att starta och driva affärsverksamhet i pengar samt om tillsyn av sådan verksamhet (EGT L 275, 27.10.2000, s. 39, Celex 32000L0046). c) på annat sätt har sådant inflytande över institutet att personens ställ- ning motsvarar den som ett moderföretag har i förhållande till ett dotter- företag, eller 2. det finns en annan likartad förbindelse mellan denna person och in- stitutet. Ett institut för elektroniska pengar är skyldigt att lämna ut uppgifter om enskildas förhållan- den till institutet, om det under en utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål begärs av undersökningsledare eller om det i ett ärende om rätts- lig hjälp i brottmål på framställ- ning av en annan stat eller en mellanfolklig domstol begärs av åklagare. Vad som föreskrivs om kredit- Vad som föreskrivs om kreditin- marknadsföretag i 5 kap. 1115 b stitut i 14 kap. lagen (2004:000) §§ lagen (1992:1610) om finansie- om bank- och finansieringsrörelse ringsverksamhet skall tillämpas på Denna lag träder i kraft . Ärendet och dess beredning tillsatte regeringen en kommitté () med uppdrag att utreda bl.a. behovet av ändringar i det regelverk som styr framför allt bankers och andra kreditinstituts verksamhet samt behovet av särskilda regler för situationer när en enskild bank har råkat i finansiella svårigheter (Fi 1995:09, dir. 1995:86 och dir. 1999:36). har avlämnat fem betänkanden: Rapporteringsskyldighet för revisorer i finansiella företag (SOU 1995:106), Nya ledningsregler för bankaktiebolag och försäkringsbolag (SOU 1998:27), Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160), Vårdslös kreditgivning samt sekretess i banker m.m. (SOU 1999:82) samt Offentlig administration av banker i kris (SOU 2000:26). De två förstnämnda betänkandena har lett till lagstiftning (prop. 1995/96:173 och prop. 1997/98:166). I kommitténs huvudbetänkande Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag föreslås bl.a. att bankernas inlåningsmonopol avskaffas och att regelverket för banker och kreditmarknadsföretag moderniseras. Betänkandet har remissbehandlats. Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Fi1999/377). I en promemoria, som utarbetats inom , behandlas kommitténs förslag i huvudbetänkandet (Reformerade bank- och finansieringsrörelseregler Ds 2002:5). I promemorian har flera av förslagen i betänkandet omarbetats och ändrats, bl.a. på grund av synpunkter framförda under remissbehandlingen av betänkandet. Därutöver har en lagteknisk översyn ansetts nödvändig. I promemorian föreslås att de gällande rörelselagarna för banker och kreditmarknadsföretag slås samman till en ny lag om bank- och finansieringsrörelse. Promemorian har remissbehandlats. Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Fi2002/1041). delbetänkande Vårdslös kreditgivning samt sekretess i banker m.m. har även det remissbehandlats. Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Fi1999/2593). Utredningen om finansiell samverkan lämnade över betänkandet (SOU 1998:72). Betänkandet har remissbehandlats och remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Fi1998/1494). beslutade regeringen att lägga betänkandet, utom såvitt avser ett förslag till ändring i sekretesslagen, till handlingarna. hemställde att regeringen skulle se över reglerna om medlemsbanker så att de inte hindrar små medlemsbanker från att växa (1999/200:FiU7, rskr. 1999/2000:46). Denna fråga behandlas i propositionen. I propositionen behandlas vidare förslagen i departementspromemorian samt i de två sistnämnda betänkandena. Propositionen inleds med ett bakgrundsavsnitt som beskriver bl.a. det finansiella systemets funktion och struktur. Sedan behandlas motiv och avgränsningar till regleringen och tillsynen av banker och kreditmarknadsföretag. Härefter behandlas frågor som rör rörelseregler, auktorisation, tillsyn, kontrollmöjligheter och ingripanden, andra företags möjlighet att ta emot inlåning, vissa frågor om startkapital och buffertkapital, vårdslös kreditgivning, sekretessfrågor samt överklagande. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Regeringen följer i propositionen i allt väsentligt Lagrådets förslag. Dessa och eventuella avvikelser från Lagrådets förslag redovisas i första hand i författningskommentaren men även i avsnitt 5.4.5.2, 8.12, 12.2 och 16.2.3. Utöver vad som angetts har vissa redaktionella ändringar gjorts. Regeringen föreslår i propositionen, till skillnad från i lagrådsremissen, förlängning av vissa övergångstider (se avsnitten 2.8 och 2.18). De lagändringar som föreslås är av enkel karaktär. De består i att en ny tidpunkt anges i befintliga övergångsbestämmelser. Lagrådets hörande har därför inte ansett nödvändigt. har , i enlighet med artikel 105.4 andra strecksatsen i EG-fördraget, berett tillfälle att avge yttrande över förslagen i lagrådsremissen. har i ett brev meddelat att ett yttrande kommer att lämnas möjligt. När denna proposition beslutas har något yttrande från emellertid inte kommit in. Det får därför lämnas över till när det kommer. Den svenska bankkrisen kan ses som ett resultat av kreditexpansionen efter avregleringen av kreditmarknaden under 1980- talet i kombination med utvecklingen på fastighetsmarknaden. Kreditre- gleringarna kom, genom att de var så genomgripande och tillämpades , att påverka såväl banker som tillsynsmyndigheter och politiska beslutsfattare på ett sådant sätt att det skadade det finansiella systemets funktionsförmåga. Systemet saknade motståndskraft mot mak- roekonomiska chocker av det slag som uppstod . Den bristande funktionsförmågan var tillsammans med den exceptionella makroekonomiska utvecklingen huvudorsakerna till bankkrisens uppkomst. Det finns skäl att tro att en rörelsereglering som varit bättre anpassad till de ändrade förhållandena, och framför allt en mer effektiv tillsyn, hade kunnat begränsa krisen. Det finns därför anled- ning att överväga såväl förändringar i regelverket som tillsynens inrikt- ning och omfattning. Även om det var bankkrisen som föranledde den översyn av regelver- ket som har gjort så har de senaste årens utveckling på det finansiella området tydliggjort ett behov av att reformera den fi- nansiella lagstiftningen. Det har skett en snabb utveckling av såväl data- och informationsteknologi som tekniker och metoder för riskhantering. Nya finansiella instrument och marknader har utvecklats och internatio- naliseringen har ökat. Den snabba utvecklingen har lett till att den gällande regelstrukturen delvis blivit föråldrad. Risken med ett sådant regelverk är att det kan för- hindra potentiellt effektiva lösningar som det riskerar att inte begränsa utvecklingen av potentiellt skadliga. Det är vidare önskvärt med ett regelsystem som är robust och anpassat för även nya tekniska lös- ningar och produkter. Lagstiftningen bör ge så vida ramar att den upp- muntrar till konkurrens med olika tekniska lösningar och produktutbud. Dessutom bör regelverket ge bästa möjliga förutsättningar för konkurrens mellan olika aktörer på de finansiella marknaderna. Särskilda regler för och särskild tillsyn av banker och andra finansiella företag har lång tradition. är handlingsfriheten på detta område begränsad genom att EU har omfattande och detaljerade regler som Sve- rige har åtagit sig att följa. Trots detta krävs en förutsättningslös analys av skyddsintressena på bank- och finansieringsområdet för att precisera grunden för och syftet med regelverket. Genom att motiven för reglering klarläggs kan regelverket få en mer ändamålsenlig och nyanserad ut- formning. En analys av skyddsintressena bör inte utgå från existerande institutio- ner utan från de funktioner eller tjänster som tillhandahålls på de finansi- ella marknaderna eller annars efterfrågas. Det är tillgången till dessa tjänster som är väsentlig för medborgarna och därmed samhället. Även om analysen görs med en funktionell inriktning så är det institut som slutligen måste regleras. Det är institutens soliditet som avgör sy- stemets stabilitet. Nedtoningen av den hittillsvarande institutionella in- riktningen på regleringarna ökar emellertid utrymmet för olika finansiella företag att ha olika inriktning på sin verksamhet. Det torde i sin tur med- föra skärpt konkurrens till förmån för konsumenterna. En övergripande utgångspunkt är att finansiella företag inte skall sär- regleras om det inte finns särskilda skäl för det. I gällande rätt finns en tendens att särreglera all finansiell verksamhet, oberoende av om det finns särskilda behov av reglering; verksamheter regleras enbart på grund av att de är finansiella. Eftersom regleringar riskerar att hämma konkur- rensen och minska effektiviteten i det finansiella systemet är det angelä- get att så långt det är möjligt avgränsa regleringen till de områden där det utifrån skyddsvärde och skyddsbehov är motiverat. Målen med statens politik på det finansiella området är att främja ett sta- bilt och effektivt finansiellt system med gott konsumentskydd. Effekti- vitet och konsumentskydd är dock inte unika mål för det finansiella om- rådet utan generella mål som kan sägas gälla för hela ekonomin. Speciellt för den finansiella sektorn är att det kan finnas behov av statliga åtgärder som stabiliserar systemet. Detta systemskyddsintresse bottnar i att det finns s.k. systemrisker, dvs. risker för att det finansiella systemet utsätts för vittomfattande störningar som allvarligt kan skada dess funktions- förmåga. Oron för en systemkris är störst när det gäller betalningsväsendet. I och med att betalningar ingår som ett led i nästan varje ekonomisk transak- tion skulle ekonomin störas allvarligt om betalningar inte kunde göras genom överföringar mellan konton i skilda banker med hjälp av gire- ringar, betalkort etc. Får en bank allvarliga problem kan den utsättas för en run varvid oroliga insättare och andra finansiärer tar ut sina medel. Oron kan snabbt sprida sig till andra banker. Även kapitalförsörjningen kan utsättas för störningar. De finansiella företagen och då inte minst bankerna spelar en avgörande roll för framför allt hushållens och de mindre företagens kapitalförsörjning. Om ett stort antal finansieringsföretag (eller ett litet antal stora) slås ut, ris- kerar många låntagare att få sin finansiering avbruten som till- gången till krediter och annan finansiering för nya låntagare försämras. Mindre och medelstora företag riskerar att drabbas i särskilt hög grad av en sådan situation, eftersom det kan antas att deras tillgång till finansie- ring är beroende av en etablerad relation med en kreditgivare. Staten kan begränsa och styra institutens risktagande genom olika for- mer av rörelseregler. Det finns dock en uppenbar risk att alltför många och snäva regler kan skada effektiviteten i det finansiella systemet. Det blir därför i stor utsträckning en fråga om att väga effektivitet mot stabi- litet. har rörelsereglerna fått en mer liberal utformning i takt med att regelverket har anpassats till vad som gäller inom EU. Ett centralt direktiv för banker och kreditmarknadsföretag är Europaparla- mentets och rådets direktiv /12/EG om rätten att starta och driva Prop. 2002/03:139 verksamhet i kreditinstitut (kreditinstitutsdirektivet). hur anpassningen till EG-rätten påverkar effektiviteten och stabiliteten i det svenska finansiella systemet. har i allmänhet formen av minimiregler, vilket innebär att det inte finns något formellt hinder för att tillämpa generellt sett mer restriktiva regler än vad som til? ?lämpas i resten av EU. Visserligen kan det i många fall av konkurrensskäl vara svårt att upprätthålla strängare regler för institut med svenskt verksamhetstillstånd. Det hindrar emellertid inte att det kan fin- nas skäl att förändra vissa regler eller göra vissa kompletteringar i syfte att stärka stabiliteten i det finansiella systemet. Med utgångspunkt i att institutens soliditet avgör systemets stabilitet kan det i första hand bli aktuellt att vidta åtgärder som säkerställer att instituten själva förmår identifiera, mäta och hantera de risker som verk- samheten är förenad med. Närmare bestämt handlar det om att ställa krav på att instituten har tillfredsställande system för styrning, information och kontroll. Detta är främst en uppgift för tillsynen, eftersom sådana kvalitativa krav inte kan ges formen av generella regler. Det finns dock behov av lagregler som anger de grundläggande kraven på detta område för såväl instituten som tillsynsmyndigheten. I anslutning till att utform- ningen av dessa övervägs, är det naturligt att också överväga i vad mån och på vilket sätt tillsynsmyndigheten bör ges mer ändamålsenliga befo- genheter att ingripa mot institut som ej uppfyller kraven på tillfredsstäl- lande system för styrning, information och kontroll. 4.2Det finansiella systemets funktioner och struktur Det finansiella systemets huvuduppgifter Till det finansiella systemets huvuduppgifter räknas vanligen: att omfördela sparande från de hushåll och företag som i har ett likviditetsöverskott till dem som behöver ökade kapitalresurser för konsumtion eller investeringar, att omfördela och minska risker, och att förmedla betalningar. Genom att knyta samman dem som av olika skäl vill spara, dvs. inte konsumera hela sin aktuella inkomst, med dem som behöver resurser för investeringar av olika slag eller för konsumtion kan stora effektivitets- vinster uppnås. En omfördelning av sparandet skapar möjligheter för hushåll och företag att omfördela sin konsumtion över tiden så att resur- ser som disponeras kan återbetalas med hjälp av framtida inkoms- ter. I en marknadsekonomi sker denna omfördelning av sparandet decent- raliserat via finansiella marknader med fri prisbildning, där priset på kon- sumtion i utbyte mot konsumtion , dvs. räntan, anpassas så att det tillgängliga sparandet fördelas till investeringar som lovar högst avkastning. Det finansiella systemets andra huvuduppgift är att omfördela och minska risker. Individuella risker kan hanteras genom att de samlas i en större pott, s.k. riskpoolning. Som exempel kan nämnas en bank, som lånar ut till ett stort antal oberoende projekt och därmed kan erbjuda sina långivare en mycket mer stabil avkastning än om de själva satsade sina resurser direkt i ett enskilt projekt. Det finansiella systemet kan också erbjuda riskomfördelning. Riskomfördelning innebär att risker kan om- fördelas från individer som har ett särskilt riskfyllt projekt eller som kän- ner motvilja mot risktagande till personer vars projekt är mindre risk- fyllda eller som är mer benägna att ta risker. Den totala risken är dock oförändrad. En särskild form för omfördelning av risk är riskspridning. Ju fler personer som går samman och bidrar till att finansiera projektet desto mer sprids den totala risken och desto mindre risk behöver var och en av finansiärerna bära. Aktiebolaget är en vanlig form av riskspridning som möjliggör för en person att genomföra en affärsidé med en begrän- sad egen insats. Den tredje stora uppgiften för det finansiella systemet är att tillhanda- hålla effektiva betalningsmedel och en fungerande betalningsförmedling. Det är en förutsättning för en decentraliserad marknadsekonomi att det finns ett väl fungerande betalningsväsende. En av det finansiella systemets huvuduppgifter är att förmedla betal- ningar så effektivt som möjligt. tillhandahåller sedlar och mynt som betalningsmedel. Med de finansiella institutens betalnings- tjänster ökar effektiviteten i betalningsförmedlingen betydligt. Genom att ta emot medel på konto avsedda för framtida transaktioner kan ett institut tillhandahålla effektiva betalningstjänster med hjälp av bl.a. kontokort och gireringar. Ett annat sätt att tillhandahålla effektiva betalningstjänster är att bevilja kredit eller medge betalningsanstånd vid utförande av betal- ningstransaktioner. En mängd transaktioner kan därmed effektueras utan att betalningsmedel i form av kontanter kommer till användning. Institu- tens kontosystem utgör därför en viktig del av betalningsväsendet. En förutsättning för ett effektivt betalningsväsende är att det finns väl funge- rande rutiner för clearing av betalningsförpliktelser, s.k. clearingtjänster. När det gäller betalningstjänster råder relativt höga etableringskostna- der även om dessa håller på att minskas genom den tekniska utveck- lingen. De etablerade instituten är fortfarande väsentliga för betalnings- förmedlingen. Om ett enskilt institut skulle försättas i konkurs torde det inte utgöra något stort problem, då betalningsförmedlingen kan skötas av de kvarvarande instituten. Om däremot så många institut försätts i kon- kurs att det tar att utföra betalningar, uppstår såväl samhällseko- nomiska som privatekonomiska kostnader. Genom att ta emot medel på konto från många insättare kan ett institut skapa i det närmaste fullständigt likvida medel som är räntebärande. Bortsett från i huvudsak förutsebara säsongsmässiga variationer uppvägs en kunds uttag normalt av andra kunders insättningar. Följaktligen kan uttag från inlåningskonton uppfattas som s.k. oberoende händelser. Detta innebär att statistiska metoder kan användas för att beräkna de genom- snittliga nettouttagen och institutet kan anpassa sina likvida reserver där- efter. Återstoden av medlen kan institutet placera i mindre likvida till- gångar som ger avkastning. Av denna anledning kan institutet betala ränta på de mottagna medlen. Genom att vidare placera medlen i många olika tillgångar vars avkastning i regel är oberoende av varandra, blir den totala avkastningen på tillgångarna relativt stabil. Följaktligen kan insti- tutet erbjuda insättarna en likvid och relativt säker placering som ger avkastning. Detta innebär att institutet tillhandahåller en speciell form av förmögenhetsförvaltning som inkluderar likviditetstjänster. Genom att tillhandahålla likviditetstjänster kan institutet öka effektivi- teten i betalningsförmedlingen. För att de mottagna medlen skall kunna fungera som en depå av betalningsmedel måste de vara likvida, dvs. de måste kunna tas ut smidigt utan nämnvärda uppsägningskostnader. Det är inte alla som kan erhålla finansiering på värdepappersmarkna- den, eftersom en förutsättning är att det finns allmänt tillgänglig infor- mation om utställare av värdepapper. Genom att skaffa information om kunden kan ett institut ordna finansiering till bättre villkor än vad kunden kan få på värdepappersmarknaden. Dessutom kan institutet fylla en funktion som kontrollorgan, dvs. att institutet övervakar och ibland även påverkar styrningen av kundens verksamhet. Med den införskaffade in- formationen som underlag kan institutet erbjuda olika tjänster. Absolut vanligast är att institutet beviljar kredit eller tillhandahåller någon närbesläktad finansieringsform som t.ex. factoring och leasing. Detta gäller speciellt hushåll och de små och medelstora företagen som inte kan ge ut värdepapper på marknaden. Kredittjänster består av utvär- dering av låntagaren och dennes eventuella säkerhet för lånet, finansie- ring av krediten samt övervakning av låntagarens verksamhet.