prop · GQ0394 · 2003-03-20 00:00:00 — Vid bestämmandet av solvensmarginalen skall , ersättningar, avsättningar och regressbelopp som avser försäkringsklasserna 1113 i punkt A i bilagan till första skadeförsäkringsdirektivet ökas med Det innebär att dessa belopp skall höjas vid beräkningen av de försäkringsklasser som avser luftfartygsansvar, fartygsansvar och De behöriga myndigheterna får även medge att statistiska metoder används för bestämning av andelen , ersättningar, avsättningar och regressbelopp som avser de ovan nämnda Vidare höjs de tröskelvärden som finns vid beräkningen av premie- och skadeindex till 50 respektive . skall också ses över så att de avspeglar förändringar i det Tiden för beräkning av den kvot som premie- eller skadeindex skall multipliceras med för att solvens- marginalen skall uppnås utsträcks till de tre närmast föregående räken- Om den solvensmarginal som räknats fram är lägre än den Prop. 2002/03:94 föreskrivna solvensmarginalen för det föregående året föreskrivs en Slutligen skall medlemsstaterna se till att de behöriga myndigheterna har befogenhet att justera ned värdet av alla poster i kapitalbasen som kan ingå i kapitalbasen samt att vid bestämmandet av solvensmarginalen minska avdraget för återförsäkring. Minsta nivån för garantibeloppet höjs till två respektive om rörelsen omfattar försäkring som avses i försäkringsklasserna 1015 i punkt A i bilagan till första skadeförsäkringsdirektivet. För ömsesidiga försäkringsbolag finns en möjlighet för varje medlemsstat att föreskriva att garantibeloppet får sättas ned med en fjärdedel när det gäller ömsesidiga och liknande institut. Vidare skall garantibeloppets storlek, liksom tröskelvärdena vid beräkningen av premie- och skadeindex, ses över så att de avspeglar förändringar i det europeiska konsumentprisindexet. Medlemsstaterna skall se till att de behöriga myndigheterna har befogen- het att kräva en finansiell saneringsplan om myndigheten bedömer att försäkringstagarnas rättigheter hotas. En sådan saneringsplan måste inne- hålla vissa uppgifter avseende . Om försäkringstagarnas rättigheter hotas och om ett försäkringsbolags ekonomiska ställning försämras skall den behöriga myndigheten också ha befogenhet att höja solvenskravet för det enskilda företaget för att säkerställa att solvenskravet är uppfyllt . Om den behöriga myndigheten krävt en finansiell saneringsplan så skall myndigheten inte utfärda intyg om att försäkringsbolaget har en tillräcklig solvensmarginal. Vad gäller frågorna om minimiharmonisering och löpande solvenskrav, direktivets omfattning och tillsynsfrågor överensstämmer solvens- livdirektivets reglering med solvensskadedirektivets. I de delarna hänvisas därför till avsnitt 5.2. I andra avseenden föreligger dock vissa skillnader. Dessa skillnader kommer kortfattat att redovisas nedan. De tillägg och ändringar som skett i förhållande till det första livförsäkringsdirektivet kommer således inte att kommenteras i den mån de överensstämmer med de tillägg och ändringar som skett i solvens- skadedirektivet jämfört med det första skadeförsäkringsdirektivet. Efter ansökan hos den behöriga myndigheten i hemlandet och efter godkännande från den myndigheten får till och med 2009 ett belopp motsvarande av företagets framtida vinst ingå Prop. 2002/03:94 i kapitalbasen. Beloppet får dock inte motsvara av det belopp som är lägst av kapitalbasen och solvensmarginalen. En förutsättning för att den behöriga myndigheten skall få medge att ett sådant belopp ingår i kapitalbasen är att en aktuariell rapport har lämnats till myndigheten och att framtida vinster från dolda nettoreserver inte redan beaktats. Vad gäller fondförsäkring skall enligt solvenslivdirektivet numera även av de nettodriftskostnader som kan hänföras till de avtal för det senaste räkenskapsåret där försäkringsbolaget inte tar på sig någon placeringsrisk beaktas vid bestämmandet av solvensmarginalen. Detta dock under förutsättning att det belopp som avsatts till täckande av driftskostnaderna inte fastställts för en period som överstiger . Solvensmarginalen för tilläggsförsäkringar skall vidare beräknas i enlighet med vad som föreskrivs för skadeförsäkringar. Också för sjuk- och olycksfallsförsäkringar skall solvensmarginalen beräknas på samma sätt som för skadeförsäkringar. Till det resultatet skall dock läggas den första delen av beräkningen avseende traditionell livförsäkring. I första livförsäkringsdirektivet fanns ett krav på att av garantibeloppet skulle bestå av vissa närmare angivna poster, t.ex. det inbetalda aktiekapitalet. Det kravet har skärpts så att hela garantibeloppet nu skall bestå av motsvarande poster. Den nya regleringen innebär således en skärpning av vilka poster som får ingå i garantibeloppet. Solvensskadedirektivet och solvenslivdirektivet berör frågor som regleras i försäkringsrörelselagen; huvudsakligen dess 7 och 19 kapitel. Det är därför naturligt att de i huvudsak genomförs i denna lag. Direktiven innehåller dock även vissa ytterst detaljerade regler som lämpligen bör införlivas genom föreskrifter på myndighetsnivå. Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för en särskild utredare för att göra en översyn av försäkringsbolagens placeringsregler m.m. (Fi 2001:11, ). Utredningen skall enligt direktiven (Fi 2000:15) bl.a. överväga behovet av ändringar i avsättnings-, placerings-, och kapitalbasreglerna samt i mån av behov föreslå särskilda justeringsregler för poster i kapitalbasen. Utredningen skall även lämna förslag till principer för hur en lämplig tillsyn av svenska försäkringsbolag skall organiseras. Utredningsuppdraget skall redovisas ; har dock i ett delbetänkande redovisats ett förslag till principer för ett moderniserat solvenssystem för försäkringsbolag (SOU 2003:14). Inom EU pågår som nämnts ett omfattande arbete som syftar till att reformera nuvarande tillsynsregler för försäkringsbolag (det s.k. solvens ). En central del i projektet är att införa solvenskrav som bättre motsvarar de verkliga riskerna i rörelsen. I den totala översynen ingår även att utreda frågor kring försäkringstekniska avsättningar, skuldtäckningstillgångar, matchningsregler för tillgångar och skulder samt återförsäkring och redovisning. Enligt tidsplanen för projektet skall lägga fram ett förslag till direktiv . Det kan således konstateras att och solvens II- projektet i stor utsträckning behandlar samma frågor som aktualiseras vid genomförandet av solvensdirektiven. Eftersom medlemsstaterna skall ha antagit de nationella lagar och andra författningar som krävs för att följa solvensdirektiven, framstår det som naturligt att etappvis reformera nu aktuella regler. Med tanke på den reformering av regelverket arbete och senare direktiv på området sannolikt kommer att leda till, bör införlivandet av solvensdirektiven strikt följa den miniminivå som krävs enligt direktiven. I och med att det konsoliderade livdirektivet antogs har första-, andra- och tredje livförsäkringsdirektiven samt solvenslivdirektivet upphört att gälla. Detta påverkar dock inte medlemsstaternas förpliktelser vad gäller tidsgränser för införlivande och tillämpning av bl.a. solvenslivdirektivet (artikel 72.1 i det konsoliderade livdirektivet). 7 Överväganden och förslag 7.1.1Minimiharmonisering och löpande solvenskrav Regeringens bedömning: Det förtydligande som solvensdirektiven innehåller om att direktiven enbart innebär ett krav på minimiharmonisering medför i sig inte någon lagstiftningsåtgärd. Förtydligandena om att solvenskraven skall vara uppfyllda föranleder inte heller några ändrade bestämmelser. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna har inte någon erinran mot bedömningen. Direktiven: Enligt artikel 16.1 i första skadeförsäkringsdirektivet och artikel 18 första stycket i första livförsäkringsdirektivet skall varje medlemsstat föreskriva att alla företag som har sitt huvudkontor inom dess territorium skall upprätthålla en tillräcklig solvensmarginal i förhållande till sin totala verksamhet. Genom artikel 1.2 i solvens- direktiven ändras de artiklarna så att det nu framgår att varje medlemsstat skall föreskriva att alla försäkringsbolag skall ha en solvensmarginal som åtminstone motsvaras av kraven i direktivet. I stycke 12 i ingressen till solvenslivdirektivet respektive stycke 14 i ingressen till solvens- skadedirektivet uttalas vidare att solvensdirektiven innebär ett krav på minimistandarder och att en medlemsstat bör kunna föreskriva striktare regler för försäkringsbolag som auktoriserats av medlemsstatens egna behöriga myndigheter. Artikel 1.2 i solvensdirektiven innehåller även ett förtydligande om att försäkringsbolagen skall ha en kapitalbas som överstiger den lagstadgade solvensmarginalen. Skälen för regeringens bedömning: Gemenskapsreglerna om minimikonsolidering tillkom i syfte att åstadkomma en heltäckande harmonisering. Efterhand blev det emellertid uppenbart att det var omöjligt att uppnå en sådan harmonisering av medlemsländernas nationella regler. Denna insikt kom till uttryck i kommissionens s.k. vitbok . Harmoniseringsarbetet skulle enligt vitboken i fortsättningen i stället inriktas på att åstadkomma en minimi- harmonisering, dvs. att samordningen skulle begränsas till de punkter som oundgängligen är nödvändiga för att reglerna skall bli likvärdiga. De skillnader som därefter kommer att finnas mellan ländernas regelsystem hanteras enligt principen om ömsesidigt erkännande en princip som innebär att ett annat lands regleringar godtas som likvärdig det egna landets, förutsatt att de viktiga minimireglerna är genomförda. (Fi 1990:11), som bl.a. hade till uppgift att åstadkomma ett nationellt regelsystem som var förenligt med det inom EU, ansåg att kravet på minimiharmonisering innebar att EG-reglerna var absoluta, dvs. medlemsländerna får inte avvika från reglerna vare sig genom att meddela mildare eller strängare bestämmelser. Departementschefen intog för sin del en annan inställning och ansåg att det inte kunde uteslutas att en medlemsstat för sina egna försäkringsbolag får föreskriva strängare regler än vad direktiven kräver (se prop. 1992/93:257 s. 117). Frågan diskuterades därefter även i Prop. 2002/03:94 samband med försäkringsrörelsereformen 1999/2000. då att det vore olyckligt om försäkringsrörelselagens solvensregler kom att uppfattas som normalnivåer; detta skulle försvåra tillsynsarbete. Regeringen uttalade vidare att det tidigare inte varit helt klart att utgjort minimiregler som får skärpas på nationell nivå. Bland annat med hänsyn till förhållandena i andra medlemsländer gjorde regeringen dock den bedömningen att så var fallet (se prop. 1998/99:87 s. 176 f). Försäkringsrörelselagen innehåller också vissa bestämmelser som är strängare än vad direktiven föreskriver. I artikel 18 och artikel 16.1 i första liv- respektive första skade- försäkringsdirektivet, i lydelse enligt artikel 1.2 i solvensdirektiven, klargörs nu att på området utgör minimiregler. Detta uttalas ännu tydligare i stycke 12 i ingressen till solvenslivdirektivet respektive stycke 14 ingressen till solvensskadedirektivet. Förtydligandena ger inte, som framgått ovan, anledning till ändring av den tolkning och bedömning som tidigare gjorts i . Det finns dock som nämnts i avsnitt 6 inte skäl att vid införlivandet av de nu aktuella solvensdirektiven uppställa strängare krav än vad som krävs enligt direktiven. Det klargörande av att solvenskraven gäller löpande som finns i artikel 1.2 i solvensdirektiven medför inte heller det något behov av att ändra de svenska bestämmelserna. Så har direktiven redan tolkats i , vilket också framgår av lydelsen av 1 kap. 8 a § första stycket FRL där det föreskrivs att försäkringsbolag skall ha en tillräcklig kapitalbas. 7.1.2Undantag från tillämpning av försäkringsrörelselagen för ömsesidiga skadeförsäkringsbolag Regeringens förslag: Möjligheten till undantag från försäkringsrörelse- lagens bestämmelser för ömsesidiga skadeförsäkringsbolag kompletteras med ett krav på att bolagsordningen för dessa bolag innehåller bestämmelser som medger uttaxering från delägare. Det belopp som den årliga premieinkomsten från skadeför- säkringsrörelsen inte får överstiga för att undantag skall vara möjligt höjs från ett belopp motsvarande till ett belopp motsvarande . Beloppsgränsen för att det skall vara möjligt att medge undantag för att använda sig av uttaxering när det gäller konsumentförsäkringar justeras så att den överensstämmer med den ovan angivna, dvs. ett belopp motsvarande . Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorian har inte behandlats frågan om ändrad beloppsgräns för att det enligt 1 kap. 7 § sjätte stycket skall vara möjligt att medge undantag från uttaxeringsbestämmelserna. Remissinstanserna: påpekar med instämmande av och det olyckliga i att möjligheten till uttaxering inskränktes vid försäkringsrörelsereformen och att ett krav på uttaxering nu införs för att det skall vara möjligt att beviljas undantag från försäkringsrörelselagens bestämmelser. De har anfört att det är viktigt att den bestämmelse som reglerar möjligheten till undantag från försäkringsrörelselagens bestämmelser utformas på ett sådant sätt att små bolags möjligheter att driva försäkringsrörelse inte försvinner. Detta är inte minst viktigt ur konkurrens- och konsumentsynpunkt. tillägger att det är svårt att se någon annan lagteknisk lösning än den som föreslås i promemorian, men att kravet på uttaxering för att undantag skall kunna ske möjligen skulle kunna gälla enbart försäkringsrörelselagens solvensregler. Inspektionen menar vidare att det bör övervägas att samordna den beloppsgräns som enligt 1 kap. 7 § sjätte stycket FRL gäller vad avser möjligheten att medge undantag från bestämmelserna om uttaxering med den beloppsgräns som föreslås gälla enligt 1 kap. 10 § tredje stycket. påpekar vidare att införandet av ett krav på uttaxering för att undantag från försäkringsrörelselagen skall vara möjligt leder till inskränkningar även vad gäller möjligheten till undantag från lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL). Direktivet: Genom artikel 1.1 i solvensskadedirektivet görs ändringar i artikel 3.1 i första skadeförsäkringsdirektivet så att det härefter för ömsesidiga institut bl.a. krävs att den årliga premieinkomsten för de verksamhetsgrenar som omfattas av direktivet inte överstiger , för att direktivets bestämmelser inte skall vara tillämpliga på institutet. innehåller artikel 3.1 i första skade- försäkringsdirektivet ett krav på att bolagsordningen skall innehålla bestämmelser som medger uttag av extra bidrag eller minskning av förmånerna för att direktivet inte skall vara tillämpligt. Skälen för regeringens förslag: Artikel 3.1 i första skade- försäkringsdirektivet har i svensk rätt genomförts i form av en undantagsbestämmelse, 1 kap. 10 § FRL (se prop. 1992/93:257 s. 185). Första punkten i bestämmelsens tredje stycke föreskriver att i fråga om skadeförsäkringar får undantag från försäkringsrörelselagen medges för ömsesidiga försäkringsbolag under förutsättning att verksamheten inte omfattar kredit- eller borgensförsäkring eller annan ansvarsförsäkring än sådan som enligt 2 kap. 3 a § tredje stycket FRL behandlas som underordnad, att den årliga premieinkomsten från skadeför- säkringsrörelsen inte överstiger ett belopp motsvarande samt att minst hälften av denna premieinkomst kommer från bolagets delägare. Något krav på att bolagsordningen skall innehålla bestämmelser som medger uttag av extra bidrag eller minskning av förmånerna s.k. uttaxering respektive nedsättning finns inte i 1 kap. 10 § FRL. De svenska reglerna om uttaxering ändrades med verkan . Ett tidigare krav på uttaxering från försäkrings- tagarna vid förluster i skadeförsäkringsrörelsen utmönstrades. slopades bestämmelserna om uttaxering i 13 kap. FRL. Vidare togs möjligheten till nedsättning bort. Ändringen av den lagfästa rätten till uttaxering motiverades med att den stred mot principen om en tydlig åtskillnad mellan rörelsens riskkapital och rättigheter och skyldigheter på grund av försäkringsavtalet (se prop. 1998/99:87 s. 291). Ömsesidiga försäkringsbolag kan dock även i fortsättningen med några begränsningar bedriva försäkringsrörelse med bristtäcknings- ansvar för delägarna. Bestämmelser om detta skall i sådana fall finnas i bolagsordningen. Som allmänna begränsningar gäller att ansvaret får göras gällande endast mot delägare i skadeförsäkringsbolag, att uttaxering får ske endast på grund av förpliktelser eller förluster i den direkta skadeförsäkringsrörelsen samt att uttaxering får ske endast i den mån bolaget saknar erforderliga tillgångar eller medel för att täcka bolagets förpliktelser eller förluster. En ytterligare begränsning är att det inte ens genom föreskrifter i bolagsordningen är möjligt att använda sig av uttaxering för försäkringar som en konsument eller dödsbo tecknat för enskilt eller i huvudsak enskilt ändamål. För mindre lokala skadeförsäkringsbolag infördes dock en möjlighet att hos Finans- inspektionen ansöka om dispens. För att en sådan ansökan skall beviljas fordras särskilda skäl (1 kap. 7 § FRL). Det ovan anförda torde ha medfört att antalet bolag som använder sig minskat jämfört med vad som gällde före den kan då hävdas att den svenska ordningen överensstämmer mindre väl med förutsättningarna i direktiven för att dessa inte skall tillämpas. Det skall dock betonas som framgått ovan att det alltjämt finns en möjlighet att använda sig av uttaxering; låt vara att möjligheten är begränsad i förhållande till vad som gällde före . Att på något sätt tolka direktivet mot dess klara lydelse låter sig inte heller göras (jfr t.ex. prop. 1992/93:257 s. 99). Ett krav på att bolagsordningen innehåller bestämmelser som i enlighet med 1 kap. 7 § FRL medger uttaxering från delägare bör därför införas i 1 kap. 10 § tredje stycket FRL. Mot bakgrund av det ovan anförda är det inte heller som föreslagit möjligt att reducera kravet på uttaxeringsrätt till att enbart gälla för försäkringsrörelselagens solvensregler. Också det skulle innebära en lagstiftning som inte överensstämmer med vad försäkringsdirektiven föreskriver. Det är dock naturligtvis ändå inte minst ur konsument- och konkurrenssynpunkt viktigt att regleringen inte leder till att små bolags möjligheter att verka på den svenska marknaden inte i onödan beskärs. Regeringen återkommer till detta bl.a. i avsnitt 7.1.6. Beloppsgränsen i 1 kap. 7 § sjätte stycket FRL bör med anledning av det ovan anförda såsom anfört justeras så att den överensstämmer med den beloppsgräns som anges i 1 kap. 10 § tredje stycket FRL. Det innebär att den nuvarande gränsen enligt 10 kap. 4 § FRL på en balansomslutning om 1 000 basbelopp bör ersättas med ett krav på att den årliga premieinkomsten från skadeförsäkringsrörelsen inte överstiger ett belopp motsvarande samt att minst hälften av premieinkomsten härrör från bolagets delägare. Detta för att underlätta den fortsatta gemensamma tillämpningen av bestämmelserna. anfört leder införandet av ett krav på uttaxeringsrätt för att undantag från försäkringsrörelselagen skall vara möjligt till inskränkningar även vad gäller möjligheten till undantag från ÅRFL. Det är helt i överensstämmelse med artikel 2 i rådets direktiv (91/674/EEG) av om årsbokslut och sammanställd redovisning för försäkringsföretag (försäkringsredo- visningsdirektivet) där det genom hänvisningar till artikel 3 i första skadeförsäkrings- och livförsäkringsdirektivet uppställs krav på uttaxeringsrätt för att undantag från försäkringsredovisningsdirektivets bestämmelser skall vara möjligt. I artikel 3.1 i första skadeförsäkringsdirektivet, i lydelse enligt artikel 1.1 i solvensskadedirektivet, föreskrivs att en av förutsättningarna för att undantag från direktivets bestämmelser skall vara möjlig är att den årliga premieinkomsten från de verksamhetsgrenar som omfattas av direktivet inte får överstiga . Solvensskadedirektivet innebär en höjning av beloppet från en miljon till . Som redovisats i avsnitt 6 bör genomförandet av nu aktuella direktiv strikt följa de miniminivåer som krävs enligt direktiven. Det finns således inte anledning att i försäkringsrörelselagen införa något högre krav än denna miniminivå. Av artikel 3.1 tredje stycket i första skadeförsäkringsdirektivet, i lydelse enligt artikel 1.1 i solvensskadedirektivet, och artikel 3.2 andra stycket i första livförsäkringsdirektivet, ändrad i enlighet med artikel 1.1 i solvenslivdirektivet, följer att vad som i direktiven föreskrivs om att dessa inte är tillämpliga på vissa företag inte skall hindra ömsesidiga företag från att ansöka om att få eller fortsätta ha licens enligt direktiven. Regleringen har sin bakgrund i att försäkringsbolag som omfattas av första skadeförsäkrings- respektive första livförsäkringsdirektivet kan utnyttja det s.k. europapasset. Det innebär att de bolagen har rätt att fritt saluföra sina försäkringsprodukter inom hela EES och att värdlandets tillsynsmyndigheter måste godta den finansiella tillsyn som utförs av hemlandets myndigheter. Med den rätten följer emellertid en förpliktelse, nämligen att bolagen av konkurrensneutralitetsskäl är skyldiga att följa alla gemenskapsrättsliga regler och då i synnerhet de som gäller solvenskraven. För att inte utesluta små ömsesidiga bolag, som uppfyller kraven på solvensmarginal och som vill omfattas av direktiven, har den ovan refererade bestämmelsen införts. Bestämmelsen ger automatiskt dessa bolag rätt till ett sådant marknadstillträde efter en anmälan till de behöriga myndigheterna, trots att bolagets premieintäkter inte överstiger . Frågan är då vilka konsekvenser detta får för svensk del. Till att börja med kan ett ömsesidigt bolag med premieinkomster avstå från att ansöka om dispens enligt 1 kap. 10 § FRL eller ansöka om att få ett beslut om beviljad dispens upphävt. Om bolaget uppfyller solvenskraven och övriga gemenskapsrättsliga regler finns det ingenting som hindrar det från att bedriva gränsöverskridande verksamhet inom EES. Det bör anmärkas att det under vissa förutsättningar åligger i enlighet med vad som föreskrivs i 2 a kap. 46 §§ FRL att ingripa i samband med att bolag gör en anmälan om gränsöverskridande verksamhet. Regleringen innebär att Finans- inspektionen till den behöriga myndigheten i det land där en sådan verksamheten avses bedrivas skall intyga att bolaget uppfyller bl.a. direktivens krav på kapitalbas för att bolaget skall få bedriva verksamheten. Om bolaget inte uppfyller solvenskraven skall vägra att lämna ett intyg enligt ovan till den behöriga myndigheten i det land där den gränsöverskridande verksamheten avses bedrivas, vilket i förlängningen innebär att någon sådan verksamhet inte kan komma till stånd. Mot bakgrund av det ovan anförda krävs inte Prop. 2002/03:94 någon särskild reglering för att uppfylla vad som föreskrivs i artikel 3.1 tredje stycket i första skadeförsäkringsdirektivet, i lydelse enligt artikel 1.1 i solvensskadedirektivet, och artikel 3.2 andra stycket i första livförsäkringsdirektivet, i lydelse enligt artikel 1.1 i solvenslivdirektivet. Den svenska regleringen tillgodoser således väl artiklarnas syfte. Regeringens förslag: Posten övrigt eget kapital i kapitalbasen justeras så att utdelning skall dras av. En ny bestämmelse införs för försäkringsbolag som bedriver skadeförsäkringsrörelse och utnyttjar möjligheten till diskontering av försäkringstekniska avsättningar för oreglerade skador. Det krävs godkännande av för att ett bolag skall få räkna in hälften av ännu ej inbetalat aktiekapital eller garantikapital och fordran som motsvarar vad som kan uttaxeras från delägare i kapitalbasen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: påpekar att inspektionen