prop · GR0335 · 2003-11-26 00:00:00 — Enligt artikel 1.1 a skall varje medlemsstat anta lämpliga påföljder för den som avsiktligt hjälper en person som inte är medborgare i en medlemsstat att resa in i eller passera genom en medlemsstats territorium i strid med denna stats lagstiftning om utlänningars inresa eller transitering. Något krav på vinstsyfte finns inte i bestämmelsen, eftersom många medlemsstater anser att det ofta är svårt att bevisa att kriminella nätverk som smugglar människor gör detta i vinstsyfte. Enligt artikel 1.2 får varje medlemsstat besluta att inte införa påföljder för sådant handlande som avses i artikel 1.1 a genom att tillämpa sin nationella lagstiftning och praxis om syftet med handlandet är att ge humanitärt stöd till personen i Bestämmelserna utgör en vidareutveckling av Prop. 2003/04:35 och får till följd att alla medlemsstater måste rikta sanktioner mot den som hjälper någon att resa in olagligt även om det inte går att bevisa att hjälpen utförts i syfte att tjäna pengar. finns det en möjlighet att från det sanktionerade området undanta de fall där hjälpen givits av humanitära skäl. Beträffande den humanitära klausulen i artikel 1.2 uttalade Social- försäkringsutskottet i sitt betänkande 2001/02:SfU6 (s. 11 f.) följande. Vad gäller det aktuella ärendet vill utskottet först påpeka att det i svensk lagstiftning görs skillnad mellan handling som avser att hjälpa en utlänning att komma in i och handling som avser att främja att en utlänning reser till . Det är endast i det sistnämnda fallet som ideella handlingar är straffria. Ursprungligen var det bara straffbart att hjälpa en utlänning att ta sig in i i strid med gällande bestämmelser men infördes en särskild bestämmelse om straff för den som i vinstsyfte organiserar resor till för utlänningar som inte har tillstånd att resa in i landet. skärptes lagstiftningen dels genom att vissa former av medhjälp blev straffbara, dels genom att straffmaximum för huvudbrottet höjdes till fängelse. bestämmelse tar bara sikte på sådan verksamhet som bedrivs i vinstsyfte. För att tillämpa bestämmelsen krävs inte att utlänningen tar sig in i eller har för avsikt att ta sig in i olagligt. Det har inte heller någon betydelse om utlänningen efter inresan får rätt att stanna här, t.ex. som flykting eller skyddsbehövande i övrigt. När det i ifrågavarande utkast till direktiv talas om att resa in i måste däremot avses även resa till. I utkastet till direktiv fastställs i artikel 1.2 att humanitära handlingar får undantas från det förbjudna området. Detta medför enligt utskottets mening att även i fortsättningen har rätt att behålla ett straffritt område för humanitära handlingar. Enligt utskottets mening hade det varit önskvärt att den humanitära klausulen i vissa avseenden varit bindande för medlemsstaterna. Utskottet kan dock konstatera att det inte varit möjligt att enas om en sådan utformning av klausulen. Enligt artikel 1.1 b skall varje medlemsstat anta lämpliga påföljder för den som i vinstsyfte avsiktligt hjälper en person som inte är medborgare i en medlemsstat att vistas på en medlemsstats territorium i strid med denna stats lagstiftning om utlänningars vistelse. Kravet på vinstsyfte finns också i motsvarande bestämmelse i artikel 27.1. Således undantas humanitära åtgärder automatiskt, eftersom endast de handlingar omfattas som utförs i syfte att tjäna pengar. Anstiftan, medhjälp och försök Enligt artikel 2 skall de påföljder som avses i artikel 1 även tillämpas beträffande anstiftan, medhjälp och försök till sådan överträdelse som avses i artikel 1.1 a eller 1.1 b. Artikel 3 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de överträdelser som avses i artiklarna 1 och 2 medför effektiva, proportionella och avskräckande påföljder. Artikel 4.1 föreskriver att medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv före . De skall genast underrätta kommissionen om detta. I artikel 4.2 anges att medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv samt en jämförelsetabell som visar hur bestämmelserna i detta direktiv motsvarar de antagna nationella bestämmelserna. Kommissionen skall underrätta de övriga medlemsstaterna om detta. I artikel 5 anges att artikel 27.1 Schengenkonvention skall upphävas . Om en medlemsstat genomför direktivet i enlighet med artikel 4.1 före den dagen, skall nämnda bestämmelse upphöra att gälla för denna medlemsstat från och med dagen för genomförandet. 5.4.5Rådets rambeslut om förstärkning av den straffrättsliga ramen för att förhindra hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse Rambeslutet syftar till att skapa gemensamma minimiregler i medlemsstaterna när det gäller straffrättsliga påföljder och andra former av åtgärder som skall kunna vidtas vid överträdelser av det regelverk som finns angivet i direktivet om definition av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse (nedan direktivet). Nedan ges en redogörelse för rambeslutets huvudsakliga innehåll. Artikel 1 innehåller bestämmelser om påföljder som skall kunna riktas mot fysiska personer. Enligt punkten 1 skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de överträdelser som anges i artiklarna 1 och 2 i direktivet medför effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder som kan leda till utlämning. Punkten 2, som inte är obligatorisk, medför att medlemsstaterna kan förena de straffrättsliga påföljder som anges i punkten 1 med förverkande av de transportmedel som använts för att begå brottet, förbud mot att direkt eller genom mellanhand utöva den yrkesverksamhet under vilken brottet begicks samt utvisning. Punkterna 3 och 4 anger att lagstiftningen skall innehålla bestämmelser om en minsta gemensam maximipåföljd för handlingar som sker i vinstsyfte och begås under vissa försvårande omständigheter. huvudregeln i punkten 3 skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att sådana överträdelser som anges i artikel 1.1 a och, i den mån det är relevant, i artikel 2 a i direktivet medför frihetsstraff med en högsta straffsats som inte får understiga . Detta maximistraff skall avse gärningar som har begåtts i vinstsyfte och antingen utgjort ett led i en kriminell organisations verksamhet eller varit förenade med livsfara för de personer som utsatts för brottet. Definitionen av kriminell organisation framgår av rådets gemensamma åtgärd av (EGT L 351, 29.12.1998 s. 1). Enligt denna avses med kriminell organisation en strukturerad sammanslutning, inrättad för en begränsad tid, av mer än två personer som handlar i samförstånd för att begå brott som bestraffas med frihetsberövande eller en frihetsberövande säkerhetsåtgärd på upp till eller ett strängare straff oavsett om brotten är ett mål i sig själv eller ett medel att erhålla materiella fördelar och i förekommande fall ett sätt att otillbörligt påverka offentliga myndigheters verksamhet. Punkten 4 innehåller en undantagsregel som innebär att, om det är nödvändigt för att bevara enhetligheten i det nationella påföljdssystemet, skall de gärningar som anges i punkten 3 medföra frihetsstraff med en högsta straffsats som inte får understiga , förutsatt att det är ett av de strängaste straffen för brott som är lika allvarliga. Vid rådets möte , då principöverenskommelsen träffades, enades rådet också om ett uttalande som innebär att de medlemsstater som så önskar kan förbinda sig att införa en maximipåföljd fängelse. Förhållande till svenska regler I utlänningslagen finns flera straffbestämmelser som tar sikte på de handlingar som enligt rambeslutet skall beläggas med straff. Rambeslutets bestämmelse om en minsta gemensam maximipåföljd för människosmuggling innebär dock att straffskalorna i utlänningslagen måste skärpas. I samband med att godkände rambeslutet gjordes den bedömningen att en slutlig analys av hur straffbestämmelserna skall utformas borde anstå till dess att lämnat sina förslag och dessa har blivit föremål för remissbehandling (prop. 2001/02:37 s. 13). Ansvar och påföljder för juridiska personer Artiklarna 2 och 3 innehåller bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer. Artikel 2.1 anger att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att juridiska personer kan ställas till ansvar för sådana överträdelser som avses i artikel 1.1 och som begås för den juridiska personens räkning av en person som har agerat antingen på egen hand eller som en del av ett organ inom den juridiska personen och som har en ledande ställning inom den juridiska personen. Den ledande ställningen skall vara grundad på befogenhet att företräda den juridiska personen, befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen. Punkten 2 i artikel 2 föreskriver att, förutom i de fall som redan har angivits i punkten 1, skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att en juridisk person kan ställas till ansvar om brister i den övervakning eller kontroll, som skall utföras av en sådan person som avses i punkten 1, har möjliggjort sådana överträdelser avses i artikel 1.1 när de begås för den juridiska personens räkning av en person som är underställd denna. Artikel 2.3 anger att den juridiska personens ansvar i enlighet med punkterna 1 och 2 inte får utesluta lagföring av fysiska personer som är gärningsmän, anstiftare eller medhjälpare till brott enligt punkt 1. Artikel 3.1 föreskriver att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att en juridisk person som ställs till ansvar i enlighet med artikel 2.1 kan bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckande påföljder, som skall innefatta bötesstraff eller administrativa avgifter och som kan innefatta andra påföljder, såsom (a) fråntagande av rätt till offentliga förmåner eller stöd, (b) tillfälligt eller permanent näringsförbud, (c) rättslig övervakning, eller (d) rättsligt beslut om likvidation. Punkten 2 i artikel 3 anger att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att en juridisk person som ställs till ansvar i enlighet med artikel 2.2 kan bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckande påföljder eller åtgärder. Förhållande till svenska regler Rambeslutets bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer i artiklarna 2 och 3 innebär att påföljder i form av bötesstraff eller administrativa avgifter under vissa förutsättningar skall kunna åläggas juridiska personer när brott har begåtts till deras förmån. Något krav på att införa straffrättsligt ansvar för juridiska personer föreligger inte. Reglerna om företagsbot i 36 kap. 710 §§ motsvarar de krav som ställs i rambeslutet. Motsvarande bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer finns också i redan antagna rambeslut inom ramen för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor, bl.a. i EU:s rambeslut om förstärkning av skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron (EGT L 140, , s. 1). I samband med att godkände det rambeslutet gjordes den bedömningen att reglerna om företagsbot motsvarar de krav som ställs i rambeslutet (prop. 1999/2000:85, bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217). Rambeslutets bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer kräver därmed ingen lagändring. I artikel 4 anges i vilka fall medlemsstaterna måste ha behörighet att döma över de handlingar som skall kunna leda till påföljder. I punkten 1 anges att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att fastställa sin behörighet med avseende på sådana överträdelser som avses i artikel 1.1 och som begås (a) helt eller delvis på medlemsstatens territorium, (b) av en av dess medborgare eller (c) till förmån för en juridisk person som är etablerad på denna medlemsstats territorium. Punkten 2 innehåller en bestämmelse som innebär att en medlemsstat, om inte annat följer av bestämmelserna om utlämning och åtal i artikel 5, kan besluta att inte tillämpa eller att endast i särskilda fall eller under särskilda omständigheter tillämpa behörighetsreglerna i punkterna 1 b och 1 c. Enligt punkten 3 skall varje medlemsstat skriftligen underrätta rådets generalsekreterare om sitt beslut att tillämpa punkt 2, om så är lämpligt med angivande av de särskilda omständigheter eller förhållanden då beslutet skall gälla. Artikel 5 innehåller bestämmelser som reglerar under vilka förutsättningar en medlemsstat måste kunna antingen utlämna en person till en annan medlemsstat eller själv lagföra en person som begått någon av de handlingar som anges i direktivet. Punkten 1 a föreskriver att varje medlemsstat som enligt sin nationella lagstiftning inte utlämnar sina egna medborgare skall vidta nödvändiga åtgärder för att fastställa sin behörighet rörande sådana överträdelser som avses i artikel 1.1, när de begås av dess egna medborgare utanför dess territorium. Enligt punkten 1 b skall varje medlemsstat, när någon av dess medborgare anklagas för att i en annan medlemsstat ha begått sådana överträdelser som det hänvisas till i artikel 1.1 och den inte utlämnar denna person till den andra medlemsstaten enbart på grund av dennes medborgarskap, hänskjuta fallet till sina egna behöriga myndigheter för väckande av åtal, om så är lämpligt. Enligt punkten 2 skall medborgare tolkas i enlighet med en eventuell förklaring som denna stat avgett enligt den europeiska utlämningskonventionen, i tillämpliga fall ändrad genom de förklaringar som avgetts i samband med statens anslutning till konvention om utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater (EGT C 313, 23.10.1996, s. 12). Förhållande till svenska regler Tillämpligheten av svensk lag regleras i huvudsak i 2 kap. . Bestämmelser om utlämning finns i lagen (1957:668) om utlämning för brott och i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . Svensk domsrätt bedöms föreligga i samtliga de fall där medlemsstaterna enligt rambeslutet ovillkorligen skall kunna utöva domsrätt. Det gäller även i de fall brottet har begåtts av en svensk medborgare i en annan medlemsstat. har ratificerat EU- konvention om utlämning, som bl.a. innehåller bestämmelser som innebär att svenska medborgare under vissa förutsättningar skall kunna utlämnas till en annan medlemsstat. De lagändringar som krävs enligt konventionen har trätt i kraft (prop. 2000/01:83, bet. 2000/01:JuU26, rskr. 2000/01:281). Bestämmelserna om domsrätt, utlämning och åtal i rambeslutet kräver ingen ändring av svensk lag. Artikel 6 anger att rambeslutet inte skall påverka det skydd som flyktingar och asylsökande är berättigade till enligt internationell rätt. I artikeln hänvisas särskilt till artiklarna 31 och 33 i . Överföring av information mellan medlemsstaterna Artikel 7 innehåller de bestämmelser om samarbete mellan medlemsstaterna som återfinns i artikel 27.2 och 27.3 i . Enligt artikel 10 i rambeslutet kommer bestämmelserna i artikel 27.2 och 27.3 i att upphävas då medlemsstaterna genomför rambeslutet. Anledningen till detta är att artikel 1.1 i direktivet innebär en utvidgning av medlemsstaternas åtaganden jämfört med artikel 27.1 i och därmed måste punkterna 2 och 3 i samma artikel utvidgas i motsvarande mån. Artikel 7.1 föreskriver således att om en medlemsstat underrättas om sådana överträdelser som avses i artikel 1.1 och som strider mot en annan medlemsstats lagstiftning om inresa och vistelse för utlänningar, skall den informera denna medlemsstat. Punkt 2 innebär att varje medlemsstat som, på grund av en överträdelse av dess nationella lagstiftning om utlänningars inresa och vistelse, begär att en annan medlemsstat skall väcka åtal mot sådana överträdelser som avses i artikel 1.1, skall genom en officiell rapport eller ett intyg från de behöriga myndigheterna ange vilka bestämmelser i dess lagstiftning som har överträtts. Förhållande till svenska regler Bestämmelserna om överföring av information mellan medlemsstaterna kräver ingen lagändring. Innehållet i bestämmelserna överensstämmer enligt regeringen i huvudsak med det förfaringssätt som redan tillämpas i förhållande till övriga medlemsstater. I artikel 8 anges att rambeslutet skall tillämpas på . I artikel 9 anges att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa bestämmelserna i detta rambeslut före . Vidare anges att medlemsstaterna skall till rådets generalsekretariat och kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser som överför skyldigheterna enligt detta rambeslut till nationell lagstiftning. Arbetet inom () öppnades FN:s konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet och dess tilläggsprotokoll mot människosmuggling land-, sjö- och luftvägen för undertecknande. Konventionens syfte är att främja ett internationellt samarbete för att förebygga och bekämpa gränsöverskridande organiserad brottslighet mer effektivt. undertecknade konventionen och tilläggsprotokollet . Till de stater som har undertecknat konventionen och protokollet hör bl.a. och samt samtliga femton medlemsstater i EU. Av dessa har , , och ratificerat konventionen. Konventionen trädde i kraft efter det att 40 stater deponerat sina ratifikationsinstrument hos FN:s generalsekreterare. Tilläggsprotokollet mot människosmuggling kommer att träda i kraft , dvs. efter deponering av det fyrtionde instrumentet avseende ratifikation, godtagande, godkännande eller anslutning. Bland de 40 stater som har deponerat sina ratifikationsinstrument kan nämnas , och . För att kunna ratificera tilläggsprotokollet måste en stat först ha ratificerat huvudkonventionen. Regeringen överlämnade en proposition om tillträde till konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslig (prop. 2002/03:146) till . I propositionen föreslås att skall tillträda konventionen. har även undertecknat ytterligare två tilläggsprotokoll till konventionen, nämligen tilläggsprotokollet om förebyggande, bekämpande och bestraffande av handel med människor, särskilt kvinnor och barn och tilläggsprotokollet mot olaglig tillverkning av och handel med skjutvapen, deras delar och komponenter och ammunition. Frågan om tillträde till dessa protokoll bereds inom . 5.6Tilläggsprotokoll mot människosmuggling land-, luft- och sjövägen till konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet Protokollet innehåller en kort ingress och 25 artiklar. Nedan redogörs endast för de artiklar i protokollet som har betydelse för nu föreslagna ändringar i utlänningslagens straffbestämmelser. Övriga artiklar, och frågan om tillträde till protokollet kommer att tas upp till behandling . Syftet med tilläggsprotokollet, som skall tolkas tillsammans med konventionen, är enligt artikel 2 att förebygga och bekämpa människosmuggling och främja samarbete mellan parterna i detta syfte som de smugglade migranternas rättigheter skyddas. I artikel 3 ges vissa definitioner: a)människosmuggling: främjande, i syfte att direkt eller indirekt uppnå en ekonomisk eller annan materiell , av en persons olagliga inresa i en stat som är bunden av protokollet och i vilken han eller hon inte är medborgare eller stadigvarande bosatt. b)olaglig inresa: gränspassering utan att uppfylla de erforderliga villkoren för laglig inresa i den mottagande staten. c)falsk rese- eller identitetshandling: rese- eller identitetshandling, i)som har förfalskats eller ändrats på ett avgörande sätt av en person eller en myndighet som inte lagligen är bemyndigad att upprätta eller utfärda sådan handling på en stats vägnar, eller ii)som har otillbörligt utfärdats eller erhållits genom någon som inte varit behörig, bestickning, tvång eller på annat olagligt sätt, eller iii)som används av en annan person än den rättmätige Vidare ges i punkten d) en definition av fartyg. Protokollet är enligt artikel 4 tillämpligt, om inte annat särskilt anges, på förebyggande, utredning och lagföring av brott som anges i artikel 6, när brottet är gränsöverskridande till sin natur och en organiserad brottslig sammanslutning är delaktig, liksom för skydd av de personers rättigheter som är utsatta för sådana brott. Med organiserad brottslig sammanslutning avses enligt konventionen en strukturerad sammanslutning, som finns , bestående av tre eller flera personer och som handlar i samförstånd i syfte att begå ett eller flera grova brott eller överträdelser som är straffbelagda i enlighet med konventionen för att, direkt eller indirekt uppnå ekonomisk eller annan materiell . Enligt artikel 5 skall migranter inte åtalas med stöd av protokollet för att ha varit utsatta för sådant handlande som anges i artikel 6. Denna bestämmelse skall ses i ljuset av konventionens och tilläggsprotokollets syften att förebygga och bekämpa den gränsöverskridande organiserade brottsligheten, däribland människosmuggling, och därmed kunna döma och bestraffa dem som gör sig skyldiga till sådana handlingar som täcks av konventionen och protokollet. Syftet är således inte att bestraffa dem som utsätts för dessa handlingar. I artikel 6 anges de handlingar som skall kriminaliseras: Enligt punkten 1 skall varje part vidta de lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder som erfordras för att straffbelägga följande gärningar, när dessa begås uppsåtligen och i syfte att direkt eller indirekt uppnå en ekonomisk eller annan materiell : a)Människosmuggling. b)När följande gärningar begås i syfte att möjliggöra människo- smuggling: i)tillverkning av falsk rese- eller identitetshandling, ii)anskaffning, tillhandahållande eller innehav av sådan handling. c)Att göra det möjligt för en person som inte är medborgare eller stadigvarande bosatt i en stat att stanna kvar där utan att uppfylla de erforderliga villkoren för att lagligen stanna kvar i staten på de sätt som anges i b) i denna punkt eller på annat olagligt sätt. Enligt utkast till de s.k. travaux préparatoires, dvs. de officiella Prop. 2003/04:35 kommentarerna till ledning för tolkningen av konventionen och dess tilläggsprotokoll, anges att syftet med skrivningen att uppnå en ekonomisk eller annan materiell i definitionen av människosmuggling, är att organiserade brottsliga sammanslutningars verksamheter i vinstsyfte skall omfattas. Däremot omfattas inte de personer som av humanitära skäl eller på grund av nära familjeanknytning ger sitt stöd till migranter av bestämmelsen. Det är således inte protokollets syfte att straffbelägga aktiviteter av familjemedlemmar eller stödgrupper, t.ex. religiösa organisationer eller frivilligorganisationer. Vidare skall enligt artikel 6 punkten 2 försök, medhjälp och anstiftan till de handlingar som anges i punkten 1 kriminaliseras. Som försvårande omständigheter skall enligt artikel 6 punkten 3 anses omständigheter som äventyrar eller som kan förmodas äventyra migranternas liv eller säkerhet, eller som är förenade med omänsklig eller förnedrande behandling, däribland utnyttjande, av sådana migranter. Enligt artikel 6 punkten 4 skall ingen bestämmelse i protokollet hindra en part från att vidta åtgärder mot en person vars beteende utgör ett brott enligt dess nationella lagstiftning. Tilläggsprotokollet innehåller därutöver artiklar om samarbete, utbyte av information och andra åtgärder för att förebygga och bekämpa människosmuggling. Vidare föreskrivs att varje part vid tillämpningen av protokollet, i enlighet med sina åtaganden enligt internationell rätt, skall vidta alla lämpliga åtgärder, om så behövs innefattande lagstiftning, för att bevara och skydda de personers rättigheter som har utsatts för sådant handlande som anges i artikel 6 i protokollet, vilka rättigheter tillkommer dem enligt internationell rätt, särskilt rätten till liv och rätten att inte utsättas för tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning.