prop · GQ0374 · 2003-05-28 00:00:00 — Inte heller de nuvarande bestämmelserna i om hemlig teleövervakning innefattar uttryckligen historiska uppgifter om telemeddelanden. Sådana har hitills inhämtats endast med stöd av sekretesslagen eller telelagen. Utredningen föreslår att ett inhämtande även skall kunna ske med stöd av under samma förutsättningar som ett inhämtande kan ske i fråga om kommande telemeddelanden. I huvudsak samma skäl som talar för att hemlig teleavlyssning skall få avse historiska uppgifter talar för att genomföra utredningens förslag att möjliggöra inhämtande av historiska uppgifter om telemeddelanden genom hemlig teleövervakning. Förslaget påverkar inte tillämpningen av de bestämmelser i andra lagar som ger de brottsutredande myndigheterna möjlighet att inhämta historiska uppgifter om telemeddelanden. Som anges i avsnitt 3 och 4.4 kommer möjligheten för brottsutredande myndigheter att inhämta uppgifter om ett telemeddelande direkt från teleoperatör genom bestämmelserna i telelagen (1993:597) att bli föremål för ytterligare överväganden. 6.4Undantag från kravet på en skäligen misstänkt person vid hemlig kameraövervakning Regeringens förslag: Även om det inte finns någon person som är skäligen misstänkt får hemlig kameraövervakning användas om det är av synnerlig vikt för utredningen att kameraövervakning sker på en plats där brottet begåtts eller i omgivningen till en sådan plats. Utredningens förslag skiljer sig från regeringens på så sätt att utredningens förslag inte är begränsat till en brottsplats eller omgivningen till en sådan plats. Remissinstanserna: Utfallet är splittrat. Fem remissinstanser tillstyrker uttryckligen förslaget, nämligen Hovrätten för , , Riksåklagaren, och Ombudsmän, , och i avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Det är enligt nuvarande ordning en förutsättning för att använda hemliga tvångsmedel att det har inletts förundersökning om ett brott och att det finns en person som är skäligen misstänkt för brottet. Det finns ett antal situationer där det av utredningsskäl vore angeläget att kunna använda hemlig kameraövervakning när det inte finns någon som är skäligen misstänkt för ett känt brott. Man kan t.ex. tänka sig att det i ett bostadsområde har anlagts flera bränder och att det finns ett tydligt mönster i förfarandet men det inte är möjligt att ringa in en viss person som skäligen misstänkt för att ha anlagt bränderna. Man kan också tänka sig upprepade försök till mord på vårdhem, där gärningarna har begåtts genom manipulationer med respiratorutrustning eller genom att det lagts gift i medicinburkar. Det är självklart att det ur brotts- utredningssynpunkt skulle vara värdefullt om tillstånd till hemlig kameraövervakning kunde beviljas i liknande fall. En användning av hemlig kameraövervakning skulle kunna bidra till att brottet eller brotten upp och förhindra att flera allvarliga brott begås. Mot denna bakgrund anser utredningen att det finns ett påtagligt behov av att kunna använda hemlig kameraövervakning även när misstanken om brott inte kan hänföras till en viss person. Utredningen föreslår därför att hemlig kameraövervakning skall få användas även när det inte finns någon skäligen misstänkt. Av betydelse i sammanhanget är att enligt gällande rätt polisen och andra med stöd av lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning kan få tillstånd att bedriva kameraövervakning utan att upplysa om det. Läns- styrelsen får medge undantag från upplysningsplikten om det finns synnerliga skäl för det. I den tidigare gällande lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. fanns en motsvarande möjlighet till undantag från upplysningsplikten. I förarbetena till den lagen uttalas att en ovillkorlig upplysningsplikt i vissa fall kunde motverka syftet med användningen av en övervakningskamera. Vidare uttalades att bestämmelsen avsåg undantagssituationer där det finns ett starkt behov av att kunna använda en övervakningskamera utan att behöva informera om den. Som exempel nämndes fall där hänsynen till allmän ordning och säkerhet gör sig särskilt gällande, t.ex. vid övervakning av här i landet anordnade internationella sammankomster, vid utländska statsbesök och liknande arrangemang. I propositionen med förslag till lagen om allmän kameraövervakning (prop. 1997/98:64 s. 24 f.) framhölls att några remissinstanser hade pekat på möjligheten att ta bort bestämmelsen om undantag från upplysningsplikten vid synnerliga skäl och i stället utvidga tillämpningsområdet för hemlig kameraövervakning på ett sådant sätt att polisen ges möjlighet till sådan övervakning bl.a. i de fall det inte finns någon person som är skäligen misstänkt för brottet. Regeringen stannade för att möjlighet att medge undantag från upplysnings- plikten borde behållas, i vart fall till dess att frågan om att utvidga tillämpningsområdet för hemlig kameraövervakning hade behandlats av . Som utredningen funnit bör tillämpningsområdet för hemlig kameraövervakning utvidgas. Regeringen delar utredningens uppfattning att hemlig kameraövervakning i vissa fall skall få användas trots att det Prop. 2002/03:74 inte finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Det skall vara av synnerlig vikt för utredningen att övervakningen sker. Syftet med åtgärden bör därmed i allmänhet vara att gärningsmannen kan påträffas på bar gärning. Till skillnad från utredningen anser regeringen att möjligheten bör begränsas till den plats där brottet begåtts eller omgivningarna till en sådan plats. Det finns enligt regeringens mening annars en risk för att tvångsåtgärden kan komma att användas i brottsförebyggande syfte. Åtgärden är då typiskt sett inte något tvångsmedel och bör inte behandlas inom ramen för tvångsmedelsregleringen. Om syftet med en dold övervakning endast är brottsförebyggande eller om den dolda övervakningen sker endast av hänsyn till allmän ordning och säkerhet får frågan i stället prövas enligt lagen om allmän kameraövervakning. Det är därför motiverat att behålla möjlighet att medge undantag från upplysningsplikten i speciella situationer. Regeringens bedömning: Det bör inte nu införas någon ytterligare möjlighet för åklagaren att fatta interimistiska beslut i fråga om hemliga tvångsmedel. Utredningens förslag: I införs en generell möjlighet för åklagaren att i brådskande fall fatta interimistiska beslut i fråga om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning. Remissinstanserna: En majoritet av instanserna avstyrker utred- ningens förslag. Tre instanser tillstyrker förslaget, nämligen , och . Skälen för regeringens bedömning: Interimistiska beslut används när det är fråga om särskilt brådskande ärenden och det inte finns tid att avvakta den normala handläggningsordningen. Enligt tvångsmedelslag har åklagaren en interimistisk beslutanderätt i fråga om de tvångsmedel som särskilt regleras där. Åklagarens beslut skall därefter underställas domstolen som skall besluta om tillståndet skall bestå eller inte. I övrigt har åklagaren inte någon interimistisk beslutanderätt när det gäller hemliga tvångsmedel. Hemliga tvångsmedel bör omgärdas av särskilda rättssäkerhets- garantier. En sådan garanti är den obligatoriska domstolsprövningen. Ett undantag från denna bör göras endast om det kan antas att syftet med regleringen annars inte kan uppnås. Varken av utredningen eller av remissvaren framkommer att det finns något större behov av en särskild handläggningsordning för brådskande ärenden. Visserligen kan antalet ärenden om hemliga tvångsmedel antas öka. Det torde dock knappast innebära att det blir någon större ökning av antalet ärenden som är brådskande eller annars kräver prövning på annan Prop. 2002/03:74 tid än kontorstid. Regeringen anser således att det inte har framkommit sådana starka skäl som krävs för att i införa en ordning där hemliga tvångsmedel får verkställas utan rättens tillstånd. Det finns därför inte nu anledning att genomföra utredningens förslag i denna del. Regeringen har dock för avsikt att noga följa utvecklingen och vid behov pröva frågan på nytt. Är det fara i dröjsmål, torde i de flesta fall jourdomstol kunna ta upp frågan till prövning. Med anledning av vad anförde i det lagstiftningsärende som utvidgade jourdomstolarnas behörighet till att omfatta all befattning med förundersökning och användande av tvångsmedel, finns här anledning att framhålla att beslut om hemliga tvångsmedel bör fattas endast av ordinarie domare eller av en tillförordnad domare som har motsvarande mognad och yrkeserfarenhet (se prop. 1999/2000:26 s. 102 f.). 7.2Hemlig teleavlyssning och avlagd telefonlur Regeringens bedömning: Avlyssning av bakgrundsamtal i samband med hemlig teleavlyssning bör inte särskilt regleras. Utredningen lämnar inte något förslag i denna del, men anser att förfarandet utgör hemlig avlyssning. Remissinstanserna: anser att avlyssning av bakgrundsamtal innefattas i hemlig teleavlyssning och att någon ändring därvidlag inte bör ske. Skälen för regeringens bedömning Utredningen har tagit upp det förhållandet att bakgrundsamtal som förs i ett rum där det finns en telefon kan avlyssnas vid verkställighet av hemlig teleavlyssning. Den teknik som används innebär att avlyssningen påbörjas när luren lyfts eller motsvarande kommando ges på en trådlös telefon. Under det att hemlig teleavlyssning verkställs kan det också inträffa att en telefonlur tillhörande den avlyssnade teleadressen avsiktligt eller oavsiktligt läggs av. I sådana fall kan det som sägs i rummet avlyssnas. Justitiekanslern har i ett ärende funnit att något telemeddelande i dessa fall inte förmedlas med motiveringen att det i begreppet telemeddelande får anses ligga att det finns både en sändare och en mottagare av meddelandet (JK:s beslut , dnr 172-97-21). Justitiekanslern har i beslutet varit starkt kritisk till att tekniken fungerar på sätt som nämnts. Av Justitiekanslerns beslut framgår också att han anser att bestämmelserna om hemlig teleavlyssning inte kan läsas så extensivt att ett tillstånd kan anses omfatta även den situationen att det enda som avlyssnas är samtal som förs i det rum där telefonluren finns. Utredningen anser att det ligger nära till hands i vart fall när det Prop. 2002/03:74 gäller de samtal som tas upp medan telefonluren ligger av att hävda att det är fråga om en olovlig avlyssning. Om telefonluren ligger av, kanske i timmar, och det är uppenbart att det inte pågår något telefonsamtal, utgör avlyssningen enligt utredningens bedömning hemlig avlyssning. Enligt utredningen är det knappast i överensstämmelse med vad institutet hemlig teleavlyssning är tänkt att omfatta att de brottsbekämpande myndigheterna, medvetna om situationen, låter en sådan teleavlyssning pågå. Avlyssningen bör därför enligt utredningen i ett fall som det nämnda genast avbrytas och det upptagna materialet förstöras. Uppmärksammas först i efterhand att det varit fråga om hemlig avlyssning och inte teleavlyssning bör också enligt utredningens bedömning materialet förstöras så snart det kan ske. har för sin del anfört att bestämmelserna om hemlig teleavlyssning har tillämpats även på dessa situationer och att någon ändring i detta avseende inte bör göras. Styrelsens uppfattning är att åtgärden att avlyssna bakgrundsamtal på detta sätt får anses falla under reglerna om hemlig teleavlyssning. Behovet av särskild reglering Regeringen delar utredningens och Justitiekanslerns bedömning att ett beslut om hemlig teleavlyssning inte avser avlyssning av vad som i övrigt förekommer på den plats där telefonen är placerad. Det kan dock givetvis inte undvikas att bakgrundsamtal eller annat ljud tas upp under avlyssningen. Vad som därvid kan uppfattas, t.ex. efter det att någon lyft luren men ännu inte slagit något nummer eller vad som sägs i rummet av andra under det att ett telefonsamtal i egentlig mening pågår, måste enligt regeringens bedömning rimligen anses ingå i verkställighet av ett tillstånd till hemlig teleavlyssning. Mot bakgrund av tvångsmedlets integritetskänsliga karaktär finns anledning att framhålla att teleavlyssning inte skall komma i fråga om det är tveksamt om ett förfarande ryms inom bestämmelserna som reglerar tvångsmedlet. Det är uppenbart att syftet med ett tillstånd till hemlig teleavlyssning är att den brottsutredande myndigheten skall få del av telemeddelanden som befordras mellan två eller flera teleadresser, dvs. mellan en mottagare och en sändare. Om åklagarens begäran innebar att få del av uppgifter som lämnas i ett rum utan att sådant telemeddelande befordras torde inte finnas förutsättningar för att bevilja tillstånd till hemlig teleavlyssning. Om det under verkställigheten uppstår en situation som inte motsvarar syftet med beslutet finns inte heller längre förutsättningar att fortsätta verkställigheten. Det innebär enligt regeringens bedömning att avlyssningen skall avbrytas. Att mer specifikt reglera denna situation innefattar lagtekniska svårigheter och leder till nya avgränsningsproblem. Den nuvarande regleringen ger enligt regeringens mening erforderlig ledning för när teleavlyssningen bör avbrytas. Regeringen anser därför att den aktuella situationen inte särskilt bör regleras. 7.3Beslag och editionsföreläggande avseende telemeddelanden hos teleoperatör Regeringens bedömning: Uppgifter om telemeddelanden hos teleoperatör kan inte hämtas in med stöd av beslag och editionsföreläggande. Detta får anses följa redan av allmänna principer och något lagstiftningsbehov finns därför inte. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit särskilda regler om förbud mot användande av beslag och editionsföreläggande för att få del av uppgifter om telemeddelanden hos en teleoperatör. Remissinstanserna: De flesta av dem som yttrar sig i dessa frågor tillstyrker eller har ingen erinran mot utredningens förslag. vid har invänt mot att ett beslagsförbud av det slag som utredningen föreslagit medför att uppgifterna omfattas av beslagsförbud om de finns hos teleoperatören, men inte om de finns i den misstänktes bostad. Skälen för regeringens bedömning: I rättspraxis synes ha förelegat viss osäkerhet huruvida generella regler om tvångsmedel i rättegångs- balken kan användas för att hämta in uppgifter om telemeddelanden hos en teleoperatör. Det har förekommit såväl beslut om husrannsakan hos mobiltelefonföretag för att säkra information om telemeddelanden som beslut att inte tillåta husrannsakan för att efterforska uppgifter om telemeddelanden utöver vad som kan ske inom ramen för uppgiftsplikten enligt telelagen och reglerna om teleövervakning i 27 kap. rättegångs- balken. JO har kritiserat användningen av instituten husrannsakan och beslag eller editionsföreläggande för att få tillgång till uppgifter om tele- meddelanden hos teleföretag (JO:s ämbetsberättelse 1997/98 s. 47 f. med hänvisning till Fitger, , s. 27:12). JO anför att de sär- skilda reglerna i 27 kap. och i telelagen till skydd för uppgifter om telemeddelanden uppenbarligen skulle komma att sakna all verkan om de brottsutredande myndigheterna i stället för att använda dessa regler använder instituten edition och husrannsakan i förening med beslag. JO menar att det inte framstår som rimligt att lagstiftaren skulle ha avsett att ge skyddet för uppgifter om telemeddelanden denna ihåliga karaktär. Vidare pekar JO på att det varken i förarbetena eller i något annat sammanhang har gjorts några uttalanden från lagstiftarens sida som tyder på att avsikten skulle ha varit att dessa regler skall kunna användas för att ge de brottsutredande myndigheterna tillgång till uppgifter om telemeddelanden. har därefter i ett beslut (RH 1999:97) funnit att bestämmelserna om husrannsakan inte, vid sidan av vad som gäller enligt bl.a. telelagen, är tillämpliga då åklagaren har begärt att hos telebolag få tillgång till uppgift som angår ett särskilt telemeddelande. Hovrätten fann att frågan om rätten att i brottsutredningar få tillgång till uppgifter från en teleoperatör om telemeddelanden, såväl till innehåll som i övrigt, får anses vara exklusivt reglerad genom bestämmelserna i 27 kap. , telelagen och sekretesslagen. Såväl utredningen som JO har funnit att det inte bör komma i fråga att Prop. 2002/03:74 de brottsutredande myndigheterna använder editionsföreläggande eller husrannsakan i förening med beslag som substitut för tvångsmedlen hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Regeringen delar denna bedömning. Det är dock enligt regeringens mening tveksamt om det finns anledning att i lagstiftning införa särskilda regler om detta. Redan de allmänna principerna om lex specialis, dvs. att lag som reglerar ett speciellt förhållande äger företräde framför en lag av allmän karaktär, och lex posterior, dvs. att senare tillkommen lag tar över äldre lag, torde leda till att husrannsakan, beslag och edition inte kan tillämpas för att få tillgång till uppgifter beträffande vilka det finns särskilt uppställda krav i annan, införd, särskild lagstiftning. Efter att rättspraxis tidigare varit osäker synes numera praxis ha stabiliserats och anslutit sig till den tolkning som bl.a. JO gett uttryck för. En lagstiftning på området som endast skulle ha ett förtydligande syfte skulle riskera att medföra nu oförutsebara motsatsslut. Regeringen finner därför att det inte finns skäl för att införa sådana särskilda regler om beslag och editionsföreläggande som utredningen föreslagit. 8 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Systemet med offentliga ombud och de bestämmelser som syftar till en mer ändamålsenlig reglering träder i kraft . Bestämmelsen i 27 kap. 27 § om förordnande av de personer som kan tjänstgöra som offentliga ombud träder dock i kraft . Tillstånd till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning för tid före rättens beslut får inte avse tid före ikraftträdandet. Utredningens förslag och bedömning: Utredningen föreslår inte någon tidpunkt för ikraftträdande och bedömer att övergångsbestäm- melser inte behövs. Skälen för regeringens förslag: Innan ett system med offentliga ombud kan träda i kraft måste ett antal personer som kan tjänstgöra som ombud förordnas. Därför bör bestämmelsen i 27 kap. 27 § rättegångs- balken, som reglerar förfarandet vid förordnande av offentliga ombud, träda i kraft före övriga lagförslag. Regeringen anser att den bestämmelsen bör träda i kraft och övriga bestämmelser . I avsnitt 6.3 föreslås att hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall få avse även redan befordrade meddelanden. Möjligheten att inhämta sådana telemeddelanden bör inte ges retroaktiv effekt. Tillstånd att inhämta uppgifter om innehållet i telemeddelanden för förfluten tid bör därför inte få avse tid före ikraftträdandet. Regeringens bedömning: Förslagen medför ökade kostnader för staten. Dessa finansieras inom rättsväsendets utgiftsområde. Utredningens förslag bygger på en bedömning utifrån de förslag som utredningen lämnar och skiljer sig därför från regeringens. Remissinstanserna: Flera remissinstanser pekar på den ökade arbetsbörda som framför allt förslaget om offentliga ombud kommer att medföra för domstolarna. Skälen för regeringens bedömning: Förslagen i avsnitt 5 innebär att det vid prövning av en ansökan om hemlig teleavlyssning eller hemlig kameraövervakning skall utses ett offentligt ombud och att kostnaden för ersättning till det offentliga ombudet alltid kommer att stanna på staten. Förslagen i avsnitt 6 innebär vissa utvidgningar av tillämpnings- området för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. De föreslagna förändringarna kommer att innebära en viss ökning av antalet ärenden. Ökningen torde främst avse s.k. historiska meddelanden. Även beträffande hemlig kameraövervakning innebär förslagen vissa utvidgningar av tillämpningsområdet. Den årliga ökningen av antalet ärenden om tillstånd till hemlig kameraövervakning bedöms dock bli marginell. Regeringen beräknar att den utvidgade användningen av berörda tvångsmedel i kombination med att ett offentligt ombud skall medverka i ärenden om hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning kommer att innebära att de allmänna domstolarna får en något ökad arbetsbelastning. Teleoperatörerna tar betalt för att verkställa ett beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. En ökad användning av tvångsmedlen kan därför också komma att innebära vissa ökade kostnader för polisväsendet. Kostnadsökningarna, som totalt kan beräknas till ca , kommer att finansieras inom ramen för rättsväsendet. Förslaget till lag om ändring i Paragrafen innehåller en definition av tvångsmedlet hemlig tele- avlyssning och anger när tvångsmedlet får användas. Ändringarna i första stycket, som har behandlats i avsnitt 6.3, innebär att uppgifter får inhämtas om innehållet i ett telemeddelande som har befordrats, dvs. ett telemeddelande som har överlämnats av teleoperatören till mottagaren. Det gör det möjligt att avlyssna telemeddelanden som finns lagrade på teleoperatörens server. föreslagna ändringarna kan telemeddelanden som har avsänts före det att beslutet om hemlig avlyssning fattades omfattas av ett beslut om hemlig Prop. 2002/03:74 teleavlyssning. Så länge ett telemeddelande finns lagrat hos teleoperatören får meddelandets innehåll inhämtas endast med stöd av denna bestämmelse, oavsett om mottagaren tagit del av telemeddelandet eller inte. Som exempel kan nämnas att telemeddelandet finns lagrat på teleoperatörens server därför att mottagaren har en s.k. talsvarsfunktion. Även om meddelandet kan nås genom att man slår en kod på den fasta telefonen eller på mobiltelefonen, finns meddelandet inte med dagens teknik lagrat i själva telefonen och meddelandet kan därför endast inhämtas genom ett beslut om hemlig teleavlyssning. I och med att tvångsmedlet nu omfattar inhämtande av uppgifter och telemeddelanden som har befordrats måste de förutsättningar och omständigheter som anges i 20 § första stycket punkten 1 och 2 ha förelegat som uppgifterna och telemeddelandena befordrades. Se närmare om detta under kommentaren till 20 §. Genom en ny tredje punkt i andra stycket införs en utvidgning i fråga om vid vilka brott hemlig teleavlyssning får användas. Förslaget har behandlats i avsnitt 6.1. Denna s.k. straffvärdeventil innebär i praktiken att domstol får besluta om tillstånd till hemlig teleavlyssning även vid förundersökning om brott som inte har ett minimistraff i straffskalan under förutsättning att det enskilda brottets straffvärde bedöms överstiga fängelse . Som exempel på när bestämmelsen kan bli tillämplig kan nämnas grov stöld och grovt skattebrott, som rör mycket stora värden, samt grov misshandel av särskilt allvarligt slag. Ett annat exempel är misstanke om rån, som dock inte är att betrakta som grovt, men där straffvärdet uppgår till . Bestämmelsen är tillämplig även på osjälvständiga brott. Även försök, förberedelse och stämpling i den utsträckning dessa osjälvständiga brottsformer är straffbara omfattas således av straffvärdeventilen. Det straffvärde som rätten skall bedöma är straffvärdet för det brott som ligger till grund för förundersökningen. Det framgår av att det i bestämmelsen anges att hemlig teleavlyssning får användas vid förundersökning angående annat brott ... Omständigheter som är hänförliga till person kan i de flesta fall inte utredas närmare. Detta kommer, som utförligare behandlas i avsnitt 6.1, att återspegla sig på bevisfrågorna i ärendet. Straffvärdehöjande eller straffvärdelindrande omständigheter enligt 29 kap. kring brottet skall beaktas vid denna bedömning i den mån de är kända. Det kan givetvis ytterst sällan åberopas muntlig bevisning eller annars förebringas en ingående utredning i fråga om de omständigheter som ligger till grund för åklagarens påstående att det enskilda brottet har det straffvärde som krävs. Rätten får därför, på samma sätt som den gör i fråga om brottsrubricering, bedöma om de i ärendet åberopade omständigheterna är tillräckliga för att det kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse .