prop · GR0348 · 2003-12-29 00:00:00 — Ändringen medför ingen principiell nyordning och kan inte, som Hovrätten över och gör gällande, anses innebära att moraliska värderingar förs in i äktenskapsskillnadsfrågan. Det finns inte skäl att ändra det förhållandet att det är åklagaren och inte allmän domstol som gör bedömningen om det är lämpligt att det allmänna för talan i det enskilda fallet, vilket hovrätten förordar. Åklagaren bör som underlag för sin bedömning kunna inhämta ett ytt- rande från socialnämnden i de fall äktenskap har ingåtts av någon som är . bör vara skyldig att avge ett sådant yttrande. På samma sätt som i fråga om ärenden om dispens från ålderskravet bör det föreskrivas att socialnämnden vid sidan av ett eget yttrande skall lämna de upplysningar som kan vara av betydelse för frågans bedömning och att en annan socialnämnd med tillgång till sådana upplysningar skall vara skyldig att lämna sådana till den socialnämnd som skall yttra sig (se avsnitt 4.5). I författningskommentaren berörs yttrandets innehåll. Lagrådet anser att frågan om en tidsgräns för rätten att väcka talan kan behöva övervägas. Ett skäl för en sådan gräns kan vara att det kan före- falla omotiverat att tillåta omedelbar äktenskapsskillnad efter ett äkten- skap som varat . Det finns dock ingen tidsgräns i de fall där det finns en rätt till omedelbar äktenskapsskillnad, t.ex. om Prop. 2003/04:48 ett äktenskap har ingåtts trots att parterna är helsyskon eller trots att någon av parterna redan var gift. Reglerna fungerar väl och något behov av en tidsgräns har inte visat sig för dessa fall. När nu regler införs som ger rätt till omedelbar äktenskapsskillnad också vid barnäktenskap och tvångsäktenskap bör utgångspunkten vara att dessa fall behandlas på samma sätt som de fall som ger rätt till omedelbar äktenskapsskillnad . Särregler för barnäktenskap och tvångsäktenskap bör alltså införas endast om det finns starka skäl för det. Några sådana skäl kan inte anges här. Någon tidsgräns föreslås därför inte. I sammanhanget kan det nämnas att den föreslagna utökade tillämp- ningen av enbart svensk lag vid hindersprövning för vigsel inför svensk myndighet inte hindrar att bestämmelsen i 3 kap. 4 § lag om be- aktande av medborgarskapslandets lag i vissa fall i fråga om äktenskaps- skillnad kvarstår oförändrad. Bestämmelsen torde i första hand vara av betydelse i de fall äktenskapet har ingåtts i utlandet enligt utländsk lag. Bestämmelserna om äktenskapsskillnad i 5 kap. 5 § är på grund av hänvisningen i 2 kap. 2 § partnerskapslagen tillämpliga också i fråga om upplösning av registrerat partnerskap. Även de nya möjligheterna till omedelbar upplösning blir alltså tillämpliga på registre- rade partnerskap. Förbättrad kontroll av vigselförrättare och Regeringens förslag: Vid underrättelse om vigsel skall folkbok- föringsmyndigheten kontrollera att hindersprövningen inte har åsido- Upptäcks ett sådant förhållande skall den som beträffande vigselförrättaren skall anmäla eller pröva fråga om disciplinansvar, åtalsanmälan, avskedande eller entledigande underrättas. skall även allmän åklagare underrättas. Motsvarande skall gälla vid underrättelse om registrering av partnerskap. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se prome- s. 97 f.), dock avser kontrollskyldigheten enligt promemorians förslag endast de av länsstyrelserna och Kammarkollegiet förordnande vigselförrättarna och registreringsförrättarna. avstyrker förslaget med hänvisning till att det utan godtagbara skäl särbehandlar andra trossamfund än . Övriga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invänd- Skälen för regeringens förslag: Nuvarande regler bygger på förutsätt- ningen att det till vigselförrättare och registreringsförrättare utses endast personer som har betryggande kunskaper om de bestämmelser som skall tillämpas och att den organisation de verkar i domstol, trossamfund, länsstyrelse eller utrikesförvaltning har en rutiner att reglernas efterlevnad är säkerställd. Reglerna innefattar också vissa garantier för att en förrättare som åsidosatt reglerna kan bli fråntagen uppgiften. Exempelvis kan enligt lagen (1993:305) om rätt att förrätta vigsel inom andra trossamfund än en av Kammarkollegiet förordnad vigselförrättare bli entledigad från sitt upp- drag om han eller hon missköter sin uppgift (3 §). Motsvarande måste även, utan att det behövs en särskild föreskrift om det, anses gälla för en vigselförrättare eller partnerskapsförrättare som förordnats av en läns- styrelse. I dessa delar får systemet anses tillfredsställande. Ingripande mot förrättare som missköter sitt uppdrag är dock beroende av att för- hållandet uppmärksammas och kommer till uppdragsgivarens kännedom. I praktiken utövas i samband med införande av uppgifter om äktenskap och registrerade partnerskap i folkbokföringsregistret en viss kontroll beträffande hindersprövningen. är dock inte skyldig att utföra någon kontroll eftersom varken hindersprövningen i sig eller frånvaron av materiella hinder är nödvändiga förutsättningar för uppkomsten av ett giltigt äktenskap eller registrerat partnerskap. Eftersom kontrollen är av avgörande betydelse för att förebygga att man kringgår hindren eller försummar att iaktta dessa och för att ansvariga organ skall kunna ingripa mot felande förrättare, bör kontrollen göras obligatorisk. Därigenom kan en upprepning av sådana förseelser effektivt förhindras. Förslaget i promemorian är att folkbokföringsmyndighetens skyldighet att kontrollera hindersprövningen endast skall avse vigslar av särskilt för- ordnade förrättare, dvs. av länsstyrelse eller av Kammarkollegiet för- ordnade förrättare. Som några remissinstanser anför skulle förslaget leda till att personer som i följd av sin befattning är behöriga förrättare, dvs. domare, präster i och personal inom utrikesförvalt- ningen, särbehandlas. Så bör inte ske om det inte finns tungt vägande skäl för det. Några sådana skäl har inte framkommit. Tvärtom pekar på erfarenheter som visar att det kan finnas anledning till kontroll även i dessa fall. Hindersprövningen bör därför kontrolleras oberoende av vilken typ av förrättare det är fråga om. En sådan ordning torde också vara enklare för folkbokföringsmyndigheten att tillämpa än en ordning där skillnad görs mellan olika slags förrättare. Fel av förrättaren kan, beroende på felets och uppdragets art, i vissa fall leda till disciplinansvar, åtalsanmälan, avskedande eller entledigande. Underrättelse om felet bör gå till det organ som skall pröva sådan fråga eller anmäla sådan fråga för prövning. För att göra det möjligt för åklagare att ingripa med talan om upp- lösning av äktenskapet eller det registrerade partnerskapet bör även åklagaren underrättas när formella förutsättningar för sådan talan finns. Kammarkollegiet har föreslagit att det i anslutning till bestämmelsen i lag även föreskrivs att folkbokföringsmyndigheten är skyldig att i sam- band med registrering kontrollera att vigselförrättaren varit behörig. Denna skyldighet har dock myndigheten eftersom den endast skall registrera giltiga äktenskap och vigselförrättarens behörighet är en förutsättning för uppkomsten av ett giltigt äktenskap enligt svensk lag (4 kap. 2 § och 1 kap. 5 § lag). Motsvarande gäller i fråga om registrerade partnerskap. Frågan hur kontrollen skall utföras på ett tillförlitligt sätt får bestämmas av berörda myndigheter och Prop. 2003/04:48 lämpar sig inte för reglering i lag eller förordning. Förbättrad kontroll av trossamfund med Regeringens förslag: Kammarkollegiet skall alltid utreda om det finns grund för att återkalla vigseltillståndet för ett trossamfund när ett förordnande att vara vigselförrättare i samfundet återkallas på grund av att vigselförrättaren har visat bristande kunskaper eller misskött Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se prome- s. 98 f.). avstyrker förslaget under hänvisning till att det utan godtagbara skäl särbehandlar andra trossamfund än . Övriga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invänd- Skälen för regeringens förslag: Att präster inom får förrätta vigslar följer av bestämmelser. inom andra samfund krävs enligt gällande ordning ett särskilt tillstånd. Kraven för att få tillstånd är att samfundet har en varaktig verksamhet och en sådan organisation att det på goda grunder kan antas att äkten- skapsbalkens bestämmelser om vigsel och därmed sammanhängande åtgärder kommer att iakttas (1 § lagen om rätt att förrätta vigsel inom andra trossamfund än ). Vid prövningen av om kraven är uppfyllda skall det göras en samlad bedömning av flera omständigheter (se prop. 1992/93:211 s. 7 f., 11 och 14 f.). Bland annat kan samfundets storlek och omfattningen av dess verksamhet vara av betydelse. fundet skall ha en vigselordning som uppfyller vad som krävs för att en vigsel skall vara giltig enligt regler. skall vara sådan att även samfundet tar ett ansvar för att vigsel- förrättarens skyldigheter i samband med vigseln iakttas. Ett trossamfunds vigseltillstånd skall dras in om samfundet inte längre uppfyller de för tillståndet uppställda kraven. En situation som kan göra återkallelse aktuell är att ett samfund ändras organisatoriskt på ett sådant sätt att det kan antas att bestämmelser om vigsel och därmed sammanhängande åtgärder kommer att iakttas. annan tänkbar situation är att ett samfund i sin verksamhet inte på ett tillräckligt tydligt sätt gör skillnad mellan sådana religiösa ceremonier som inte har någon rättsverkan och civilrättsligt giltiga vigselförrätt- Det har inom olika trossamfund förekommit att man har hållit bröllopsceremonier som inte uppfyller krav på en vig- I vissa fall har den som lett ceremonin inte varit behörig vigselför- Skulle i ett sådant fall den personen ha utgett sig för att vara behörig kan straffansvar enligt bestämmelsen om brottet föregivande av allmän ställning (17 kap. 15 § ) aktualiseras. I andra fall är det bestämmelserna om hindersprövning eller om ordningen för vigsel- förrättningen som inte har iakttagits. Bröllopsceremonier av detta slag har inför myndigheter åberopats som vigselförrättning, vilket gett upphov Prop. 2003/04:48 till oklarhet och förvirring. Som framhålls i promemorian är den myndighetsutövning som anför- tros samfunden genom tillståndet att förrätta vigsel av väsentlig betydelse för både de enskilda och samhället. Tillämpningen av de bestämmelser som reglerar vigselförfarandet är inte komplicerad och att bestämmel- serna följs bör därför utan svårighet kunna säkerställas av en organisation som tar ansvar för det. Kravet på hur uppgiften fullgörs måste därför ställas högt. Kammarkollegiet får kännedom om eventuella missförhållanden främst genom underhandskontakter med andra myndigheter. Genom den obligatoriska kontroll som föreslås i föregående avsnitt kan det förväntas att de flesta försummelser med anknytning till hindersprövningen kom- mer till myndighetens kännedom. Att en vigselförrättare misskött sitt uppdrag behöver naturligtvis inte ha sin grund i något förhållande som samfundet råder över. Det kan dock vara en indikation på missförhållanden. Är det fråga om mer än en allvarlig försummelse inom några års tid torde det inte så sällan vara ett tecken på att det finns så allvarliga brister inom samfundets organisation att det inte bör ha vigseltillstånd. Ett fel av en vigselförrättare aktualiserar i första hand en prövning av om denne skall tillåtas ha kvar sitt uppdrag. Utredningen i ett ärende om återkallelse av en vigselförrättares förordnade är naturligen begränsad till frågor som rör vigselförrättaren. Kammarkollegiet undersöker i viss ut- sträckning även samfundets rutiner i anslutning till dessa fall. Det är dock angeläget att varje sådant fall där återkallelse sker på grund av att vigselförrättaren inte längre uppfyller lagens kunskapskrav eller har misskött sitt uppdrag också föranleder att det utreds hur samfundets vigselverksamhet är organiserad. Det bör därför i lagen uttryckligen an- ges att Kammarkollegiet vid sådana återkallelser av en vigselförrättares förordnande skall utreda om det finns grund för att återkalla samfundets vigseltillstånd. Genom att göra en sådan utredning obligatorisk markeras också vikten av vigselförrättarnas uppdrag. Flera remissinstanser kritiserar den skillnad som finns mellan och övriga trossamfund i regleringen av rätten att förrätta vigslar. Den skärpta kontrollen riktar sig, som ett par remissinstanser påpekar, inte mot . Detta har sin grund i att har vigseltillstånd enligt lag, medan övriga trossamfunds vigselverksamhet är beroende av Kammarkollegiets tillstånd. Frågan om denna särskilda ställning för är inte föremål för översyn i detta lagstift- ningsärende. Regeringens förslag: De föreslagna författningsändringarna skall träda i kraft . De ändrade bestämmelserna om hinders- prövning skall tillämpas även om prövningen begärts före ikraft- trädandet. I vissa fall skall hindersprövning som gjorts före inte gälla för vigsel efter ikraftträdandet. Undantaget i fråga om erkännande av utländska äktenskap och den ändrade bestämmelsen om äktenskapsskillnad i 5 kap. 5 § skall tillämpas endast på äktenskap som ingåtts efter ikraftträdandet. Promemorians förslag stämmer delvis överens med regeringens. I promemorian föreslås att äldre föreskrifter skall tillämpas i fråga om hindersprövning som har begärts före ikraftträdandet (se promemorian s. 103 f.). Där föreslås inte heller någon begränsad giltighet av hinders- prövning som gjorts före . Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invänd- ning. Skälen för regeringens förslag: De föreslagna ändringarna bör träda i kraft . Med beaktande av den tid som hinner förflyta innan kan fatta beslut i lagstiftningsärendet är en lämplig tid- punkt . Regeln om undantag från erkännande av utländska äktenskap tar främst sikte på de fall där det kan befaras att det har funnits en avsikt att undvika effekterna av den nya reglering i fråga om lagvalet som föreslås. I sådana fall finns naturligen inte skäl till en retroaktiv tillämpning. Frågan om erkännande kommer i första hand upp då en uppgift om äktenskap skall föras in i folkbokföringsregistret. Att genom en retro- aktiv verkan generellt väcka frågan om erkännande i den stora mängd äktenskap som redan är registrerade är varken från principiell eller praktisk utgångspunkt lämpligt. Med hänsyn till detta och till det som generellt talar emot en retroaktiv verkan bör tillämpningen inskränkas till äktenskap ingångna efter ikraftträdandet. Samma sak bör gälla för registrerade partnerskap. För tidigare ingångna äktenskap och registrerade partnerskap får alltså frågan om erkännande bedömas med ledning av den allmänna ordre public-regeln. Inte heller lagändringen i 5 kap. 5 § bör ges retro- aktiv verkan. Bestämmelsen bör därför tillämpas i sin äldre lydelse be- träffande äktenskap ingångna före ikraftträdandet. Motsvarande bör gälla för registrerade partnerskap. Enligt promemorian skall äldre föreskrifter tillämpas vid hinderspröv- ning som parterna har begärt före ikraftträdandet. Med den ordningen minskar risken att enskilda drabbas av kostnader och besvär till följd av att bestämmelserna ändras ärendet handläggs. Mot en sådan lösning står intresset av att de ändrade bestämmelserna kan få full verkan . Som framgått grundar sig de nuvarande lagvals- reglerna på andra värderingar än de som finns . Genom de före- slagna ändringarna får vi regler som utgår från de intressen vi i dagens samhälle anser viktigast att slå vakt om. En fördröjd tillämpning bör und- vikas eftersom den skulle innebära att barnäktenskap under en över- Prop. 2003/04:48 gångsperiod inte kan förhindras på det sätt som eftersträvas. enklar också hindersprövningen om inte behöver tillämpa två olika regelsystem parallellt. Regeringen föreslår därför att de ändrade bestämmelserna om lagval vid hindersprövning skall tillämpas också i de fall prövningen har begärts före ikraftträdandet. Ett intyg om hindersprövning kan användas för vigsel inom av (4 kap. 5 § ). För att undvika att par efter , med stöd av en hindersprövning som gjorts före ikraft- trädandet, ingår äktenskap som det med tillämpning av de ändrade be- stämmelserna finns hinder mot, bör det meddelas en särskild föreskrift om att äldre hindersprövning i vissa fall inte gäller för vigsel efter . Det rör sig om de fall där utländsk rätt har tillämpats vid prövningen och där det är fråga om äktenskap eller mellan halvsyskon. Genom en sådan föreskrift kommer ungdomar genast i åtnjutande av det skydd de ändrade bestämmelserna erbjuder. Eventuel- la olägenheter för enskilda i följd av att hindersintyg i vissa fall inte kan användas efter kan förebyggas genom information från berörda myndigheter. spelar här en central roll. Det är också angeläget att vigselförrättare får information om vad som gäller. Sådan information kan ges via bl.a. , Kammarkollegiet, läns- styrelserna och . Även kommer att ta fram information om de nya reglerna och övergångsbestämmelserna. Förslagen om ändrade regler för lagval vid hindersprövning, dispens från kravet på hindersprövning enligt utländsk lag, erkännande av utländska äktenskap och registrerade partnerskap samt ökad kontroll i samband med svenska vigslar och registreringar berör främst . Den kostnadsbesparing som kan göras på grund av att hindersprövningen förenklas överstiger klart de mycket begränsade kostnadsökningar övriga förslag medför. De tillståndsärenden som enligt förslaget skall handläggas av läns- styrelse i stället för regeringen är inte fler än en handfull . Ett ökat antal ansökningar om dispens från ålderskravet kan förväntas då det inte längre blir möjligt för vissa utländska medborgare i åldersgruppen att gifta sig utan sådan dispens. Med ledning av tillgänglig statistik kan antalet ytterligare ansökningar inte uppskattas bli fler än några tiotal . Ökningen av det antal ärenden som efter överklagande kommer att handläggas i förvaltningsdomstol uppgår sannolikt högst till något tiotal. Den utökade kontrollen av vigselförrättare och av trossamfund med vigseltillstånd ger anledning till visst ytterligare arbete för Kammar- kollegiet, men det rör ett mycket litet antal ärenden. Sammantaget för- väntas de nu nämnda ändringarna leda till endast en marginell kostnads- ökning. Kostnadsökningen skall finansieras inom befintliga ramar. Lagändringarna ger även anledning till vissa informationsinsatser från berörda myndigheters sida. Även sådana nödvändiga informations- insatser skall finansieras inom befintliga budgetramar. 10.1Förslaget till lag om ändring i 1 § Den som är får inte ingå äktenskap utan tillstånd av myndighet som anges i 15 kap. 1 §. Tillstånd får meddelas endast om det finns särskilda skäl. (Jfr 2 kap. 1 § i Ds 2002:54.) Paragrafen innehåller bestämmelsen om lägsta äktenskapsålder. Utgångs- punkten är att mannen och kvinnan skall ha uppnått myndighetsåldern för att kunna gifta sig. Dispens från detta krav kan dock beviljas. Genom ändringen av paragrafen har regeln om vilken myndighet som skall pröva en ansökan om dispens flyttats till 15 kap. 1 § samt ett krav på särskilda skäl för dispens införts. Övervägandena finns i avsnitt 4.4 och 4.5. Angående underlaget för bedömningen av dispensfrågan, se 15 kap. 1 § och kommentaren till den paragrafen. Av kravet på särskilda skäl följer att det endast är särskilda omständig- heter som skall ge anledning till undantag. En grundläggande förutsätt- ning för tillstånd är att den underårige har en sådan särskild personlig mognad att han eller hon har möjlighet att inse konsekvenserna av att ingå ett äktenskap. Vid sidan av en tillräcklig mognad bör det för tillstånd krävas att det finns andra särskilda omständigheter som talar för ett undantag från åldersgränsen. Endast om de överväger risken för nega- tiva konsekvenser av ett mycket tidigt äktenskap bör undantag kunna göras. Som tidigare nämnts måste varje enskilt dispensärende avgöras efter en sammanvägning av samtliga omständigheter i just det fallet. En självklar utgångspunkt för prövningen är att den underåriges eget bästa skall vara bestämmande vid avgörandet. Allmänt sett bör det för att tillstånd skall meddelas krävas starkare skäl ju yngre den sökande är. Det får, om inte annat på grund av gällande straffbestämmelser, förutsättas att dispens inte meddelas för personer som är . Tillstånd för 15-åringar bör liksom vara utomordentligt sällsynta. Enbart det förhållandet att den underårige snart kommer att fylla bör inte utgöra skäl för dispens. Åldersgränsen skulle i annat fall förlora sin betydelse. Bland övriga omständigheter bör det särskilt framhållas att betydelsen av äktenskapet för den unges personliga utveckling och sociala förhål- landen, inte minst eventuella återverkningar på den unges utbildning, skall beaktas. Om ingåendet av äktenskapet skulle riskera att göra det svårt för den underårige att slutföra sin grundläggande utbildning, till vilken även gymnasieutbildning får räknas, talar det emot att dispens meddelas. Som nämnts i övervägandena bör det inte accepteras som ett skäl för bifall att den underårige tillhör en grupp som förespråkar en annan norm än den som lagen ställer upp. Detta innebär att det exempelvis inte bör anses vara ett skäl för tillstånd att den underårige eller dennes familj uttrycker ett önskemål om att följa traditionerna inom en viss kultur eller vissa religiösa sedvänjor. En annan sak är att det i ett individuellt fall kan vara så att den under- årige i sitt sociala sammanhang befinner sig i en särskilt svår situation, exempelvis på grund av graviditet. En del av problemet kan då vara just värderingarna inom en grupp som den underårige tillhör. Hänsynen till individen kan i ett sådant fall medföra att tillstånd till äktenskap bör meddelas. Det innebär dock inte att det som regel skall godtas att personer inom just den gruppen ingår äktenskap . Av särskild vikt är att det klart framgår att det är den underåriges egen önskan att ingå äktenskap och att ansökan inte är framtvingad. Vårdnadshavarnas inställning är främst av betydelse i det fall de mot- sätter sig äktenskapet. Det bör inte anses vara ett särskilt skäl för dispens att vårdnadshavarna är positivt inställda. Om det framkommer att det är fråga om ett arrangerat äktenskap finns det anledning att särskilt under- söka att den underårige handlar av fri vilja och inte är utsatt för påtryck- ningar av ett sådant slag som inte kan accepteras. Med tanke på risken för att det finns sådana påtryckningar bör det närmast anses tala emot en dispens om det framgår att andra än den unge själv är drivande i frågan. 3 § Äktenskap får inte ingås mellan dem som är släkt med varandra i rätt upp- och nedstigande led eller är helsyskon. Halvsyskon får inte ingå äktenskap med varandra utan tillstånd av myndighet som anges i 15 kap. 1 §. (Jfr 2 kap. 3 § i Ds 2002:54.) I paragrafen anges äktenskapshindren på grund av nära släktskap. Halv- syskon får endast gifta sig efter dispens. Dispensärenden av detta slag har handlagts av regeringen. Genom hänvisningen till 15 kap. 1 § sammanförs ordningen för pröv- ningen med den för ärenden om dispens från ålderskravet. Länsstyrelse skall därmed pröva ärendena och beslut kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Övervägandena finns i avsnitt 4.5. Sedan möjligheten till dispens infördes har antalet ärenden varit relativt få och några andra bedömningsgrunder än vad som följer av uttalanden i lagens förarbeten (prop. 1973:32 s. 99 och LU 1973:20 s. 80 f.) har inte utvecklats i regeringens praxis. I praktiken är det i första hand socialetiska hänsyn som kan hindra äktenskap. Har halvsyskon vuxit upp tillsammans kan det vara olämpligt att tillåta äktenskap. Även de i det konkreta fallet föreliggande genetiska riskerna vid föräldraskap har betydelse vid prövningen. De ändrade reglerna om tillämplig lag vid hindersprövning kan med- föra att risken för att den svenska vigselmöjligheten används för att kringgå annat lands lag ökar.