prop · GR037 · 2003-09-30 00:00:00 — beviljas för en gärning som någon begått innan han eller hon har fyllt Rambeslutet innehåller inte någon särskild reglering som tar sikte på Däremot är det klart att medlemsstaterna i ärenden om överlämnande kan tillämpa de rättsliga förfaranden och särskilda regler som de nationella rättssystemen föreskriver för unga lagöverträdare. avsnitt 8 redogörs för förslag till förfarandebestämmelser som särskilt gäller personer i åldersgruppen . gäller anhållande och häktning (8.4.2) och särskild skyldighet för åklagaren att under utredningen klargöra om lagföring kan ske i (8.4.1). Vidare föreslås bl.a. att lagen om unga lagöverträdare skall tillämpas (8.4.1) och att verkställigheten av ett beslut om överlämnande skall kunna skjutas upp (8.6) för den som inte har fyllt . Det är i praktiken ytterst ovanligt att någon som inte har fyllt arton år Det kan inte antas att rambeslutet kommer att innebära förändring av det förhållandet. Rambeslutet lämnar dock inte något utrymme för att vägra överlämnande enbart av den anledningen att Prop. 2003/04:7 den som eftersöks inte har fyllt . Om frågan om överlämnande av en ung person trots allt skulle bli aktuell, torde det i flertalet fall vara möjligt att med tillämpning av de föreslagna bestämmelserna i den nya lagen genomföra lagföringen i (se avsnitt 8.4.1) eller i vart fall skjuta upp överlämnandet (se avsnitt 8.6). Om den som begärs överlämnad är är i allmänhet den eftersöktes ålder skäl för att skjuta upp överlämnandet. Regeringen vill i detta sammanhang erinra om att givetvis skall beaktas i ärenden om överlämnande för brott. Det finns dock inte något hinder i den konventionen mot att överlämna den som inte har fyllt för gärningar som inte är straffbara i . Villkor som hindrar överlämnande Regeringens förslag: Villkor som har uppställts vid överlämnande till skall gälla här. Överlämnande eller utlämning får inte beviljas om den eftersökte har överlämnats eller utlämnats till och det då ställts upp ett villkor som hindrar att personen överlämnas eller utlämnas från . Promemorians förslag överensstämmer med regeringen förslag, men innehöll inte något förslag till en uttrycklig avslagsbestämmelse om att tidigare villkor som gäller till följd av utlämningen eller överlämnandet hindrar att personen utlämnas eller överlämnas till en annan stat. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan Riksåklagaren () har dock efterlyst en uttrycklig bestämmelse som tydliggör att överlämnande i vissa fall kan vara uteslutet på grund av ett hinder som har uppställts i samband med att den eftersökte tidigare utlämnats eller överlämnats till . Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 21 i rambeslutet påverkar detta inte den verkställande medlemsstatens åtaganden, om den eftersökte har utlämnats till denna stat från en stat utanför EU. Vad som avses är villkor i utlämningsavtal eller som annars har ställts upp i ett utlämningsärende om t.ex. skydd mot vidareutlämning eller lagföring och straff för andra gärningar än de som omfattades av utlämningsframställningen och som begicks före utlämningen (specialitetsprincipen). specialitetsprincipen och vidareutlämning finns bl.a. i artiklarna 14 och Betydelsen av ett villkor som har uppställts vid utlämning till Har utlämning skett till gäller enligt 2 kap. 8 § att villkor som uppställts vid utlämningen skall gälla här. följer att åtal för en gärning som skyddas av specialitetsprincipen får ske för en sådan gärning endast om den utlämnande staten lämnar tillstånd till det eller om det på annat sätt följer av utlämningsavtalet eller Prop. 2003/04:7 utlämningsbeslutet att åtal får ske. På motsvarande sätt innebär bestämmelsen att t.ex. vidareutlämning inte får ske om det skulle stå i strid med ett uppställt villkor. Enligt artikel 21 i rambeslutet begränsas i vissa fall en utfärdande stats möjligheter att lagföra, straffa, vidareöverlämna eller vidareutlämna någon som har utlämnats till den medlemsstaten. Enligt regeringen bör därför 2 kap. 8 § ändras så att det framgår att den även omfattar begränsningar och villkor som gäller när någon har överlämnats till enligt en arresteringsorder. Betydelsen av ett villkor i ett ärende om överlämnande Enligt artikel 28 i rambeslutet får en person som har överlämnats från en medlemsstat till en annan inte utan vidare vidareöverlämnas till en tredje medlemsstat i EU. I vissa särskilt angivna fall får dock vidare- överlämnande ske utan tillstånd från den verkställande myndighet som har överlämnat personen. I andra fall krävs det ett sådant tillstånd eller ett samtycke från den som har överlämnats. Frågan om tillstånd till vidareöverlämnande av den som har överlämnats från behandlas i avsnitt 12.1. Har någon överlämnats till och begärs personen därefter över- lämnad från får överlämnande inte ske i större utsträckning än vad som följer av artikel 28 i rambeslutet. Det bör, som RÅ har föreslagit, tas i en särskild bestämmelse om detta i lagen. Har någon utlämnats till med ett villkor som begränsar rätten till vidareutlämning bör, enligt regeringens uppfattning, artikel 21 i rambeslutet anses begränsa även möjligheten till vidareöverlämnande. Det är svårt att se att den stat som har utlämnat en person till , under förutsättning att vidareutlämning inte sker annat än med den statens samtycke, skulle godta att utan sådant medgivande Den lösning som presenteras i promemorian innebär att det hinder mot överlämnande som finns i dessa situationer kan anses framgå av bestämmelsen i 2 kap. 8 § . Regeringen delar dock RÅ:s uppfattning att en uttrycklig bestämmelse bör tas in i den nya lagen om att överlämnande inte får beviljas om den eftersökte har överlämnats eller utlämnats till och det finns ett villkor som gäller till följd av överlämnandet eller utlämningen som hindrar att personen överlämnas eller utlämnas från . Platsen för brottet och pågående lagföring i Regeringens förslag: Överlämnande får inte beviljas för en gärning som helt eller delvis har ägt rum i , om gärningen inte motsvarar brott enligt svensk lag. Överlämnande får inte heller beviljas om förundersökning har inletts i eller om åtal väckts här för gärningen och förunder- sökningsledaren i det andra ärendet motsätter sig att lagföringen sker i den utfärdande medlemsstaten. Promemorians förslag motsvarar regeringens förslag, men är Prop. 2003/04:7 annorlunda formulerat. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. Flera remissinstanser har dock invänt mot utformningen i promemorians lagförslag av den bestämmelse som förbjuder överlämnande om lagföring för gärningen skall ske i (2 kap. 5 § punkten 5). intrycket av att det i någon annan lagstiftning finns reglerat i vilka fall lagföring skall ske i . bestämmelsen inte ger något svar på i vilka fall lagföring skall ske i Skälen för regeringens förslag Rambeslutet och nuvarande reglering Artikel 4.7 i rambeslutet beskriver den s.k. territorialitetsprincipen. Enligt bestämmelsen får överlämnande vägras om brottet enligt den verkställande medlemsstatens lagstiftning har begåtts helt eller delvis på dess territorium eller på en plats som är likställd med den Vidare får överlämnande vägras om brottet har begåtts utanför den utfärdande medlemsstatens territorium och åtal enligt den verkställande medlemsstatens lagstiftning inte är tillåtet för sådana brott, när de har begåtts utanför dess territorium. motsvarar artikel 7 utlämningskonvention. Enligt artikel 4.2 i rambeslutet får överlämnande vägras om den eftersökte är föremål för lagföring i den verkställande medlemsstaten för samma gärning som den för vilken överlämnande begärs. är ett uttryck för principen om lis pendens, dvs. utgör hinder för ny lagföring för samma gärning. bestämmelse finns i artikel 8 utlämningskonvention. Utlämningslagen innehåller numera inte något generellt hinder mot utlämning för brott som begåtts i (se dock 3 § andra stycket utlämningslagen, som föreslås upphävas). Det är inte heller något formellt hinder att den som begärs utlämnad står under åtal i för samma gärning som avses med framställningen. Genom en lagändring år 1975 avskaffades det tidigare kravet vid utlämning på att gärningen helt eller delvis skall ha förövats utom riket. möjligheten att vägra utlämning med hänvisning till att den eftersökte står under åtal i för samma gärning (prop. 1975:35 s. 50 f.). Ändringarna motiverades med att det mot bakgrund av den internationella brottslighetens utbredning i större utsträckning kunde framstå som ändamålsenligt att ett brott lagfördes i en annan stat än där Det kunde alltså finnas fall där en gärning begåtts i men där det var lämpligast att lagföringen skedde i en annan stat. Departementschefen påpekade att det dock kunde finnas situationer där utlämning inte borde ske för gärningar som begåtts i , t.ex. om utlämning skulle försvåra en målsägandes möjligheter att föra skadeståndstalan mot den som begärs utlämnad. Det kunde också vara olämpligt, t.ex. av kostnadsskäl, att överföra lagföringen till en annan stat om huvudförhandling redan hade påbörjats i (a. prop. s. 51). deltagande i det internationella straffrättsliga samarbetet har ökat betydligt sedan 1975 års lagändring. Genom nya åtaganden krävs att kan bistå andra staters rättsliga myndigheter med rättslig hjälp och utlämning i ärenden som rör flera stater. Ett exempel är det europeiska åklagarsamarbete som sker genom Eurojust, vars främsta syfte är att samordna utredningar som rör grov organiserad brottslighet med förgreningar i flera EU-medlemsstater. Eurojust kan bl.a. uppmana de rättsliga myndigheterna i medlemsstaterna att inleda lagföring eller att avstå från att lagföra, om det är lämpligare att de rättsliga myndigheterna i en annan medlemsstat lagför för ett visst brott (prop. 2001/02:86, bet. 2001/02:JuU19, rskr. 2001/02:159). En förutsättning för att en medlemsstat skall kunna åta sig att lagföra brottslighet som berör flera stater är som regel att andra stater som berörs av brottsligheten bistår den lagförande medlemsstaten med rättslig hjälp och utlämning. Överlämnande för gärningar som har ägt rum i Enligt regeringen bör en utgångspunkt i den nya lagen vara att överlämnande inte får ske för gärningar som har ägt rum i , om de inte är straffbara enligt svensk lag och heller inte skulle kunna leda till åtal i . Det är naturligt att överlämnande för en gärning som har ägt rum i inte bör kunna ske i större utsträckning än det hade varit möjligt att här i landet lagföra för gärningen. Är det således fråga om en gärning som inte motsvarar brott enligt svensk lag, bör överlämnande inte kunna ske för gärningen om den helt eller delvis har ägt rum i . En sådan avslagsgrund bör därför införas i den nya lagen. Finns det inte något sådant hinder bör enligt regeringen överlämnande kunna ske även för gärningar som helt eller delvis har ägt rum i . Om en gärning har ägt rum i skall som regel också lagföringen ske här. Har gärning som ägt rum i anknytning till brottslighet i andra medlemsstater, bör det dock i de allra flesta fall finnas förutsättningar att överföra lagföringen dit. Det är då rimligt att det även finns förutsättningar att bistå med överlämnande trots att gärningen har ägt rum i . Hinder på grund av lagföring i De skäl som motiverar att överlämnande bör kunna ske för en gärning som har ägt rum i talar även för att det bör vara möjligt att överlämna trots att lagföring har inletts här. Vid bedömning av om lagföring skall ske i eller i den andra staten bör utgångspunkten givetvis vara att lagföringen sker där förutsättningarna för en materiellt riktig dom är bäst, vilken i sin tur bl.a. är beroende av var bevisningen för brottet bäst kan tas upp. Överlämnande i ett sådant fall bör normalt inte ske om det skulle äventyra eller försämra en målsägandes möjligheter att söka utverka skadestånd från den som begärs överlämnad. Andra skäl som kan tala emot ett överlämnande är att huvudförhandling i ett mål som gäller samma gärning har påbörjats i och det med hänsyn till kostnader eller nedlagt arbete är olämpligt att överlämnande för lagföring beviljas. Har den som begärs överlämnad inte fyllt Prop. 2003/04:7 bör lagföringen som regel ske i om det är möjligt, se avsnitt Enligt regeringens bedömning bör det i lagen tas in en bestämmelse om att överlämnande inte skall beviljas om lagföringen för den gärning som begäran avser pågår i och förunder- sökningsledaren i det andra ärendet motsätter sig att lagföring sker i den utfärdande medlemsstaten. Det bör ankomma på åklagaren i ärendet om överlämnande att informera domstolen om förundersökningsledarens uppfattning. 7.4.2Hinder på grund av tidigare dom eller beslut eller på grund av preskription Regeringens förslag: Överlämnande för en viss gärning får inte beviljas om den omfattas av nåd eller ett annat beslut enligt 11 kap. 13 § regeringsformen, om det i har meddelats åtalsunderlåtelse eller ett motsvarande beslut avseende gärningen, om den som begärs överlämnad redan är dömd för gärningen i en medlemsstat i EU, om den som begärs överlämnad redan är dömd för gärningen i en stat utanför EU och den domen hade varit ett hinder mot utlämning från , eller om den som eftersöks är svensk medborgare eller gärningen helt eller delvis har ägt rum i och påföljd för gärningen kan dömas ut i eller här har bortfallit på grund av preskription. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag, men avslagsgrunderna är något annorlunda formulerade och disponerade. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagen. vid har ifrågasatt om preskriptionsbestämmelsen motsvarar rambeslutets bestämmelse, där det uppställs ett krav på att de gärningar som preskriptionen avser måste omfattas av den verkställande medlemsstatens jurisdiktion. har även ifrågasatt det rimliga i att ha en obligatorisk avslagsgrund om preskription när villkoren för överlämnande i övrigt är så begränsade. Skälen för regeringens förslag Nåd och andra beslut enligt 11 kap. 13 § regeringsformen Enligt artikel 3.1 i rambeslutet får överlämnande inte ske om ett brott som ligger till grund för en arresteringsorder omfattas av amnesti i den verkställande medlemsstaten, under förutsättning att denna stat enligt sin egen strafflag var behörig att lagföra brottet. Bestämmelsen motsvarar artikel 9 utlämningskonvention och artikel 4 i det andra tilläggsprotokollet till utlämningskonvention. I samband med tillträde till tilläggsprotokollet anförde departementschefen att med amnesty förstås enligt vad som framgår av förarbetena inte bara beslut om kollektiv benådning utan också individuellt nådebeslut samt beslut om s.k. abolition. 1978/79:80 s. 14). Bestämmelsen motsvarar 10 § första stycket utlämningslagen. Enligt 11 kap. 13 § regeringsformen får regeringen genom nåd efterge eller mildra en brottspåföljd eller annan sådan rättsverkan av brott samt efterge eller mildra annat liknande av myndighet beslutat ingrepp avseende enskilds person eller egendom. Om det finns synnerliga skäl får regeringen också besluta att vidare åtgärd för att utreda eller lagföra brottslig gärning inte skall ske (abolition). Regeringens nåderätt omfattar såväl individuell nåd som kollektiv nåd (amnesti) och abolition. Regeringen beviljar nåd i några tiotal fall . Ärenden om abolition är ytterst ovanligt. Amnesti har inte förekommit . Regeringen delar bedömningen i promemorians förslag om att ett beslut om benådning eller ett annat beslut enligt 11 kap. 13 § regeringsformen alltid skall utgöra hinder mot överlämnande. Även om avslag i en sådan situation i flertalet fall kan ske redan av det skälet att personen redan är dömd för gärningen (ne bis in idem; se nedan) är det lämpligt att uttryckligen direkt i lagen reglera att avslag skall ske i dessa fall. Enligt artikel 4.3 i rambeslutet får överlämnande vägras om de rättsliga myndigheterna i den verkställande medlemsstaten har beslutat att inte väcka åtal för ett brott som ligger till grund för en arresteringsorder eller om beslut har meddelats att underlåta åtal eller om det i den verkställande medlemsstaten har meddelats något annat slutligt avgörande som hindrar senare lagföring för samma gärningar. Artikel 4.3 omfattar i första hand åklagares möjlighet att enligt 20 kap. 7 § besluta om åtalsunderlåtelse. Bestämmelser om åtalsunderlåtelse finns även i lagen (1964:167) med särskilda bestäm- melser om unga lagöverträdare. Enligt nuvarande bestämmelser utgör åtalsunderlåtelse hinder mot utlämning (10 § första stycket utlämningslagen). Med hänsyn till att ett beslut om åtalsunderlåtelse är ett för den enskilde gynnande beslut, som kan ändras endast under de begränsade förutsättningar som anges i lag, skulle det framstå som rättsosäkert om den som i har fått ett sådant beslut överlämnades till en annan stat för samma gärning. Åtalsunderlåtelse som har meddelats i bör därför enligt regeringen utgöra hinder mot överlämnande. Ne bis in idem Enligt artikel 3.2 i rambeslutet skall överlämnande inte ske om det av de uppgifter som står till den verkställande rättsliga myndighetens förfogande framgår att den eftersöktes ansvar för samma gärning har prövats genom lagakraftvunnen dom i en medlemsstat, under förutsättning att straffet, vid fällande dom, har avtjänats eller är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i domslandet. Enligt artikel 4.5 får överlämnande även vägras om det framgår att den eftersöktes ansvar för samma gärningar har prövats genom lagakraftvunnen dom i en stat utanför EU, under förutsättning att straffet, vid fällande dom, avtjänats eller är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i domslandet. Skillnaden mellan bestämmelserna är att den senare är fakultativ och reglerar domar från stater utanför EU, medan den förra bestämmelsen är tvingande och avser domar som har meddelats i medlemsstaterna. Bestämmelser om ne bis in idem (förbud mot åtal eller straff för samma gärning som en person redan tidigare är dömd för) vid utlämning finns i 10 § tredje och fjärde styckena utlämningslagen. Bestämmelsen vilar på principen att möjligheten att utlämna till en annan stat än den där domen har meddelats skall korrespondera med möjligheten att i motsvarande fall, och med stöd av bestämmelserna i 2 kap. , lagföra för brottet i , utan hinder av att det redan finns en utländsk dom (se prop. 1975:35 s. 62). Enligt rambeslutet får överlämnande inte ske för en gärning för vilken den eftersöktes ansvar redan har prövats genom lagakraftvunnen dom i en medlemsstat om straffet vid fällande dom har avtjänats eller är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i domslandet. En bestämmelse som förbjuder överlämnande i sådana fall skall enligt regeringen därför tas in i lagen. Bestämmelsen bör omfatta såväl svenska domar som domar meddelade i andra medlemsstater i EU. Det bör även tas in en bestämmelse i lagen som hindrar överlämnande till stater utanför EU i de fall som utlämning inte hade varit möjligt under motsvarande förhållanden (se 10 § utlämningslagen). Överlämnande får enligt artikel 4.4 vägras om åtal för brottet eller verkställighet av straffet har preskriberats enligt den verkställande medlemsstatens lagstiftning, förutsatt att brottet omfattas av den medlemsstatens strafflagstiftning. En motsvarande bestämmelse finns i artikel 8.2 utlämningskonvention. Preskriptionsbestämmelser finns även i artikel 10 utlämningskonvention och i artikel 62.1 i . Genom en lagändring i samband med tillträde till utlämningskonvention ändrades 10 § utlämningslagen så att preskription inte längre utgör ett hinder mot utlämning till andra medlemsstater i EU (prop. 2000/01:83). Ett undantag görs för svenska medborgare, som inte får utlämnas om åtal eller straff för brottet är preskriberat. Regeringen anförde i den allmänna motiveringen att det från allmän utgångspunkt är rimligt att det är preskriptionstiden i den stat där brottet är förövat som skall vara avgörande för möjligheten att bevilja utlämning. Vad den anmodade medlemsstatens lagstiftning innebär i detta avseende ansågs ha mindre betydelse (a. prop. s. 39 f.). Eftersom utlämning av egna medborgare utanför var en principiell nyhet, vars omfattning och konsekvenser då bedömdes vara svåra att överblicka, fann regeringen det var lämpligt att tills vidare alltjämt betrakta preskription som ett utlämningshinder för svenska medborgare (a. prop. s. 34). Erkännande av andra medlemsstaters domar och beslut är en central Prop. 2003/04:7 utgångspunkt i rambeslutet. Det framstår med den utgångspunkten, och i likhet med vad regeringen anförde i det refererade lagstiftningsärendet ovan, som naturligt att det är preskriptionsbestämmelserna i den utfärdande medlemsstaten som skall tillmätas betydelse vid prövning av frågan om överlämnande bör beviljas. Rambeslutet gör i princip inte någon skillnad på egna och andra staters medborgare (jfr dock art. 4.6 och 5.3). Att behålla undantaget för svenska medborgare och därmed särbehandla dem kan med detta synsätt framstå som inkonsekvent. Det kan konstateras att , i likhet med övriga EU- medlemsstater, tar ett förhållandevis stort steg genom att delvis avskaffa kravet på dubbel straffbarhet. Avskaffande av krav på dubbel straffbarhet är i likhet med möjligheten att överlämna någon utan hinder av preskription uttryck för principen om ömsesidigt erkännande. Som har redovisats under avsnitt 7.2 bör inte helt släppa kravet på dubbel straffbarhet. De skäl som anfördes i samband med tillträdet till utlämningskonvention för att bibehålla preskription som ett hinder av utlämning av svenska medborgare talar enligt regeringen därför även i detta sammanhang för att överlämnande av en svensk medborgare tills vidare inte bör ske om åtal för brottet eller verkställighet av straff eller annan påföljd för brottet hade varit preskriberat enligt svensk lag. I den föreslagna bestämmelsen sägs att överlämnande inte får beviljas i fråga om en svensk medborgare om påföljd för gärningen kan dömas ut i eller om påföljd för gärningen här har bortfallit på grund av preskription. Därav följer att avslagsgrunden förutsätter att har jurisdiktion för gärningen. Det finns enligt regeringens bedömning också skäl att införa en bestämmelse som hindrar överlämnande för en gärning som har ägt rum i och för vilken preskription har inträtt. Med preskription avses här att någon påföljd för en gärning som omfattas av svensk jurisdiktion kan dömas ut i (åtalspreskription) eller att påföljden inte kan verkställas här på grund av preskription (påföljdspreskription). Preskription av det förra slaget kommer därmed att träffa gärningar för vilka överlämnande begärs i lagföringssyfte, medan påföljdspreskription i nu angivna fall hindrar överlämnande för straffverkställighet. Skälen för en sådan preskriptionsbestämmelse är i huvudsak desamma som har anförts från att förbjuda överlämnande för gärningar som har begåtts på svenskt territorium, utan att vara straffbara här (se avsnitt 7.3.3). I övriga fall bör däremot preskription inte utgöra något hinder mot överlämnande. 7.5Den eftersökte begär att få verkställa en frihetsberövande påföljd i Regeringens förslag: När en svensk medborgare begärs överlämnad för verkställighet av en frihetsberövande påföljd får överlämnande inte beviljas om den eftersökte begär att påföljden skall verkställas i . Om den eftersökte vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i den utfärdande medlemsstaten, skall dock en begäran om överlämnande avslås endast om det med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att påföljden verkställs i . Promemorians förslag överensstämmer i princip med regeringens förslag, men är annorlunda formulerat. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.