prop · GR0330 · 2003-11-13 00:00:00 — Det innebär bl.a. att de poliser som skall utföra transporter av människor som bär på smitta måste få tillräcklig information om hur man undviker att risk för smitto- överföring uppkommer. 21.3Följdändringar i andra författningar Regeringens förslag medför att följdändringar behöver göras i andra för- fattningar. Utöver de följdändringar av saklig betydelse som tidigare tagits upp behövs ändringar av terminologi och laghänvisningar i ytter- ligare ett antal lagar. De lagar som berörs är lagen (1971:289) om all- männa förvaltningsdomstolar, lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl., hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), lagen (1988:870) om vård av missbru- kare i vissa fall, lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare, karan- tänslagen (1989:290), lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångs- vård, lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring, lagen (1997:982) om anmälan av vissa allvarliga sjukdomar, lagen (1998:531) om yrkes- verksamhet på hälso- och sjukvårdens område, lagen (1998:544) om vårdregister, lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård samt lagen (1998:1656) om patientnämndsverksamhet. På förordningsnivå erfordras också ändringar av saklig betydelse. krävs bl.a. en ny och till den föreslagna smittskyddslagen anpassad smitt- Det föreligger betydande svårigheter att göra samhällsekonomiska beräkningar på smittskyddsområdet, bl.a. med hänsyn till att det förelig- ger stora brister i det empiriska underlaget. Olika försök att har gjorts att uppskatta kostnaderna men dessa skattningar får anses vara mycket osäkra. Regeringen har tagit upp och behandlat dessa problem i avsnitt 16.2 och föreslagit att ett arbete för att utveckla metoder och rutiner för en nationell uppföljning och utvärdering skall inledas. Regeringens förslag syftar till ett mer effektivt smittskyddsarbete, vil- ket i sig är ägnat att leda till långsiktiga besparingar i samhällets kost- nader för smittsamma sjukdomar. De smittsamma sjukdomarna medför stora kostnader vid sidan av kostnaderna för smittskyddet, såsom kost- nader för vård och behandling, sjukskrivning och produktionsbortfall. Åtgärder som begränsar spridningen av dessa sjukdomar kan ge bety- dande samhällsekonomiska vinster. Regeringen bedömer att förslagen sammantaget inte medför någon ökning av de offentliga utgifterna. Regeringens förslag syftar till att stärka de insatser som görs i frivillig form för att minska behovet av tvångsåtgärder. Detta bör bl.a. kunna minska användningen av isolering, vilket är en ytterst kostnadskrävande vårdform. Vidare syftar regeringens förslag till att få till stånd kortare isoleringstider, vilket bidrar till att användningen av denna kostnads- krävande vårdform minskar. Man bör även hålla i minnet att antalet personer som blir föremål för tvångsisolering är litet. Vissa kostnader för alternativa åtgärder kan förväntas uppkomma, men dessa bedöms bli avsevärt lägre än kostnaderna för isolering i varje enskilt fall. En stor del av dessa kostnader faller på landsting och kommun. Rege- ringens förslag medför dock inte några nya åligganden för vare sig kom- mun eller landsting utan bygger på det ansvar för bl.a. stöd och vård- insatser som följer av lagstiftningen på hälso- och sjukvårdsområdet samt på område. De förändringar som föreslås kan ställa krav på ett ökat engagemang från kommunernas och landstingens sida. Man kan dock notera att smittskyddslagens bestämmelser aldrig har haft till syfte att avlasta kommunerna och landstingen från det ansvar de har enligt andra lagar. Vissa förändringar föreslås när det gäller rätten till kostnadsfri under- sökning, vård och behandling, främst avseende vid vilka sjukdomar kost- nadsfrihet kan komma i fråga. Rätten begränsas dock till de allmänfarliga sjukdomarna. Dessa motsvarar i stor utsträckning de sjukdomar som klassificeras som samhällsfarliga sjukdomar enligt den nuvarande smitt- skyddslagen. Den dominerande kostnaden för vården bärs redan av landstingen. Det är alltså endast patientavgiften som berörs. Regeringen bedömer att det är osäkert hur kostnaderna påverkas, men att det i vart fall inte är troligt att det kommer att ske någon större kostnadsökning till följd av regeringens förslag. När det gäller förslaget om kostnadsfrihet för läkemedel föreslås i lik- het med nuvarande smittskyddslag en begränsning av kostnadsfriheten till de allmänfarliga sjukdomarna. Skillnaden i förhållande till dagens situation blir därmed obetydlig. Även i fråga om smittbärarpenningen föreslås att ersättningsbestäm- melserna skall vara kopplade till de allmänfarliga sjukdomarna. Kost- naderna för denna ersättning beror bl.a. på antalet fall av sjukdomarna samt i vad mån man är smittbärare utan att förlora arbetsförmågan. Rege- ringen bedömer att det är osäkert hur kostnaderna påverkas. Samman- taget är det inte heller beträffande smittbärarpenningen troligt att det kommer att ske någon större kostnadsökning till följd av regeringens förslag. Vad gäller smittskyddsläkarnas uppgifter har regeringen föreslagit att dessa skall preciseras tydligare än vad som är fallet . I praktiken genomför dock smittskyddsläkaren till stor del dessa upp- gifter. Sammantaget bedömer regeringen att förslagen beträffande smitt- skyddsläkarnas uppgifter medför enbart marginella kostnadsökningar. Beträffande tillsyn över smittskyddsarbetet anser regeringen att ambitionsnivån bör höjas, vilket kan medföra en viss kost- nadsökning. En intensifierad tillsyn bör dock kunna bidra till ett effek- tivare smittskyddsarbete på det lokala planet och därmed till att minska kostnaderna för smittsamma sjukdomar. För domstolarnas del torde regeringens förslag rörande beslut om tvångsundersökning endast innebära en marginell ökning av antalet mål och därför endast en försumbar kostnadsökning. Detsamma gäller för förslaget att sakkunnig skall höras vid muntlig förhandling i mål om iso- lering och fortsatt isolering. innebär regeringens förslag en skärpning av de rekvisit då isolering kan komma i fråga vilket bör leda till att antalet mål minskar något. Härutöver föreslår regeringen att lagen (1987:375) om förbud mot s.k. bastuklubbar och liknande verksamheter upphävs vilket medför att domstolarnas kostnader för denna typ av mål upphör. Sammantaget gör regeringen därför nu den bedömningen att de föreslagna ändringarna inte bör medföra någon sådan ökning av arbets- bördan för domstolarna som inte kan tas om hand med befintliga resur- ser. Regeringen avser emellertid att noga följa utvecklingen och, om skäl därför bedöms föreligga, återkomma med förslag på de insatser som kan bli nödvändiga. Beträffande de utökade provtagningsmöjligheterna vid förundersökning torde det röra sig om försumbara merkostnader för polismyndigheterna. Övriga förslag bedöms inte medföra någon ökning av de offentliga Sammantaget gör regeringen bedömningen att regeringens förslag ryms inom nuvarande finansiella ramar för smittskyddsarbetet för såväl stat som kommun och landsting. 1 kap. Allmänna bestämmelser I paragrafen anges målet för samhällets smittskydd (jfr 1 § i gällande smittskyddslag). Smittskyddets uppgift är att skydda befolkningen mot smittsamma sjukdomar. Lagen omfattar alla smittsamma sjukdomar som inte innebär endast ett ringa hot mot människors hälsa, se 3 §. Åtgärder som är ingripande för den enskilde kan emellertid vidtas enbart beträf- fande vissa, allvarligare, sjukdomar (se t.ex. 3 kap. 2 och 46 §§, 4 kap. 2 § och 5 kap. 1 och 3 §§). I bestämmelsen tydliggörs att smittskyddslagen endast reglerar smitt- skyddsåtgärder som riktar sig till människor. Med smittskyddsåtgärder avses åtgärder som syftar till att hindra spridningen av smittsamma sjuk- domar. Det kan vara fråga om en mängd skilda åtgärder såsom läkar- undersökning, behandling, information till allmänheten om smittvägar och dylikt. Finns smittkällan i den fysiska miljön (t.ex. livsmedel eller djur) kan i stället objektinriktade åtgärder bli aktuella för att hindra smitt- spridning. De mest centrala lagarna som reglerar objektinriktade åtgärder uppräknas i paragrafens andra stycke. Paragrafen reglerar vilka sjukdomar som omfattas av smittskyddslagen. Innebörden av första stycket är att lagen i princip omfattar alla smitt- samma sjukdomar av betydelse för människan. Undantag görs för sådana sjukdomar som endast innebär ett ringa hot mot människors hälsa. Här- med avses t.ex. förkylningssjukdomar, endagsdiarréer och liknande enkla och vanligen förekommande sjukdomar. För dessa sjukdomar torde det inte vara aktuellt med särskilda smittskyddsåtgärder. Begreppet smitt- samma sjukdomar skall ses som en samlingsterm för flera olika till- stånd. Grundläggande för alla tillstånden är att det som framkallar sjuk- domen utgår från någon typ av mikroorganism, t.ex. virus, bakterier, parasiter eller svampar. Dessa kan i sig ge upphov till sjukdom eller bilda gifter som utlöser sjukdom. Vidare kan en människa bära på en mikro- organism utan att insjukna. Även vid ett sådant förhållande skall han eller hon anses ha en smittsam sjukdom. I andra stycket definieras vad som i lagen avses med allmänfarliga sjukdomar. De allmänfarliga sjukdomarna är sådana allvarliga sjuk- domar för vilka det kan bli aktuellt att vidta tvångsåtgärder såsom tvångsundersökning, tillfällig isolering samt isolering. Dessutom skall förhållningsregler alltid meddelas den som bär på en allmänfarlig sjuk- dom. För att en sjukdom skall anses som en allmänfarlig sjukdom måste den uppfylla de i paragrafen uppställda kriterierna. En prövning måste således göras av varje enskild sjukdom. För att en sjukdom skall betecknas som en allmänfarlig sjukdom krävs att sjukdomen kan vara livshotande, innebära långvarig sjukdom eller svårt lidande eller medföra andra allvarliga konsekvenser. Kriterierna är ett mått på den fara sjukdomen utgör för den enskildes hälsotillstånd. Det räcker med att ett av kriterierna är uppfyllt. Begreppet livshotande hänför sig till sjukdomens dödlighet. Det skall röra sig om en sjukdom som har hög dödlighet eller som av annan anledning kan orsaka många dödsfall i befolkningen. Att en sjukdom är långvarig innebär att den varar ; en sjukdom som snabbt läker ut omfattas ej av detta krite- rium, och ej heller sjukdomar som kan botas genom relativt snabb be- handling. Svårt lidande eller andra allvarliga konsekvenser tar sikte på att sjukdomen kan ge bestående skador, långvarig och/eller svår behand- ling eller långvariga inskränkningar i hur den sjuke får leva. Det kan också vara så att sjukdomen innebär en förhöjd risk för följdsjukdomar av allvarligare slag. Kan sjukdomens följder begränsas genom en jäm- förelsevis enkel och snabb behandling kan den inte anses ge allvarliga konsekvenser i bestämmelsens mening. Vid bedömningen av om en sjukdom omfattas av de här beskrivna kriterierna har man att utgå från förutsättningarna för smittspridning i . Som exempel på sjukdomar som omfattas av de nu diskuterade krite- rierna kan nämnas difteri och tuberkulos som är potentiellt livshotande sjukdomar och som kan leda till bestående men. Tuberkulos är dessutom ett långvarigt sjukdomstillstånd som kräver långvarig behandling. Hiv- infektion (livshotande, långvarig sjukdom med svårt lidande) samt hepa- tit B och C (långvarig infektion med långvarigt lidande samt långdragen och omfattande behandling) är andra exempel på smittsamma sjukdomar som faller under mer än ett kriterium. Vad avser salmonellainfektion och shigellainfektion samt smitta med vissa andra bakterier som sprids via födan är risken att drabbas av en mycket allvarlig form av sjukdom låg i det enskilda fallet och infektionen ofta relativt kortvarig och själv- läkande. Däremot är långvarigt bärarskap inte alls ovanligt och sekun- dära komplikationer förekommer inte sällan vid dessa sjukdomar. Spridningsmönstret är dessutom sådant att man, om man avhänder sig möjligheten att ingripa mot smittade individer, snabbt riskerar att få ett stort antal akuta fall med såväl en påtaglig dödlighet som ett antal allvarliga och långdragna fall som följd. Mot den bakgrunden bör också dessa sjukdomar kunna klassificeras som allmänfarliga i lagens mening. Även gonorré, klamydiainfektion och syfilis är potentiellt långdragna till- stånd med allvarliga konsekvenser om inte spårning av smittade och adekvat undersökning och diagnos kan säkerställas. En obehandlad klamydiainfektion kan exempelvis leda till sterilitet. Infektioner med meticillinresistenta gula stafylokocker eller med pneumokocker med nedsatt känslighet för penicillin G är också exempel på infektioner som kan leda till mycket långvariga sjukdomstillstånd, långa och krävande behandlingsinsatser och medföra allvarliga konsekvenser för de drabbade. För att en sjukdom skall anses som en allmänfarlig sjukdom i lagens mening krävs vidare att den kan överföras till eller mellan människor samt att man genom åtgärder som riktas till den smittade kan ingripa mot sådan överföring. Sjukdomar som smittar från objekt till människa men därefter inte vidare till annan människa, t.ex. stelkramp, omfattas således inte av begreppet; vid dessa sjukdomar finns heller inget skäl att vidta tvångsåtgärder mot en enskild smittad för att förhindra smittsprid- ning. Vid andra sjukdomar som i övrigt uppfyller kriterierna för allmän- farlig sjukdom och har en hög smittspridningsförmåga mellan människor, t.ex. influensa, saknas verkningsfulla åtgärder som den smittade kan vidta för att förhindra smittspridning och sjukdomen kan därför inte anses som en allmänfarlig sjukdom i lagens mening. För de sjukdomar som i lagens mening klassificeras som allmänfarliga sjukdomar kan bl.a. följande individinriktade åtgärder vara aktuella; tvångsundersökning av den enskilde i syfte att fastställa diagnosen, samt, om vissa förutsättningar är uppfyllda, tillfällig isolering och isolering. Förhållningsregler i syfte att förhindra smittspridning skall alltid med- delas den som bär på eller misstänks bära på en allmänfarlig sjukdom. Tillfällig isolering och isolering innebär omfattande inskränkningar i den enskildes frihet och får därför bara tillgripas som en sista utväg för att förhindra smittspridning och under förutsättning att villkoren i 5 kap. 1 § och 5 kap. 3 § är uppfyllda. Det är vidare angeläget att sådana åtgärder begränsas till enbart de sjukdomar där de bedöms kunna hindra smitt- spridning. Av tredje stycket framgår att de allmänfarliga sjukdomarna tillsam- mans med vissa andra smittsamma sjukdomar skall anmälas eller bli föremål för smittspårning. Smittsamma sjukdomar som skall anmälas benämns anmälningspliktiga och smittsamma sjukdomar som skall bli föremål för smittspårning benämns smittspårningspliktiga. Såväl de an- mälningspliktiga som de smittspårningspliktiga sjukdomarna avser ett större antal sjukdomar än de allmänfarliga sjukdomarna. Anmälningspliktiga sjukdomar (se 9 kap. 3 §) är sådana vars utbred- ning och variationer i samhället är angeläget att följa. Anmälan skall göras av läkare dels till smittskyddsläkaren, dels till (jfr 2 kap. 5 §). Smittspårningspliktiga sjukdomar (se 9 kap. 3 §) är sådana som kan leda till allvarliga konsekvenser för den drabbade om t.ex. behandling inte ges och som om de får en större spridning utgör en belastning för folkhälsan. I dessa fall är det viktigt dels att smittkällan spåras upp, dels att man når människor som kan ha smittats av sjukdomen för att kunna erbjuda dessa behandling eller förebyggande insatser som infor- mation, vaccination m.m. Typexempel på sjukdomar som omfattas av bestämmelsen, förutom de allmänfarliga sjukdomarna, är vissa sjuk- domar som sprids via livsmedel, t.ex. botulism, trikininfektion och Andra sjukdomar som också torde omfattas är t.ex. legionellainfektion och papegojsjuka. Med hänsyn till att ingripande åtgärder kan vidtas mot den som bär på en allmänfarlig sjukdom bör en närmare precisering av vilka enskilda sjukdomar som omfattas av definitionen göras i lag. I fjärde stycket hän- visas till bilagan. Allmänna riktlinjer för smittskyddet I paragrafen formuleras vissa grundläggande förutsättningar för smitt- skyddsverksamheten. Inledningsvis slås fast att smittskyddsåtgärder skall bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet och att varje enskild åtgärd skall vara motiverad av ett klart epidemiologiskt behov. Behovet av åt- gärder varierar för de olika sjukdomarna; behovet kan även växla för en viss sjukdom beroende på hur den epidemiologiska situationen ser ut. Begreppet vetenskap och beprövad erfarenhet har använts inom hälso- och sjukvården. För en redovisning av vad som konkret skall anses ligga i begreppet hänvisas till förarbetena till den numera upphävda lagen om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården m.m., prop. 1993/94:149. Vidare fastslås i paragrafen att smittskyddsåtgärder skall vidtas med respekt för alla människors lika värde och enskildas integritet. På inrådan av Lagrådet har denna bestämmelse flyttats från 1 § till denna paragraf. Bestämmelsen innebär att smittskyddsarbetet skall vara förankrat i en humanistisk människosyn. Detta synsätt innebär bl.a. att smittade personer har samma värde och rätt till skydd som andra samhällsmedlemmar. I andra stycket införs ett särskilt barnperspektiv som tidigare saknats i smittskyddslagen. Principen om barnets bästa är väl förankrad i all lag- stiftning som rör barn men har tidigare inte kommit till tydligt uttryck i smittskyddslagen. Enligt bestämmelsen skall, när åtgärder rör barn, sär- skilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Den nya bestäm- melsen svarar mot innehållet i artikel 3 i . I enlighet med den definition av barn som ges i FN:s konvention om barnets rättig- heter skall med barn avses varje människa under . Vidare tydliggörs i tredje stycket de grundläggande villkoren för när en åtgärd får vidtas mot den enskildes vilja. En sådan åtgärd får endast vid- tas om inga andra möjligheter står till buds. Detta innebär att åtgärden inte får användas annat än om det är helt nödvändigt för att det avsedda resultatet skall uppnås och möjligheterna till frivilliga eller mindre ingripande åtgärder är uttömda. Paragrafen behandlar smittskyddets kvalitet. Liknande bestämmelser finns t.ex. i 3 kap. 3 § socialtjänstlagen (2001:453) och 2 a § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). I paragrafens första stycke föreskrivs att insatserna inom smittskyddet skall vara av god kvalitet. Avsikten är att garantera kvaliteten i det smittskyddsarbete som bedrivs. Att konkretisera begreppet kvalitet låter sig inte göras på ett enkelt och entydigt sätt. För att uppnå god kvalitet krävs bl.a. rättssäkerhet för den enskilde smittade, garantier för att erforderlig vård och lämpligt stöd kommer honom eller henne till del, skydd mot smittspridning till de osmittade, god arbets- ledning inom smittskyddsorganisationen, väl fungerande arbetslag samt utvecklat samarbete mellan de olika aktörer som är verksamma inom smittskyddet m.m. Meningen är vidare att bestämmelsen skall bli till stöd för en kvalitetsinriktad tillsyn. Paragrafens andra stycke gäller personalens kompetens. Det torde vara en självklarhet att smittskyddsläkaren måste besitta hög kompetens och erfarenhet. Men även andra befattningshavare inom smittskyddet, exem- pelvis personal som skall sköta smittspårning eller som har att ge råd i hygienfrågor, måste ha lämpliga kvalifikationer och tillräcklig erfarenhet för sina arbetsuppgifter. Syftet med smittskyddet är primärt att skydda befolkningen mot smitt- samma sjukdomar. Själva vården av den sjuke faller under hälso- och sjukvårdslagen. Oaktat detta måste smittskyddslagen även värna om den som redan är smittad. Den smittade skall kunna ställa anspråk på att samhället tillhandahåller det stöd och den hjälp han eller hon behöver för att kunna ta sitt ansvar. Den som är verksam inom smittskyddet är därför skyldig att både värna om skyddet för osmittade och bistå den enskilde smittade så att denne erhåller de olika insatser som kan behövas för att smittspridning skall förebyggas eller så långt som möjligt förhindras. Den sistnämnda skyldigheten kommer till uttryck på olika ställen i lagen, bl.a. i 4 kap. 1 § andra stycket och i 4 kap. 6 §. Första stycket: skall, under regering och riksdag, ha det övergripande nationella ansvaret för att befolkningen ges ett gott skydd mot smittsamma sjukdomar. I sitt arbete skall samråda med andra berörda myndigheter (se vidare avsnitt 14 och 16.2). Social- styrelsens uppdrag att följa och vidareutveckla smittskyddet hänför sig till den speciella dynamik som präglar detta område. Infektionspanora- mat har förändrats påtagligt ; en rad nya eller åtminstone okända smittämnen har identifierats, andra smittämnen har funnit nya vägar och därigenom fått en större spridning, och ytter- ligare ett antal sjukdomar som tidigare ansågs vara på tillbakagång har återkommit med full kraft. Detta ställer särskilda krav på såväl lagstift- ning och organisation som beredskap. Det är angeläget att Socialstyrel- sen, med stöd av andra myndigheter inom området, följer det epidemio- logiska läget och den medicinska utvecklingen vad avser spridning och kontroll av smittsamma sjukdomar och tar initiativ till de förändringar som kan behövas bland annat i lag och annan författning, i tillämpning och i organisation. Andra stycket: Enligt 2 kap. 5 § skall anmälan om inträffade sjukdoms- fall göras till . Med hänsyn härtill är det lämpligt att i lagen klargöra att institutet bl.a. har ansvaret för att följa och analysera det epidemiologiska läget. Paragrafen motsvaras av 5 § i den gällande smittskyddslagen. Lands- tinget skall även fortsättningsvis ha ansvar för det personinriktade smitt- skyddet och vara huvudman för smittskyddsläkarorganisationen. Rege- ringens överväganden beträffande huvudmannaskapet för smittskydds- läkarorganisationen redovisas i avsnitt 16.1. Första och andra stycket i paragrafen motsvaras av 6 § i den gällande smittskyddslagen, som föreskriver att det i varje landsting skall finnas en smittskyddsläkare. Liksom tidigare skall smittskyddsläkaren utses av en sådan nämnd som avses i 10 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). I frågor som avser myndighetsutövning skall han eller hon vara självständig i förhållande till landstingskommunen. Av tredje stycket framgår att smittskyddsläkaren kan delegera sina uppgifter enligt lagen till en annan erfaren läkare. Den som smittskydds- läkaren delegerar uppgifter till skall ha en kompetens som motsvarar de krav som ställs på smittskyddsläkaren. Den gällande smittskyddslagen saknar en sådan möjlighet till delegation. I praktiken förekommer dock på vissa platser ett system med biträdande smittskyddsläkare trots att stöd för detta saknas i den gällande smittskyddslagen. Genom den nya bestämmelsen ges ett uttryckligt stöd för att när så erfordras andra läkare på uppdrag av smittskyddsläkaren får utföra dennes uppgifter enligt lagen. Det yttersta ansvaret har enligt denna paragraf jämfört med 6 kap. 1 § dock smittskyddsläkaren. Detta ansvar kan således inte delegeras till någon annan. Paragrafen motsvarar till en del 12 § första stycket i den gällande smitt- skyddslagen. Myndigheter inom smittskyddet, bl.a. , landstingen och smittskyddsläkarna, åläggs i bestämmelsen en skyldighet att samverka med aktörer som är verksamma inom andra delar av smitt- skyddet för att förebygga och begränsa utbrott eller spridning av smitt- samma sjukdomar. Som framgår av avsnitt 14 och 16 varierar smitt- skyddsansvaret med varifrån smittan härrör. Smittskyddsläkaren är ansvarig då smittan härrör från människor medan ansvaret, då det gäller smitta som härrör från djur eller objekt, kan åvila bl.a. kommunen, Jord- bruksverket eller (se avsnitt 14 för en närmare beskrivning av ansvarsfördelningen). Formerna för samverkan bestäms av de inblandade aktörerna själva. Riktlinjer för underrättelser, informa- tionsutbyte och samråd finns dock i 6 kap. 7 §.