mot · GR02So572 · 2003-10-07 00:00:00 — Det visar sig att de som har möjligheter att påverka sin arbetsmiljö och vardag är betydligt mindre sjukskrivna än dem som arbetar på enheter med ett svagt ledarskap och otydliga mål. Detta avspeglar med största sannolikhet skillnader i trivsel på arbetsplatsen. All erfarenhet visar att människor mår bättre och presterar mer om de kan påverka sin arbetssituation. Små enheter fungerar ofta bättre än stora. De har mindre personalomsättning och lägre sjukfrånvaro. Det är ingen tillfällighet att privata alternativ inom välfärdssektorn ofta får högre betyg av sina anställda än de kommunala. Ofta kännetecknas dessa privata alternativ just av en mindre skala och mer direkta beslutsvägar. Ofta är också ledarskapet tydligare i dessa. Det säger inte att all verksamhet ska bedrivas i privat regi, men däremot att det är viktigt med små enheter med stort personalinflytande. Även personalkooperativ är i många sammanhang ett bra alternativ. Vårdanställda borde ha en arbetsmarknad där de har mer än en arbetsgivare att välja på. Här har det blivit bättre, med fler alternativ och avknoppningar och mer decentralisering i landstingen och kommunerna. Framtidens vårdarbetsmarknad borde slippa den förstelning och löneeftersläpning som berott på att ålderdomliga hierarkier och lönesystem levt kvar när annat arbetsliv snabbt förändrats. Då kan inte heller uppfattningen om manliga och kvinnliga yrken få prägla vården så som den länge gjort. Vården har rätt länge levt högt på att utnyttja gamla könsmönster i yrkesvalet och få människor att tills vidare finna sig i förlegade skillnader mellan manslöner och kvinnolöner i arbetslivet. Detta är sannerligen ingen väg till framgång på morgondagens arbetsmarknad. Det som här anförts om äldrevårdens personalförsörjning bör ges regeringen till känna. har, vid uppföljning av den nationella handlingsplanen för äldreomsorgen, pekat på att rehabiliteringen för de äldre brister. Det var omkring hälften av de äldre som bodde i särskilt boende som inte hade sina rehabiliteringsbehov tillgodosedda, enligt en studie refererade till. Av undersökningen framgick också att rehabiliteringsbehoven inte ens fastställdes i behovsbedömningen. Detta talar för att organiseringen av behovsbedömningen och kartläggningen av de äldres rehabiliteringsbehov måste förbättras. De som oftast står för rehabiliteringsinsatserna, vårdbiträdena, måste samarbeta mer med vårdbiträden och de anhöriga. Ansvarsfördelningen mellan huvudmännen måste ses över när det gäller hemsjukvården och rehabiliteringen. Samverkansavtalen mellan landsting och kommuner har här central betydelse. Dessa samverkansavtal kan innehålla bestämmelser om gemensam vårdplanering och samfinansierad rehabilitering. Det måste här understrykas att hälso- och sjukvårdslagen inte innehåller några undantag för ålder, utan förutsätter att människor i olika åldersgrupper skall få vård med hänsyn till det medicinska behovet. Detta kan uppenbarligen behöva följas upp bättre i medicinska tillsynsverksamhet, och det måste också förutsättas att regeringen följer frågan noga och vid behov återkommer med förslag. Det är ju behovet, inte födelseåret, som ska avgöra tid och omfattning av en rehabiliteringsinsats. Det som här anförts om äldres rehabilitering bör ges regeringen till känna.