mot · GR02K363 · 2003-10-07 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att trossamfunden bör regleras i en lag. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att inte i lag reglera något samfunds teologiska innehåll, styrelseskick, utbredning och struktur. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att statens medverkan med uppbörd av medlemsavgifter bör upphöra. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att bör vara huvudman för begravningsplatser för icke-kristna. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att vården och underhållet av kulturhistoriskt värdefull egendom efter 2009 får en principiell lösning som är densamma som för trossamfunden.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utvärdering av begravningsombudens verksamhet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om fria möjlighet att till Kammarkollegiet anmäla vilka personer som skall vara vigselförrättare inom samfundet.2 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om religionsfrihet för statschefen, prinsar och prinsessor. 1 Yrkande 5 hänvisat till KrU. 2 Yrkande 7 hänvisat till LU. I ett liberalt land råder religionsfrihet, vilket för övrigt utgör en av de medborgerliga fri- och rättigheterna. Var och en har rätt att sammansluta sig i eller stå utanför religiösa samfund. En naturlig följd av religionsfriheten blir att staten förhåller sig neutral i trosfrågor. Liberaler är den politiska kraft i som mer än någon annan engagerat sig i denna fråga. Folkpartister med vitt skilda inställningar i livsåskådningsfrågor har förenats i arbetet för att likställdhet mellan trossamfund är en viktig princip i ett samhälle byggt på religionsfrihet. Inte minst de folkpartister som varit kyrkopolitiskt engagerade har stött denna uppfattning. En viktig utgångspunkt för liberalerna är därför att inte skall vara föremål för sådan särbehandling att den kan betraktas som bärare av en statsreligion och i viss mån utgöra ett offentligträttsligt subjekt. Frågan om att skilja kyrkan från staten väcktes , men inte förrän blev den föremål för den första utredningen. Efter ett flertal stat-kyrka-utredningar, fattade 1995 ett principbeslut om ändrade relationer mellan staten och . Flera viktiga steg har därefter tagits. T.ex. har kommunstatusen, beskattningsrätten och normgivningsrätten avskaffats. Det är bra men inte tillräckligt. Kyrkolagen har visserligen upphävts men istället ersatts av två lagar, en om trossamfund och en om . De mest uppenbara bristerna är att trossamfundet ges en särskild ställning utöver den generella lag som gäller övriga trossamfund. En särskild lag för ett av trossamfunden innebär att detta intar en speciell ställning i vårt land. Detta är inte rimligt att försvara med att hänvisa till historien eller den stora andel av befolkningen som är medlemmar, när full religionsfrihet är målet. Att staten i denna lag bland annat fastställer samfundets teologiska innehåll och styrelseskick är anmärkningsvärt. Lagen om trossamfund ger en särskild rätt till hjälp av staten med bestämmande, debitering och redovisning av medlemsavgifter. Andra registrerade trossamfund kan i och för sig beviljas sådan hjälp, men här är det regeringen som fattar det avgörande beslutet. Vi menar att statens medverkan med uppbörd av medlemsavgifter bör upphöra, samt att lagen om (1998:1591), lagen om trossamfund (1998:1593) med flera, ska ändras så att detta uppnås. Skiljandet av kyrkan från staten bör fullföljas, som statens ansvar för att säkra en fri religionsutövning ska fortsätta. Vidare ger begravningslagen en särställning som huvudman för begravningsverksamheten, även för begravningsplatser för andra trosriktningar och för icke-troende. fortsätter att ansvara för att ordna avskilda begravningsplatser för människor som valt att stå utanför varje kristet samfund. Av respekt för dessa människor bör regeringen arbeta för en annan lösning, i syfte att finna en lämplig huvudman utanför . Vi anser att kan vara en lämplig sådan huvudman. När en församling är huvudman för begravningsverksamheten skall förordna ett eller flera ombud att granska hur församlingen tar till vara de personers intressen som inte tillhör . Lag (1999:306). Församlingen skall låta ombudet få tillgång till samtliga handlingar som avser begravningsverksamheten. Ombudet har rätt att närvara, ställa frågor och göra påpekanden vid sammanträden i församlingen, när frågor om begravningsverksamheten behandlas. Om ombudet finner att det finns anledning att rikta någon anmärkning mot församlingens sätt att sköta begravningsverksamheten skall underrättas om detta. Vi menar att regeringen bör ta initiativ till en utvärdering av hur begravningsverksamheten fungerat sedan den nya begravningslagen trätt i kraft samt hur begravningsombudens roll fun- gerat. Av beslut följer att kulturminneslagens skydd gäller även efter relationsändringen mellan och staten. Det har tidigare framhållits att bevarandet av de kyrkliga kulturvärdena är en angelägenhet för hela samhället och svenska folket. har t.o.m. rätt till en viss årlig ersättning av staten för vård av kulturhistorisk egendom. Vi ser detta som en övergångslösning inför ett fullständigt skiljande mellan staten och . Några särlösningar för ett samfund vill vi därefter inte ha. Målet bör vara att vården och underhållet får en principiell lösning som är densamma för samfunden. Vi menar att det är otänkbart med en förlängning av den finansieringsmodell som tillämpas, . Samtliga trossamfund utom har frihet att till Kammarkollegiet anmäla vilka personer som ska vara vigselförrättare inom samfundet. Om inte Kammarkollegiet finner särskilda skäl följer de samfundens förslag. När det gäller är det däremot föreskrivet i lag att de personer som tjänstgör som präster i ska vara vigselförrättare. Detta innebär dels omotiverad särbehandling av olika trossamfund, dels att inte har samma principiella möjlighet som andra samfund att själva avgöra vem som ska vara vigselförrättare. bör ändras på denna punkt. Enligt vår uppfattning är endast utgångspunkten att trossamfundet skall behandlas på samma sätt som andra samfund förenlig med full religionsfrihet. Staten föreskriver vilken tro statschefen skall bekänna sig till. Enligt bestämmelsen i Successionsordningen skall statschefen, prinsar och prinsessor av Kungahuset vara av den rena evangeliska läran, sådan som den, uti den oförändrade Augsburgiska bekännelsen, samt mötes beslut av , antagen och förklarad är. Detta är förstås inte förenligt med uppfattningen om trosfrihet, vare sig för statschefen eller landet. Förutom de principiella religionsfrihetsaspekterna bör det framhållas att bekännelsekravet närmast är en förolämpning mot exempelvis katoliker, baptister, missionsförbundare eftersom det i praktiken innebär att deras tro inte duger.