mot · GQ02So18 · 2003-01-24 00:00:00 — Det behövs alltså en förbättrad valfrihet, så att det stöd kommunen godkänt får användas hos valfri kvalitetsgodkänd vårdgivare eller icke-kommunal. Detta skall gälla i äldreboendet. Där har det varit alldeles för mycket av den gamla handfasta metoden att den som tiger, samtycker och är nöjd med det som erbjuds flyttas ner i kön. Men långt mer av valfrihet kan och bör införas även i . Ett starkt stöd för en sådan förbättring blir det om valfrihetsprincipen skrivs in i socialtjänstlagen, för både boende och hemtjänst. Regeringen bör återkomma med förslag till sådan lagändring. 8 Rätt till eget rum i särskilt boende I avsnitt 5.5.3 i regeringens skrivelse redovisas att andelen personer med delat boende inom särskilda boendeformer för äldre ökat i så mycket som ett tjugotal kommuner. Detta har skett trots att det efter ädelreformen skett mycket när det gäller både nybyggnad och kvalitetsförbättringar i boendet. Men det är ett faktum att det fortfarande förekommer påtvingat dubbelrumsboende för personer som inte är släkt med varandra och kanske inte ens känner varandra . Det bör ingå i omsorgsgaranti att sådant inte skall förekomma och att den som vill skall ha rätt att bo i ett eget rum. I den här frågan har under åtskilliga år utgått från att sådant påtvingat bostadsdelande skulle vara ett missförhållande som inte skulle få bli bestående. Mycket av det påtvingade boendet i dubbel- och flerbäddsrum har också försvunnit sedan frågan togs upp politiskt från liberalernas sida . Reglerna för bostadstillägg innebär dock efter ett beslut att sådant statligt ekonomiskt stöd framåt fortfarande kan användas även för att finansiera ett påtvingat dubbelrumsboende. I praktiken innebär detta att statsmakterna ger berörda kommuner en signal om att fortsatt ofrivilligt tvåbäddsboende dels kan delfinansieras av staten med bidrag, dels är en godtagbar boendeform. Detta är enligt vår uppfattning oacceptabelt och kan leda till att BTP blir ett kommunbidrag och inte ett grundskydd för pensionärer. Det kan vidare leda till att mindre lämpliga vårdmiljöer permanentas. Det bör därför sättas en tydlig gräns för hur länge BTP skall kunna lämnas för icke frivilligt boende i tvåbäddsrum. Det skulle ge en tydlig signal till de kommuner som ännu har frågan om eget rum olöst. En lämplig tidsgräns bör bestämmas till . Det innebär att det påtvingade dubbelrumsboendet i äldrevården försvinner . Regeringen bör återkomma till med förslag till erforderlig ändring av BTP-reglerna. 9 Försök med utvidgad hemtjänst för personer Att veta att man kan få viss hemhjälp när krafterna tryter även om behovet inte är stort är viktigt för äldre människors trygghet. Med sådan hjälp kan krafterna för att bo hemma bevaras längre. Behovet av ytterligare hjälp kan förhoppningsvis skjutas upp något. För många kan hemhjälp, även i liten omfattning, bidra till att bryta isoleringen och motverka ohälsa. Ett nationellt försök bör genomföras under i första hand med en utvidgad möjlighet till hemtjänst för alla som är . De ska då, om de vill, få rätt till fyra timmars hemhjälp utan biståndsprövning men till ett pris som motsvarar en tredjedel av kostnaden (). Kostnaden i övrigt ska bäras av det allmänna. Regeringen bör vilket bör ge regeringen till känna överlägga med om formerna för ett sådant försök. I den mån det behövs statlig medverkan bör regeringen återkomma till med förslag om detta. Det behöver bland annat undersökas om en viss lagändring först behöver göras för att inte försöken skall hindras av en tolkning som förekommit av likställighetsprincipen i kommunallagen. för den nationella handlingsplanen för äldreomsorgen visar att rehabiliteringen för de äldre brister. Det är omkring hälften av de äldre som bor i särskilt boende som inte har sina rehabiliteringsbehov tillgodosedda, enligt en studie som refererar till. Undersökningen visar också att rehabiliteringsbehoven inte ens fastställs i behovsbedömningen. Detta talar för att organiseringen av behovsbedömningen och kartläggningen av de äldres rehabiliteringsbehov måste förbättras. Detta har i regeringens skrivelse inte uppmärksammats så mycket som hade varit befogat. De som oftast står för rehabiliteringsinsatserna, vårdbiträdena, måste samarbeta mer med vårdbiträden och de anhöriga. Ansvarsfördelningen mellan huvudmännen måste ses över när det gäller hemsjukvården och rehabiliteringen. Samverkansavtalen mellan landsting och kommuner har här central betydelse. Dessa samverkansavtal kan innehålla bestämmelser om gemensam vårdplanering och samfinansierad rehabilitering. Detta är i huvudsak frågor för kommuner och landsting. Men för del behöver, som utvecklats i andra liberala motioner, en skärpt lagstiftning mot diskriminering av äldre vid bland annat rehabilitering införas. Det är nämligen behovet som ska avgöra tid och omfattning av en rehabiliteringsinsats. 11 Felanvändning och biverkningar av läkemedel Äldre personer är den grupp som får mest läkemedel. Det är även äldre som ofta behöver vård på sjukhus efter felmedicinering. I genomsnitt följer varannan patient inte läkarens ordination. Det kan leda till att behandling misslyckas, med utebliven effekt och med biverkningar som ibland blir allvarliga. Det behövs mycket mer uppmärksamhet på att undvika över- och felmedicinering. En fjärdedel av alla intagningar av patienter på medicinklinik har uppskattats bero på felanvändning av läkemedel. Enbart kostnaden för utskrivna mediciner som inte används har av och uppskattats till , av vilket en stor del är mediciner till äldre. Därtill kommer en ökad belastning av sjukvården som uppstår när mediciner används fel eller inte används. Läkemedelsbiverkningar kostar också stora belopp. Sammantaget har de onödiga merkostnaderna bedömts kraftigt överstiga . Till och med en uppskattning att det handlar om 1525 miljarder har förekommit. Om en stor del av dessa resurser i stället skulle kunna få en bättre användning kunde det betyda en hel del för folkhälsan och för kvaliteten i både sjukvård och äldrevård. Målsättningen måste vara rätt läkemedel till rätt patient, på rätt indikation, i rätt dosering, under rätt behandlingstid och i rätt administreringsform. Arbetsgruppen för bättre läkemedelsanvändning, (), som några organisationer inom vårdområdet står bakom, har pekat på tre viktiga vägar för att begränsa problemet: Den förskrivande läkaren bör se patienten som partner i behandlingen och ta ansvar för att patienten är tillräckligt motiverad att ta medicinen Patientens erfarenheter av sjukdomen och dess behandling måste komma fram vid ordination och uppföljning, och patienten bör ta ett delat ansvar för att behandlingen lyckas. Alla inblandade i vården bör samverka eftersom ingen grupp har svaren på alla frågor. Sjuksköterskor inom sjukvård där de har medicinskt ansvar är en speciellt viktig grupp. Apoteken kan genom farmaceuterna medverka i uppföljningen av behandlingen och fungera som en länk mellan läkaren och patienten. Att få genomslag för ett sådant arbetssätt inom äldrevården är en viktig men svår uppgift. Den understryker bland annat vikten av en förstärkt läkarnärvaro i äldrevården, där samverkansavtal och husläkarsystem bör vara huvudlinjerna för att uppnå resultat. Det behövs regelbundna läkemedelsronder i äldrevården. Och om var och en av de äldre patienterna hade en egen husläkare skulle översikten över läkemedelskonsumtionen kraftigt förbättras. Både sjuksköterskor och läkare skulle liksom de anhöriga kunna ha stor nytta av äldrevårdscentrum, även när det gäller att undvika felanvändning av läkemedel. Detta är en av de stora kvalitetsfrågorna i äldreomsorgen och dessutom är den alltså en betydande folkhälsofråga. Att så är fallet uppmärksammas dock inte i skr. 2002/03:30, där läkemedelsfrågorna bara behandlas kortfattat. Vad som här anförts om vikten av att felanvändningen av läkemedel begränsas inom äldrevården bör därför ges regeringen till känna.