mot · GR02K328 · 2003-10-07 00:00:00 — beslutar ändra lagen (1993:1426) med instruktion för och lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter på ett sådant sätt att fattar beslut om riksdagsledamöternas arvoden efter förslag från arvodesnämnden. beslutar, vid bifall till yrkande 1, att ledamöternas arvoden skall sänkas med . beslutar, vid avslag till yrkandena 1 och 2, om relevanta lagändringar för att införa ett system där riksdagsledamöterna får ett månadsarvode i samma storleksordning som de hade i månadsinkomst innan riksdagsinträdet. Ett omdiskuterat problem i den svenska demokratin är det förakt mot politiker och folkvalda som brett ut sig under . ansågs det fint att vara folkets representanter. ses politiker av många som en maktens egocentrerade förlängda arm. Vi riksdagsledamöter möts av misstro, irritation och ibland rentav förakt. Jag kan inte påstå att jag inte förstår dem som har den synen på politiker. Det politiska systemet har beskurit sina beslutsbefogenheter och gjort sig oförmöget att lösa många av de problem som människor möter i sin vardag. De politiska församlingarna söker inte längre efterlikna den verklighet som finns utanför beslutsrummen. har politiker varit inblandade i ett antal skandaler och affärer. Stundom har de inblandade politikernas egna reaktion härpå mest varit att likna vid förvåning, som om det inträffade så att säga drabbat dem utan egen förskyllan. Man tycks ha svårt att förstå varför väljarkåren reagerar på ekonomiska förmåner och oförmågan att skilja på det gemensamma och det egna. En viktig orsak till politikerföraktet står enligt min mening att finna i det faktum att stora delar av våra folkvalda kommit att bli yrkespolitiker samt att till exempel ledamöters arvoden kraftigt höjts under sista delen av . Det sista ter sig dessutom extra bestickande i och med att ledamöter beviljade sig själva en mycket stor höjning. Dessutom kan , som skall fastställa arvodesnivåerna, knappast ses som fristående från i övrigt. Politiken har förflyttats från väljarkåren till en egen sfär. Väljaren kan inte relatera vare sig till politiken, politiker eller politikers villkor, särskilt inte deras ekonomiska villkor. Vi riksdagsledamöter måste behålla kontakten med övriga samhället. Framför allt bör vi ha en aktuell egen erfarenhet av livet utanför våra beslutande församlingar. Enligt 1 § första stycket regeringsformen utgår all makt från folket. Folkstyret förverkligas praktiskt genom ett representativt och parlamentariskt styrelseskick. Vi folkvaldas uppgift är enligt regeringsformen att vara folkets representanter, ingenting annat. Saknar man, eller har dålig, kontakt med samhället kan insikter och moraluppfattning komma att luckras upp. Detta kan resultera i brister i beslutsfattandet samt en risk för att de som vistats i maktens korridorer kan komma att gå andras ärenden än folkets. Därtill skapas en grogrund för uppkomsten av affärer och skandaler. Vidare medför framväxten av en yrkesmannapolitikerkår att underlaget för våra folkvalda begränsas eftersom man inte lämnar plats åt dem som skulle kunna göra mer representativ. Centralt i kritiken eller föraktet (hur man väljer att se det) mot politiker har diskussionen om riksdagsledamöternas arvoden varit. Detta är med all rätt i och med att det naturligt framstår som provocerande att en folkvald församling uppbär höga arvoden samt då det inte kan bortses ifrån att arvodena som sådana, i enskilda fall, kan komma att bli en grund för det politiska engagemanget. Få väljer frivilligt att ge avkall på en hög ekonomisk standard. Det är självklart att risken är stor att man med höga arvoden i lockas att sitta allt längre och att man jämför sig alltmer med en mindre grupp högavlönade i samhället istället för med låg- och medelinkomsttagare (som utgör den stora majoriteten av svenska folket). Detta ser man inte minst i det faktum att ledamöter ofta berättigar sina höga arvoden genom att peka på andra högavlönade grupper i samhället. När 1998 frångick beslutet att låta arvodesnämnden fastställa riksdagsledamöternas (sina) arvoden för att möjliggöra att ledamöterna själva beviljade sig kraftigt höjda arvoden motiverades detta med domarkårens lönehöjningar. Den logiska jämförelsen är givetvis inte högavlönade grupper emellan utan en jämförelse mellan valda och den genomsnittlige väljaren. (Vissa pensionsavtal inom näringslivet hålls lämpligen utanför den statistiska räkneoperationen.) En jämförelse med en genomsnittlig medborgare ger för handen att riksdagsarvodet är på tok för högt och en fullständigt självklar grund för politikerförakt. Tilläggas bör att jämförelser mellan arvoden och löner för politikens toppar och näringslivets dito endast ger en besk eftersmak, enär de senare snarare borde sänkas. Att, såsom sker, använda chefslöner (och andra förmåner) i näringslivet såsom riktmärke samt för att legitimera egna arvodeshöjningar ter sig osnyggt. Det finns de som hävdar att det behövs ett högt ledamotsarvode i för att man ska locka kompetenta personer till politiken. Förutom att sådana uttalanden andas hån mot oss som gett oss in i politiken på grund av ett genuint engagemang och inte på grund av privatekonomiska skäl, vill jag kraftigt ifrågasätta det. 1991 hade riksdagsledamöter ett årsarvode på 259 500. Efter senaste höjningen, som träder i kraft , får vi ett årsarvode på 540 000. Arvodet har därmed mer än fördubblats . Argumentet att ett högt arvode ger bättre kompetens bör med logisk konsekvens medföra att dagens riksdagsledamöter är dubbelt så bra som de vi hade . Jag betvivlar starkt att så är fallet. arvodesnämnds uppgifter och framtid är det så fiffigt ordnat att ledamöter formellt inte behöver besluta om sina egna arvoden. Denna grannlaga uppgift har överlämnats till . Det synes principiellt riktigt att riksdagsledamöterna inte ska sätta sina egna arvoden, men det är inte riktigt så enkelt. är en myndighet under . Ledamöterna i nämnden utses av förvaltningsstyrelse. I praktiken bestämmer sålunda riksdagsledamöterna fortfarande nivån på sina egna arvoden, även om man delegerat själva beslutsfattandet till ett annat (dock internt) organ. Det man vinner på det här systemet är att man själv, som enskild riksdagsledamot, slipper försvara arvodeshöjningar. Den enskilde ledamoten kan bekvämt två sina händer inför den självständiga arvodesnämndens beslut, som dessutom endast gjort vad som är nödvändigt för att tillse att inte all kompetens flyr politiken för näringslivet (eller domarbanan). Jag anser att det vore bättre om ledamöterna själva öppet och formellt tar ansvar för arvodesnivåerna. Vid arvodeshöjningar får vi ta och bemöta den kritik en sådan höjning kan tänkas medföra. (Vi får själva bära det hundhuvud som behöver bäras.) Om det nu är riktigt att riksdagsledamöterna ska ha höga arvoden, bör ledamöterna rimligtvis kunna försvara det. Annars kan man misstänka att ledamöterna egentligen inte anser arvodesnivån skälig och principiellt riktig, även om den är personligt fördelaktig. Enligt min mening kan emellertid behållas. Dess uppgift ska dock vara att förbereda och ge förslag i arvoderingsfrågor. motiverade förslag lämnas sedan till , som har att besluta i frågan. Arvodesnivåerna kan beräknas utifrån en rad faktorer. Man kan tänka sig att arvodet skall beräknas utifrån en uppskattning av väljarkårens genomsnittsinkomst. Den oundvikliga konsekvensen av mitt resonemang är att ledamöternas arvoden omgående bör sänkas. En rimlig sänkning vore på . Då ger man en fingervisning åt vilket håll man anser att arvodena bör justeras. En sådan sänkning är också ekonomiskt intressant. På en månad skulle det ge minskade utgifter för staten med ungefär tre och en halv miljon. Som jämförelse kan sägas att satsningen på lokala diskrimineringsombudsmän uppgår till fyra miljoner . innebär arvodessänkningen minskade utgifter med . Då har jag inte räknat med olika skatter och avgifter då dessa utgifter återkommer till det allmänna på olika sätt. I betänkande 2002/03:KU19 behandlade en motion med kraven om utredning kring och sänkning av riksdagsarvodet. Motionen avslogs med bred majoritet då enbart de gröna och enskilda vänsterpartister ställde sig bakom kraven i kammare. I den under hållna riksdagsdebatten hänvisade försvararna av dagens system till det argument som ovan redovisats om vikten av att kunna locka olika grupper till politiken. Som framgått är detta inte ett argument som jag instämmer i, men det kan ändå vara intressant att låta pröva möjligheten att införa ett arvodessystem som inte sticker i ögonen på allmänheten på samma sätt som dagens men som heller inte kan misstänkas ge anledning för kompetenta medborgare att välja en annan bana än politiken. Mitt förslag är således att om ovan anförda resonemang kring ett överförande av arvodessättningen till samt en arvodessänkning inte vinner bifall, prova om är beredd att införa ett system där varje riksdagsledamot uppbär samma summa i månadsarvode som man taxeringsåret innan riksdagsinträdet hade i månadsinkomst. Det kan invändas att detta system skulle innebära att riksdagsledamöterna får olika ersättning för att utföra samma arbete. Men vem betvivlar egentigen att den situationen råder . Det är med stor sannolikhet mer tidsödande och arbetskrävande att sitta som riksdagsledamot för ett litet parti med färre ledamöter att dela upp arbetet mellan än för ett stort parti. Dessutom vore det möjligen en fördel om inkomstskillnaderna i samhället också syntes direkt för varje riksdagsledamot i våra värv i utskott, klubbar och riksdagsgrupper. Olika lön för samma arbete är en verklighet för många medborgare i , möjligen skulle processen för att motverka dessa orättvisor snabbas upp ifall inte riksdagsledamöter ens i sin privatekonomiska situation kan värja sig från löneskillnaderna. Ett nytt system av den beskrivna sorten kan inte beskyllas för att försvåra arbetet med att rekrytera kompetenta personer till riksdagslistor och det politiska arbetet. Det skulle också eliminera varje misstanke om att de ekonomiska villkoren är drivkraften bakom människors politiska engagemang, och vi skulle på så sätt ha en bra grogrund att arbeta utifrån för att öka människors tilltro till politiken.