mot · GQ02So18 · 2003-01-24 00:00:00 — med anledning av skr. 2002/03:30 Uppföljning av den Nationella handlingsplanen för äldrepolitiken 2 Förslag till riksdagsbeslut 2 3.1 Personal för äldrevård 3 3.1.1 Det måste löna sig att arbeta 3 3.1.2 Normal arbetsmarknad med flera olika arbetsgivare 3 3.1.3 Kunskaper i finska och andra språk inom äldrevården 4 4 Kvalitetsarbete i äldreomsorgen 5 4.1.1 Ansvaret för kvalitets- och tillsynsarbete 6 4.1.3 i alla kommuner 7 4.1.5 Användningen av stimulansbidrag 8 5 Läkare i äldreomsorgen 8 6 Stödet till anhöriga 9 7 Valfrihetsprincip i äldreboende och hemtjänst 10 8 Rätt till eget rum i särskilt boende 10 9 Försök med utvidgad hemtjänst för personer 11 10 Äldres rehabilitering 12 11 Felanvändning och biverkningar av läkemedel 12 2 Förslag till riksdagsbeslut tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om äldrevårdens beroende av att skatter och socialförsäkringssystem gör det lönande att arbeta. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om äldrevårdens personalförsörjning. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om att utvecklings- och kvalitetsarbete inom äldreomsorgen även skall inriktas på kunskaper i finska och andra minoritets- och invandrarspråk. begär att regeringen återkommer med förslag om ändrad organisation av den statliga tillsynen av äldrevården, med den inriktning som anges i motionen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om användningen av framtida statliga stimulansbidrag för omsorgsgarantier, äldreombudsmän och äldrevårdscentrum. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om samverkansavtal för läkarmedverkan i äldrevården. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om det fortsatta stödet till äldres anhöriga. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om bidrag till och såsom handikapporganisationer. begär att regeringen återkommer med förslag till ändring av socialtjänstlagen så att valfrihetsprincipen skrivs in i denna lag såvitt avser hemtjänst och särskilt boende för äldre. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om att bostadstillägg för pensionärer () efter inte skall kunna utbetalas för icke frivilligt boende i tvåbäddsrum i särskilda boendeformer för äldre. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om nationellt försök med viss icke behovsprövad hemtjänst för personer som är . tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om skärpt lagstiftning mot diskriminering av äldre vid prioriteringar inom vård och omsorg. tillkännager för regeringen som sin mening vad som i motionen anförs om felanvändning av läkemedel i vården av äldre. 3.1 Personal för äldrevård En hotande arbetskraftsbrist är en ödesfråga för de äldres trygghet. Att läsa en prognos för pensionsavgångar i något landsting och därefter en prognos för vårdbehövande äldre mer än så behövs inte för att se vad den kanske största utmaningen för vårdsektorn är, framåt: att dra till sig och behålla personal. Eftersom de äldre behöver mest vård är det de äldre som kommer mest i kläm om man misslyckas med denna uppgift. Dessa frågor behandlas förhållandevis utförligt i skr. 2002/03:25, men trots detta tar regeringen för lätt på några av de mest grundläggande sammanhangen. 3.1.1 Det måste löna sig att arbeta Ingen social trygghet kan finnas utan stabil grund i starkt näringsliv och sund samhällsekonomi. Det är därifrån kostnaderna för vården betalas. Det håller därför inte att tala vitt och brett om att vården ska ha bra villkor och mycket personal ifall man är likgiltig för samhällsekonomin och sätter krokben för arbete och företagsamhet. Det ska löna sig att arbeta. Detta måste få vara en för all skattepolitik. Och en under pensionssystemet, som det numera är. Om inte skatter och sociala trygghetssystem lämnar plats för att upprätthålla arbetets värde blir det inte nog med villiga anställda. Om man inte vill medge detta ska man inte tro att man kan få anställda att ta hand om gamla och sjuka. Vad som här anförts om äldrevårdens beroende av att skatter och socialförsäkringssystem gör det lönande att arbeta bör ges regeringen till känna. 3.1.2 Normal arbetsmarknad med flera olika arbetsgivare Äldrevården med dess stora inslag av mänsklig omsorg och omvårdnad behöver dessutom ha ökade resurser och mer personal i takt med att antalet vårdbehövande äldre ökar. Om inte äldrevården blir mer attraktiv som arbetsplats kan det därför på något sluta med en social katastrof, med sjunkande vårdkvalitet för många och med djupnande sociala klyftor, när de som har god ekonomi betalar för att slippa de brister som flertalet drabbas av. Att utbildningen tar hänsyn till den framtida situationen i vården när de äldre blir fler är självfallet viktigt, och ett skäl för att t ex antalet platser i sjuksköterskeutbildningen ökas. Men det räcker inte. Det är nödvändigt att göra dessa yrken inom välfärdssektorn än mer attraktiva framöver, alltså att höja deras status. Att rekrytera till äldrevården går i längden bara om man i grunden förändrar yrkets villkor, med möjlighet att påverka sin arbetssituation och att arbeta i enheter som inte är för stora. Vården behöver en mer småskalig, mindre hierarkisk, arbetsorganisation. Detta förändrar yrket och stärker dess status genom mer inflytande över egen arbetssituation i små enheter, bättre utrymme för individuella lösningar av arbetstid och schema och ambitiös vidareutbildning och kompetensutveckling. Det visar sig att de som har möjligheter att påverka sin arbetsmiljö och vardag är betydligt mindre sjukskrivna än de som arbetar på enheter med ett svagt ledarskap och otydliga mål. Detta avspeglar med största sannolikhet skillnader i trivsel på arbetsplatsen. All erfarenhet visar att människor mår bättre och presterar mer om de kan påverka sin arbetssituation. Små enheter fungerar ofta bättre än stora. De har mindre personalomsättning och lägre sjukfrånvaro. Det är ingen tillfällighet att privata alternativ inom välfärdssektorn ofta får högre betyg av sina anställda än de kommunala. Ofta kännetecknas dessa privata alternativ just av en mindre skala och mer direkta beslutsvägar. Ofta är också ledarskapet tydligare i dessa. Det säger inte att all verksamhet ska bedrivas i privat regi, men däremot att det är viktigt med små enheter med stort personalinflytande. Även personalkooperativ är i många sammanhang ett bra alternativ. Vårdanställda borde ha en arbetsmarknad där de har mer än en arbetsgivare att välja på. Här har det blivit bättre, med fler alternativ och avknoppningar och mer decentralisering i landstingen och kommmunerna. Framtidens vårdarbetsmarknad borde slippa den förstelning och löneeftersläpning som berott på att ålderdomliga hierarkier och lönesystem levt kvar när annat arbetsliv snabbt förändrats. Då kan inte heller uppfattningen om manliga och kvinnliga yrken få prägla vården så som den länge gjort. Vården har rätt länge levt högt på att utnyttja gamla könsmönster i yrkesvalet och få människor att tills vidare finna sig i förlegade skillnader mellan manslöner och kvinnolöner i arbetslivet. Detta är sannerligen ingen väg till framgång på morgondagens arbetsmarknad. Det som här anförts om äldrevårdens personalförsörjning bör ges regeringen till känna. 3.1.3 Kunskaper i finska och andra språk inom äldrevården För vård av den som när demensen sätter in förlorar alla språk utom rester av barndomens språk kan vanligt äldreboende där inga särskilda språkkunskaper förekommer bli en mindre god vård. För äldre som inte bott i som unga kan det finnas stora behov av exempelvis särskilt boende i samma hus som andra som talar samma språk liksom uppsökande verksamhet för att utröna om det finns dolda behov. Det är viktigt att det finns personal som har kunskaper i språk som äldre talade som barn, innan de blev bosatta i . Det är också viktigt att rekrytera och vidareutbilda sådan personal. Detta kommer med tiden att få ökad betydelse när det gäller flera språk. Men möjligheten att få äldrevård där det finns finsktalande personal är ett prov på hur väl den här frågan hanteras. Antalet äldre som har finska som sitt första språk sedan barndomen har ganska länge varit förhållandevis stort. redovisning av läget i olika kommuners äldreomsorg för finsktalande (avsnitt 6.4 i skr. 2002/03:30) är därför betydelsefull av flera skäl, både när det gäller de brister som konstaterats och som en påminnelse om risken för att likartade brister uppstår för äldre med andra språk. påvisar en kvalitetsskillnad mellan delar av norra och resten av landet. Medan det i flera kommuner i norr finns relativt god tillgång på finskkunnig personal är det i andra delar av landet svårare att få sådan omsorg. Regeringen nöjer sig sedan med en välvillig formulering om att frågan är angelägen, men det finns inga tecken på att regeringen avser att vidta några åtgärder. Att bättre tillgodose behoven av kunskaper i finska och andra minoritets- och invandrarspråk bör dock vara en del av utvecklings- och kvalitetsarbetet inom äldreomsorgen. liberalerna har i budgetmotioner föreslagit att statliga stimulansbidrag ska ge stöd till sådant utvecklings- och kvalitetsarbete. Det som här anförts om språk i äldreomsorgen bör beaktas då förslag om inriktningen av kommande sådana stimulansbidrag utarbetas. Detta bör ges regeringen till känna. 4 Kvalitetsarbete i äldreomsorgen Den bild av kvalitetsarbetet som regeringen tecknar i skrivelsen är dessvärre ljusare än verkligheten. Det är riktigt att kvalitets- och utvecklingsarbete bedrivs i många kommuner, men mycket återstår att göra. Äldreombudsmän finns exempelvis endast i ett mindre antal kommuner, vilket bland annat beror på att förslag om sådana under ofta motarbetats från det nuvarande regeringspartiets sida. Kommunala omsorgsgarantier saknas också på nästan alla håll. Kvalitet är inget som kommer automatiskt med att man tilldelar pengar. Kvalitet kan man bara lita på om man arbetar målmedvetet och oavbrutet med att säkra den och rätta till brister så snart de uppstår. Så är det i många verksamheter, i äldrevård också. Det centrala är här att äldrevården inte ska betygsättas bara efter hur den är för dem som har det bäst ställt. Ännu viktigare är att den bedöms efter hur den är för dem som inte själva kan eller orkar göra sig hörda och driva sina intressen: den demenssjuke utan anhöriga, den äkta makan som bär det tunga lasset och vårdar sin make i hemmet, den åldrade utvecklingsstörde som behöver ett anpassat äldreboende, den gamla på servicehuset som har kvar ett modersmål som inte många i talar men som börjar glömma språket i fristaden efter landsflykten och den som märker hur det mörknar men ändå får vänta på starroperationen. Bland de äldre finns nämligen många som kan bli de tysta, de glömda och de försummade, inte bara därför att de behöver så mycket mer av sjukvård och omsorg än vad de unga och de friska gör. Det är när äldrevården möter dessa människor som det visar sig om den håller måttet på allvar, eller om den gör det bara för somliga. 4.1.1 Ansvaret för kvalitets- och tillsynsarbete Äldrevården är ett kommunalt ansvar. Så ska det vara. Kommunerna bör vara mycket mer öppna för fler vårdgivare, och många av dem skulle kunna göra mycket mer för valfrihet och alternativ. Men kommunerna har ett ansvar för kvaliteten och för att ingen när hälsan och krafterna sviker lämnas utanför möjligheten till en god äldreomsorg. Huvudansvaret för kvalitetsarbetet ska ligga på kommunerna. Omsorgsgaranti och äldreombudsmän är där av stor betydelse, och de kan med fördel kompletteras med äldrevårdscentrum. Staten ska inte ta över kvalitetsansvaret från kommunerna men komplettera och stödja detta arbete genom målinriktade stimulansbidrag, genom rådgivning samt kunskapsutveckling och tillsyn med en tydligt medicinsk inriktning. Ansvaret för den sistnämnda bör enligt vår mening i huvudsak inte ligga på utan på . Den tydligare medicinska kompetens som är önskvärd i den statliga tillsynen av äldrevården kan uppnås genom att denna koncentreras till och dess regionala avdelningar för tillsynsverksamhet. Regeringens förslag om att koncentrera en förstärkt inspektion av äldrevården till länsstyrelserna var enligt vår mening ett missgrepp. De ekonomiska resurser som den ökade bemanningen vid länsstyrelserna kommer att kräva skulle göra mer nytta om de fördelades mellan och stimulansbidrag till kommuner. Vi menar att tyngdpunkten i kvalitetsarbetet och tillsynen skall ligga lokalt, med äldreombudsmän, omsorgsgarantier och äldrevårdscentrum, medan främst svarar för den statliga delen. bör begära att regeringen i förslaget till budget återkommer med förslag om en ändrad organisation av den statliga tillsynen av äldrevården i enlighet med vad som här angivits. Att äldrevården fungerar bra skall inte enbart vara en sannolikhet för den äldre, utan en garanti. Det skall inte bara delas ut pengar för verksamhet, det skall också följas upp ordentligt att människor verkligen får den service och den vård som det beslutats om. En sådan garanti kan bara skötas och följas upp lokalt, där den nära kontakten finns med de äldres vardag. På flera håll i kommunerna har man, som också redovisas i skrivelse 2002/03:30, börjat lägga mer kraft på kvalitetsarbete. Detta är en god början, men den utvecklingen skall inte få stanna upp. En omsorgsgaranti behövs för att kvalitetssäkra en rad olika delar av äldrevården, vilka tillsammans ger en god omsorg. Vi hänvisar här till motion 2002/03:So358 (fp), där förslag om omsorgsgaranti också tas upp. Sammanfattningsvis skall omsorgsgarantin innehålla rätten till medicinsk kompetens, till ett värdigt omhändertagande, till en väl fungerade hemtjänst, till en väl fungerande färdtjänst och till rätt hjälpmedel i rätt tid. Att veta att viktminskning och fallskador två vanliga, allvarliga men ibland försummade hälsoproblem utreds och åtgärdas blir en del av en sådan garanti, liksom att trygghetslarm fungerar och att fel i dem åtgärdas snabbt. En omsorgsgaranti skall också innehålla det som är centralt för valfrihet i boende och hemtjänst. Rätten att ha eget rum, att slippa bli tvingad att bo tillsammans med någon som inte hör till den egna familjen. Men också rätten att flytta, även för den som bor i särskilt boende. De förvaltningar eller fristående vårdgivare som försummar eller misslyckas med något som ingår i omsorgsgarantin skall bli skyldiga att betala tillbaka avgifter som tagits ut. Det är en effektiv metod att sätta ljuset på sådant som inte fungerar bra. Utvecklingsarbetet inom äldrevården bör bland annat inriktas på en sådan omsorgsgaranti. 4.1.3 i alla kommuner Att vara uppmärksam på avsteg från omsorgsgarantin är en av uppgifterna för en äldreombudsman. Men bara en av uppgifterna. Många äldre upplever att de inte vet vart de skall vända sig för att tala om ett missförhållande, eller för att få svar på frågor. För den som har starka anhöriga är det inte så besvärligt. Men det är inte bara för de mest resursstarka, utan också för de svagaste som vården måste fungera väl. För den som inte har anhöriga som för deras talan behövs ett annat ombud. skall vara den instans dit äldre eller deras anhöriga kan vända sig med frågor och klagomål liksom för att få information. Detta syftar till att öka den äldres och de närståendes inflytande och till att förebygga att brister uppkommer i äldreomsorgen. Ombudsmannen skall arbeta med uppföljning och dokumenterade synpunkter, och klagomål skall rapporteras till kommunfullmäktige. Äldreombudsmän med sådana eller likartade uppgifter finns i ett litet antal kommuner, men borde finnas i alla. skall vara de äldres ombud och svara för deras intressen och ingenting annat. Det är viktigt att ombudsmannen inom kommunens organisation ges en stark, fristående ställning med ansvar direkt inför de förtroendevalda och alltså inte tillhör någon förvaltning som är beställare eller utförare av äldrevård. Ombudsmannen bör på många större orter kunna samordna sin verksamhet med äldrevårdscentrum, där kommunalt anställda äldrevårdsinspektörer kan placeras. En väl fungerande äldrevård behöver stöd av specialister, förutom att de äldre behöver ha nära kontakt med husläkare och annan sjukvårdspersonal. Dessa medicinska expertresurser som avser äldre kan inte finnas på plats i varje kommun och varje stadsdel. Men de bör samlas i ett äldrevårdscentrum (ÄVC), som skapas genom samarbete mellan en eller flera kommuner samt . Det bör i regel kunna byggas upp kring någon av de resurser som finns , till exempel en geriatrisk klinik. Äldrevårdscentrum ska vara en resurs i första hand för husläkare, distriktssjuksköterskor och annan personal som kommer i kontakt med äldre. För äldre själva eller anhöriga är den naturliga kontakten med sjukvården husläkaren eller distriktssjuksköterskan, men även dessa bör, när de inte anser sig få den hjälp de behöver, kunna vända sig direkt till äldrevårdscentrum. På äldrevårdscentrum ska finnas tillgång till bland annat geriatriker och specialister i äldrepsykiatri och reumatologi samt ett rehabiliteringsteam som kan bedöma om det är möjligt och vad som krävs för att rehabilitera en äldre person som önskar flytta hem igen efter en sjukdom eller olycka. 4.1.5 Användningen av stimulansbidrag De statliga stimulansbidrag som bör ges till kommunerna för äldrevården ska, vid sidan av fortsatt utveckling av anhörigstödet och förbättrade förhållanden när det gäller vård på finska och andra språk, användas för att underlätta införandet av omsorgsgarantier, äldreombudsmän och äldrevårdscentrum enligt vad ovan anförts. Uppbyggnaden av äldrevårdscentrum bör också tas upp i de ärliga överläggningarna och avtalen med . Detta bör ges regeringen till känna. 5 Läkare i äldreomsorgen Som regeringen redovisar i skr. 2002/03:30 (avsnitt 5.2.5) har framsteg skett när det gäller förekomsten av samverkansavtal mellan kommuner och landsting för att säkra läkarmedverkan i äldrevården. Men fortfarande finns här brister och luckor. Det finns fortfarande stora skillnader mellan olika typer av boenden beträffande bemanning, vårdtyngd och boendestandard, och kvaliteten skiftar mellan olika orter. Det är angeläget att detta avhjälps. Många av de tragiska händelser där vanvård av äldre i äldreomsorgen förekommit hade undvikits ifall den medicinska kompetensen i äldrevården hade förbättrats . Samverkansavtal mellan kommuner och landsting behöver införas där de inte redan finns. Det måste finnas en medicinskt ansvarig läkare kopplad till varje äldreboende och tillräckligt med sjuksköterskor inom äldreomsorgen. Kommunerna och landstingen bör också utarbeta en strategi för att höja sjuksköterskornas kompetens när det gäller geriatrik åldrandets sjukdomar. En sådan kvalitetsförstärkning kan också betyda att akutbesöken på sjukhusen blir färre, och det höjer ju kvaliteten i omsorgen ännu mer. Frågan om ökad läkarmedverkan i äldreomsorgen hänger nära ihop med husläkarfrågan. För dem som bor i särskilt boende skulle det vara en trygghet att veta att enheten har möjlighet till läkarmedverkan för bedömning av medicinska åtgärder. Till varje särskilt boende bör det (se ovan!) knytas en läkare som har ansvar för att regelbundet besöka enheten och se till att de gamla som bor där får god medicinsk vård. Detta kan vara en husläkare eller geriatriker. Denna läkare ska självfallet också vara ett stöd för personalen. För tydlighets skull bör påpekas att den enskildes möjlighet att själv välja en husläkare som personlig fast läkarkontakt inte ska upphävas därför att äldreboendet som helhet också får en fast läkarkontakt. Geriatriskt utbildade sjuksköterskor kan också medverka till att höja kvaliteten på den vård och omsorg som ges på särskilda boenden. Det här hade kunnat fungera mycket bättre än det på många håll gjort . Krisen inom primärvården, med rader av obesatta läkartjänster på vårdcentraler i stora delar av landet, hade till största delen kunnat undvikas om satsningen på primärvården inte hade avbrutits genom att Socialdemokraterna och avskaffade husläkarlagen. Följderna av att läkare avskräckts från att söka sig till primärvården har kraftigt försämrat äldrevårdens läkarkontakter. Huvudinriktningen i det fortsatta arbetet med att förbättra primärvården, och därmed underlätta för äldreomsorgen, bör vara att husläkarlagen återinförs. bör begära att regeringen återkommer med förslag om detta. 6 Stödet till anhöriga Regeringen redogör i skrivelsen för de insatser för förbättrat stöd till anhörigvårdare som möjliggjorts genom tidigare riksdagsbeslut om stimulansbidrag. Att fortsatta förbättringar här är nödvändiga och angelägna är uppenbart. Stödet till anhöriga som utför omsorgsinsatser har stora luckor. Det borde förbättras, som det understryks att insatserna måste vara frivilliga för alla berörda. Närståendes omhändertagande måste kunna avslutas när de inte längre orkar. Anhörigvård som i stället framtvingas av att den offentliga välfärden inte klarar sin uppgift kan få en rad negativa följder, både för hjälpgivarna och hjälpmottagarna. Frivilliga insatser av anhöriga är däremot något naturligt i mänskliga relationer och något gynnsamt för alla inblandade parter. Hjälpgivarna bör få en ökad möjlighet att själva avgöra vilka former av avlastande stöd de ska få. Den valfriheten kan förverkligas genom en anhörigpeng. Med en sådan kan de anhöriga hjälpgivarna få stor valfrihet att själva avgöra vilken insats som bäst gagnar deras välfärd, om den ska användas till avlösning i hemmet för att hjälpgivaren själv ska kunna åka bort och vila, till växelvård som kan innebära att hjälptagaren lämnar hemmet för för att ge hjälpgivaren avlastning, eller till att resa bort tillsammans till ett vilohem där hjälpgivaren på plats kan få avlastning eller till någonting annat. Det är också nödvändigt att det finns tillgång till akuta insatser när sådana behövs. Behovet varierar från individ till individ och . Det är därför nödvändigt att de som ska tillhandahålla stödet visar stor lyhördhet för hjälpgivarnas önskemål. Stimulansbidragen är en på flera sätt framgångsrik satsning, och det finns all anledning att fortsätta med sådana stimulansbidrag för förbättring av anhörigvårdarnas situation. Regeringen bör ta initiativ till överläggningar med och om hur ett utökat stöd till dem som vårdar närstående ska kunna ges. För att förbättra närståendevården bör även följande reformförslag diskuteras i dessa överläggningar: en fortsatt utbyggnad av avlastnings- och växelvård, förbättringar i kommunernas regler för hemvårdsbidrag samt ökade möjligheter att anställa närstående. Vad som här anförts om stödet till närstående bör ges regeringen till känna. Utbildning av anhöriga hjälpgivare är angelägen, inte minst när det gäller demenssjukdomar, liksom möjligheten att få träffa andra i samma situation. Här gör föreningar som , och Röda Korset ovärderliga insatser. och borde klassificeras som handikapporganisationer och få bidrag som sådana. Detta bör ges regeringen till känna. När det gäller närståendepenningen, som vi vill förlänga från 60 , med mindre snäva villkor vad gäller sjukdomens art och kretsen av berättigade, hänvisar vi till motion 2002/03:Sf377 (fp). 7 Valfrihetsprincip i äldreboende och hemtjänst Särskilda boendeformer för äldre har på många håll varit ett lokalt monopol, även då kommuner ibland anlitat entreprenörer, och motsvarande har i ännu högre grad gällt för . Den som beviljats en plats i äldreboende eller ett antal hemtjänsttimmar har tilldelats en utförare av vården. Att välja mellan olika vårdföretag har det inte varit tal om. Så är det fortfarande på de flesta håll, men så behöver det inte vara. Även äldres möjligheter att själva eller genom ombud kunna välja service och vård kan och bör ökas. Detta problem har regeringen försummat att ta upp i skr. 2002/03:30.