mot · GQ02Sf13 · 2003-04-04 00:00:00 — På motsvarande sätt är det en omöjlig uppgift för försäkringskassorna att ensamma försöka hantera följderna av de allvarligt förvärrade bristerna i missbrukarvården. Det är alltså viktigt att en förbättring av försäkringskassornas rehabiliteringsverksamhet får stöd av att andra verksamheter fungerar bättre. När det gäller långtidssjukskrivna som behöver rehabilitering för att komma åter i arbete måste individen sättas i centrum. En rehabiliteringsplan måste upprättas tillsammans med patienten och de behandlingar och rehabiliteringsinsatser som beslutas måste också genomföras. Resurserna för detta inom kassorna behöver förstärkas, särskilt genom att de som arbetar med den uppgiften får koncentrera sig på den. Prövningen av rehabiliteringsbehovet skall inte få dra ut . I normalfallet skall en första bedömning av det behovet ske , eller senast efter åtta veckors sjukskrivning. Detta skall knytas till en rehabiliteringsgaranti som säkerställer att planen, om den medicinska behandlingen i övrigt medger det, kan sättas i verket senast inom en månad. En sådan rehabiliteringsgaranti måste innebära att den enskilde har rätt till de insatser som man kommit överens om, oavsett om de måste hämtas från ett annat län. För den som efter ytterligare ännu inte kunnat beredas rehabilitering enligt uppgjord plan måste beredskapen att ge bidrag till en av patienten själv initierad alternativ rehabilitering vara stor. En sådan bör kunna upphandlas från av godkänd leverantör, varvid kassorna framför allt bör försäkra sig om att leverantörerna har utbildad personal och ordnad ekonomi. När rehabiliteringsgaranti införs bör regeln också vara att bedömningen av rehabiliteringsbehov och därmed även av fortsatt sjukskrivningsbehov görs av en annan läkare än den som först sjukskrev. Ett rehabiliteringsunderlag från arbetsgivaren bör också om ett sådant är meningsfullt finnas . Vid en översyn av reglerna för detta, så att de bättre kan underlätta rehabiliteringsarbetet, bör det också kunna komma ifråga att arbetsgivare som inte fullgör sin skyldighet i detta avseende får betala en förseningsavgift. Vi kan även tänka oss att arbetsgivare då åläggs att betala för en rehabiliteringsutredning som upphandlas från annat håll. Att regeringen nu inte ansluter sig till utredningsförslag med denna inriktning är dock rimligt, eftersom regeringen inte har lyckats få fram förslag om bättre förhållanden när det gäller rehabiliteringen i allmänhet och rehabiliteringsutredningarna i synnerhet. Inriktningen måste bli att individen och skall ha stöd från sjukvård, arbetsgivare, företagshälsovård osv för att sjukskrivningen inte skall bli längre än nödvändigt. Kraven på rehabiliteringsunderlagets innehåll bör anpassas efter detta. Kraven på arbetsgivarens insatser måste också anpassas efter situationen. Stora arbetsgivare har ofta helt andra resurser än små, då det gäller såväl företagshälsovård som möjligheter till förändringar av arbetsuppgifter och arbetsplats. Arbetsgivare kan ofta ha stora möjligheter att bidra till rehabilitering, men i många andra situationer kan arbetsgivaren sakna möjlighet att göra något åt sjukdomar som har sin rot i familjesituation, missbruk eller andra privata förhållanden. Det hör också till saken att arbetsplatsens möjligheter att medverka till tillfrisknande kan vara små: de fall där de ansvariga på arbetsplatsen inte kan få kännedom om vilket sjukdomstillstånd som är orsak till sjukskrivningen. 15 Avslag på lagförslag De här förhållandena präglar också regeringens lagförslag om skyldigheten att påbörja rehabiliteringsutredning. Det understryks i propositionen att denna i många fall inte behöver innebära mer än att lämna en blankett som det tar att fylla i. Att i lag använda ett begrepp som rehabiliteringsutredning för något som i många fall har en utrednings- och administrationstid på sammanlagt är missvisande. Det framgår i propositionen också att en sådan utredning nu förekommer bara i av sjukfallen när dessa pågått , och att dessa utredningar i många fall aldrig används av försäkringskassorna även då de lämnats in. Nuvarande förhållanden är klart orimliga, meningslösa skenutredningar tycks förekomma, som det i andra fall inte sker någon utredning där en sådan faktiskt skulle göra nytta. Inget av detta skulle avhjälpas med att göra en 15-minutersblankett obligatorisk och därmed ännu mer tömma begreppet rehabiliteringsutredning på dess innehåll. Det mesta tyder på att den stora bristen när det gäller rehabiliteringsutredningarna inte handlar om kvantitet utan om kvalitet. Det som är viktigt är att utredningen av rehabiliteringsbehovet blir gedigen då rehabilitering behövs för återgång i arbete och åtgärderna dessutom rätt valda. I dessa fall är det också viktigt med en aktiv medverkan från arbetsgivaren, förutsatt att denne kan bidra till ett positivt resultat. Däremot skadar det verksamheten om blanketter slentrianmässigt skall fyllas i utan att något egentligt utredningsarbete därvid blir utfört och att dessa blanketter sedan hopas i arkiven på försäkringskassorna utan att komma till meningsfull användning, medan samverkan i rehabiliteringsärenden mellan vård, kassa och arbetsgivare uteblir. bör begära att regeringen återkommer med nya förslag om rehabiliteringsverksamheten i enlighet med vad som ovan anförts. I avvaktan på detta bör propositionens förslag till ändring av 22 kap. 3 § i lagen om allmän försäkring avslås. 16 Utbildning i försäkringsmedicin och utfärdande av sjukintyg De förbättringar som föreslås vad gäller läkares kunskaper i försäkringsmedicin kunde, liksom en del annat på det här området, ha genomförts ifall inte regeringen varit så fixerad vid att försöka ta bort en del av sjukförsäkringen och ersätta denna med arbetsgivares betalningsansvar för enskilda anställdas sjukfall. Vid förra fanns till exempel i socialförsäkringsutskottet en fyrpartireservation om just förbättrad utbildning i försäkringsmedicin för läkare. Det är ändå ett viktigt framsteg att läkares utbildning och fortbildning nu föreslås bli förstärkt när det gäller försäkringsmedicin. Utbildningen bör omfatta alla läkare, även dem som är i tjänst. Men det är, för att detta verkligen skall uppnås, angeläget att genomförandet inte drar ut . Viktigt är också att regering och myndigheter inte stannar på halva vägen. bör genomgången utbildning i försäkringsmedicin bli ett villkor för att över huvud taget få skriva sjukintyg till . Regeringen bör låta utreda i vilken takt detta skall genomföras och därefter återkomma med förslag till . Detta bör ges regeringen till känna. Det är mer allmänt inte rimligt att vilken läkare som helst, oavsett specialitet, i princip skall kunna skriva intyg för långtidssjukskrivning där diagnoserna är sådana att en helt annan medicinsk specialitet står för expertkunskapen. Om primärvårdens ställning stärks genom en husläkarreform kommer husläkaren att ha en nyckelroll, och andra läkares sjukskrivningar bör då inrapporteras till patientens husläkare. När någon behandlas för en långvarig sjukdom som kräver specialiserad vård är det ganska givet att en läkare som ansvarar för denna vård också skriver sjukintyg. Men däremot bör sådana specialistläkare inte ha möjlighet att annat än utfärda sjukintyg för patienter med diagnoser som hör hemma inom någon helt annan specialitet. Även om det bara torde vara i undantagsfall som möjligheten att skriva sjukintyg används olämpligt på detta sätt bör reglerna ses över. Detta bör ges regeringen till känna. Försäkringsläkarna är få, i förhållande till det väldiga antalet ärenden och de många frågor som kan uppstå om sjukpenning och rehabilitering. Räknar man om de många deltidstjänsterna till årsverken motsvarar det omkring 135 heltidstjänster i hela landet. Regeringens förslag innebär en ökning motsvarande ungefär 50 personer på heltid. Det är vad som kan vara realistiskt att åstadkomma på kort sikt. Men det är tveksamt om förändringen är tillräcklig för att uppnå en godtagbar kvalitet i försäkringskassornas beslut. Regeringen bör därför ha fortsatt uppmärksamhet på frågan och vid behov återkomma till med ytterligare förslag angående försäkringsläkarna. Detta bör ges regeringen till känna. 18 Fördelning av sjukpenningkostnader mellan stat och landsting? har i ett remissvar förordat en tydligare koppling mellan läkarnas utfärdande av intyg för sjukskrivning och kostnadsansvaret för sjukpenningen. En sådan koppling skulle innebära att en del av sjukförsäkringen finansierades över landstingsskatten, något som också förordats av . En sådan förändring skulle kräva en omfördelning av andra statliga medel till landstingen och även på så sätt ha stora likheter med den omfördelning av kostnadsansvar för läkemedel som skett mellan stat och landsting. Det kan inte uteslutas att en ny fördelning av betalningsansvaret skulle kunna medverka till ett större kostnadsmedvetande hos de landstingsanställda läkare som utfärdar sjukintyg till . Det går att se en rad möjliga nackdelar eller komplikationer med en sådan förändring. Det finns i vart fall inte nu något underlag för att göra en förändring av det slag aktualiserat. Frågan bör inte heller utredas lösryckt ur den större frågan om socialförsäkringarnas framtida organisation och finansiering. Vi förordar, som nämnts ovan, att sjukförsäkringen organiseras som en s.k. autonom socialförsäkring, fristående från statskassan, med fondering för att klara variationer i sjuklighet och med regler om upprätthållande av systemets finansiella hållfasthet. En sådan försäkring skall ha raka rör mellan försäkrad inkomst, betalda avgifter och erhållna förmåner. Avgifter och förmåner skall vara oberoende av personlig risk för sjukdom. Den bör till stor del finansieras med egenavgifter, men även andra bidrag till finansieringen kan övervägas. Finansiering som bidrar till bättre hälsa eller på annat sätt minskar kostnadsbelastningen kan ha positiv betydelse. Även den fråga väckt bör kunna utredas i detta större sammanhang. Förutsättningen är dock att den av oss föreslagna arbetsgruppen för en socialförsäkringsreform tillsätts, med möjlighet för alla riksdagspartier att delta i ett reformarbete som till stora delar kan ha pensionsreformen som förebild. Vi kommer att återkomma med detta förslag i motioner i andra sammanhang.