mot · GR02So591 · 2003-10-07 00:00:00 — är utredningsplatserna alldeles för få. 9.2 Tandvården för äldre infördes ett högkostnadsskydd för all protetik för äldre och ett förbättrat stöd till bastandvård för äldre. Högkostnadsskyddet för protetik gäller från och med det kalenderår under vilket man fyller . Kostnaden för protetiska ersättningar, exklusive kostnaden för vissa material, får under en behandlingsomgång uppgå till högst . Varje enskilt fall förhandsprövas av en enhet inom i det så kallade vårdersättningskontoret. Stora mängder ansökningar har inkommit och väntetiden för behandling har blivit längre än förväntat. De långa handläggningstiderna beror bland annat på att vårdersättningskontoret begär kompletteringar till tandläkarnas förhandsbedömningar och odontologiska bedömningar. Vårdersättningskontoret har även haft svårigheter att rekrytera personal, eftersom regeringen avvaktade med att besluta om hur mycket pengar som skulle avsättas för personalkostnader. Regeringen har valt att undersöka, följa och bevaka utvecklingen men inget konkret har gjorts för att komma till rätta med problemen. anser att de långa handläggningstiderna som uppstått i samband med införandet av högkostnadsskyddet för protetik måste åtgärdas. 9.3 Samverkan mellan vårdhuvudmännen Huvudmannaskapsreformerna inom vård- och omsorgsområdet innebar såväl positiva effekter som en del påtagliga brister. Ädelreformen, som trädde i kraft , syftade bland annat till en uppdelning av roller och ansvar för äldres vård och omsorg mellan landstingskommuner och primärkommuner. En negativ effekt blev att sjukvårdsaspekten kom att underordnas boende och omvårdnad. För äldre människor med tilltagande vård- och omsorgsbehov är gränsdragningarna, och den ofta oklara ansvarsfördelningen mellan huvudmännen, en orsak till otrygghet. Huvudprincipen måste vara att all vård och omsorg primärt ska utgå från den enskilda människans behov och endast sekundärt från de organisationsformer och ansvarsfördelningar samhället valt. Mer samverkan och samarbete mellan aktörerna inom vården och omsorgen är nödvändigt. beslutade om en förändring av betalningsansvarslagen och utmönstring av begreppet medicinskt färdigbehandlad. Lagändringarna kan förhoppningsvis förbättra situationen på många håll. Enligt kristdemokratisk uppfattning bör politiska åtgärder för att förbättra samverkan mellan kommuner och landsting inriktas på att öka huvudmännens handlingsutrymme. Någon statlig detaljstyrning gagnar inte kommunernas och landstingens vård och omsorg av äldre och funktionshindrade. Helhetslösningar måste eftersträvas där landsting och kommuner gemensamt tar ansvar för verksamheten. Verksamheten måste fungera mellan öppen- och slutenvård, mellan primärvård och omsorg. Det förekommer att patienter skrivs ut utan att ansvarig läkare är förvissad om att den öppna hälso- och sjukvården har övertagit sin del av ansvaret. Som en ytterligare garanti för att omhändertagandet blir korrekt och patientens behov blir tillgodosedda bör detta krav föras in i betalningsansvarslagen. är positiva till mellanvårdsformer, som kan fylla ett behov av omvårdnad och rehabilitering. Detta bör vara en gemensam uppgift för kommuner och landsting. På en del håll i landet har redan mellanvårdsformer utvecklats där kommuner och landsting gemensamt delar på betalningsansvaret. 9.4 Utredningen om medicinska specialiteter har på regeringens uppdrag gjort en översyn av antalet medicinska specialiteter. Översynen av de medicinska specialiteterna har gett upphov till en omfattande debatt. finns det 62 läkarspecialiteter. förslag innebär att dessa ersätts av 53 specialiteter som delas in i ett system där vissa obligatoriska basspecialiteter kan byggas på med en gren- eller tilläggsspecialitet. Syftet är att ge läkarna en bredare kunskapsbas som bättre matchar behoven i sjukvården. Bland annat föreslås att geriatrik inte längre ska vara en egen specialitet, utan sorteras in under specialiteten internmedicin. Man kan befara att geriatriken kommer att nedrustas och få minskad tillgång till den kompetens som äldre multisjuka behöver. Vissa patientgrupper är oroliga för vad förslag kan komma att innebära för deras möjligheter att få en god vård. Deras oro är förståelig och värd att tas på allvar. Det kommande beslutet gäller den framtida utvecklingen av svensk sjukvård. Det handlar om rekryteringsbehovet av läkare och medicinsk kunskapsutveckling. Mot bakgrund av beslutets betydelse och den oro som frågan väckt menar att ska besluta i frågan om den framtida indelningen av medicinska specialiteter. Aldrig förr har så många blivit så gamla som i . Medellivslängden för en svensk kvinna är och för en svensk man . Efterfrågan på geriatrisk kompetens är mycket stor, inte minst från kommunernas sida. Att i detta läge föreslå den geriatriska specialiteten som en grenspecialitet till den invärtesmedicinska specialiteten känns märkligt och inkonsekvent och tyder på okunnighet om geriatrikens arbetssätt. Den invärtesmedicinska verksamheten är organfokuserad där läkarens specialkompetens efterfrågas, medan den geriatriska specialiteten arbetar med ett helhetsperspektiv med multisjuka äldre, där teamarbetet är ett karakteristikum, livskvalitet målet och läkaren ledaren. Det handlar om två helt olika vård- och behandlingskulturer. Kontaktnätet som geriatrikern arbetar i innehåller många specialister som den multisjuke är beroende av ortopeden, onkologen, neurologen, psykiatern, sjukgymnasten, arbetsterapeuten, kuratorn, kommunens företrädare i samverkan och med teamkonferensen som kärnverksamhet. På många ställen i landet slogs i samband med Ädelreformen 1992 geriatrisk och allmän intermedicinsk verksamhet ihop av ekonomiska skäl. På de orterna dog också det geriatriska arbetssättet ut, geriatrikern blev allmän internmedicinare eller tvingades arbeta som sådan, inte minst inom jourkedjan. Rekryteringen till geriatrisk specialitet minskade. Hela rehabiliteringstänkandet och teamsamarbetet reducerades och den medicinskt färdigbehandlade patienten överfördes inom akutvård till kommunens boendeformer, med distriktsläkaren som konsult och utan att rehabiliterande åtgärder hunnit sättas in, eller att helhetsvården beaktats. Inom geriatriken spelar också palliativ vård och palliativt synsätt en framträdande roll. Det gör det inte inom allmän internmedicin där målet är att bota, antingen det gäller hjärta, njure eller annat organ. Den palliativa vården inom geriatriken syftar till att ge livskvalitet när bot är möjlig, med god kontroll av svåra symtom, teamarbete, stöd till anhöriga och en bearbetad relation också till döende och död. Många multisjuka äldre lider också av demenssjukdom. Kunskapen om hur de dementas behov ska utredas och bemötas är stor inom geriatrik och psykogeriatrik, men inom allmän internmedicin saknas i princip både kunskap och intresse för ämnesområdet som här måste konkurrera med de invärtesmedicinska kärnområdena. Om geriatriken blir en grenspecialitet riskerar också demenskunnandet att utarmas såväl kliniskt som forskningsmässigt. Den åldrade, multisjuka patienten kommer i ett gränsland där man riskerar ett ännu snabbare överflyttande från det medicinska (kliniken) till det sociala (kommunen) området. förslag är ett dråpslag mot den multihandikappade äldre patienten och dennes fysiska, psykiska och sociala behov. Det är inhumant och i strid med andra länders satsningar. Även befolkning åldras. är geriatriken egen basspecialitet i 8 av 15 länder, med en ny sammanhållande specialistförening, EUGMS (European Union of ). Med förslag riskerar att bli ett geriatrikens u-land. Den åldrade människan har, liksom barnen, specifika behov som fordrar specialkunskap, intresse och engagemang av vårdgivaren. Ämnesområdet geriatrik/äldrevård är en bred basspecialitet med krav på kunskap om såväl det friska som det sjuka åldrandet. Om forskning, utveckling och nyrekrytering fortsättningsvis ska kunna ske och läkarförsörjningen tryggas måste geriatriken och de multisjuka gamlas utsatta situation värnas. 10 Omsorg och service Kommunerna tvingas alltid till prioriteringar inom begränsade ekonomiska ramar. begränsar kommunerna sina vård- och omsorgsinsatser och ger dessa främst till de allra mest vårdbehövande. Detta har inneburit en kraftig minskning av det totala antalet äldre som får hjälp från den offentliga äldreomsorgen. Utvecklingen är djupt oroande och för många äldre leder detta till försämrad livskvalitet och ensamhet. Den kontakt som insatser har gett har ofta inneburit det enda men välkomna avbrottet i en isolerad livssituation. När kommunernas hemtjänst så påtagligt begränsas från vardaglig service till rena vårdinsatser måste de äldres ensamhet och kontaktbehov tillgodoses genom andra åtgärder. De stora servicebehov som många äldre har måste tillgodoses i andra former och av andra utförare än den kommunala . För att underlätta tillkomsten av sådan service bör en 50-procents skattereduktion för de privata hushållens köp av tjänster i det egna hemmet införas. utvecklar detta förslag närmare i motionen Företagsskatter (2003/04:Fi308). 10.1 Äldreomsorgen måste arbeta mer förebyggande Ett mer förebyggande arbetssätt inom äldreomsorgen behövs. Behovet av heldygnsomsorg kan skjutas upp eller helt utebli om de förebyggande insatserna fungerar. vill införa en norm som innebär att kommunerna ger alla rätt till ett hembesök . På så sätt kan stöd och hjälpinsatser sättas in så att personen kan bo kvar i det egna hemmet längre än vad som är möjligt utan stöd. Det är bättre för individen och billigare för kommunen. Individuellt anpassade hjälpinsatser kan då utformas . På många håll behövs ett bättre utbyggd dagverksamhet som kan hjälpa den enskilde att behålla en god hälsa längre upp . Delar av äldreomsorgen måste i vissa fall kunna efterfrågas fritt, utan krav på individuell biståndsbedömning. Det kan till exempel handla om korttidsboenden för snabb och enkel avlösning. Att inrätta så kallade äldreteam där kommun och landsting samverkar i den medicinska vården av äldre har visat sig effektivt. Det finns även anledning att pröva en modell med äldre-distriktssköterskor som har en specialkompetens kring äldrevård. Rehabiliteringsinsatser skulle ofta behövas sättas in tidigare än vad som görs . Vården och omsorgen ska vara solidariskt finansierad. Taxor och avgifter ska ha en sådan konstruktion att det aldrig får bli en plånboksfråga huruvida man ska få vård och omsorg. Produktionen av vård och omsorg och dess driftsformer kan dock variera och här måste det finnas en öppenhet för nya producenter och arbetsformer, allt för att öka mångfalden och den enskildes valfrihet. En ökad mångfald inom vården och omsorgen kan innebära att olika gruppers och individers behov tillgodoses på ett snabbare och bättre sätt. Det kan också stimulera och tillföra vården nya impulser. Privata, kooperativa och rörelsedrivna alternativ bör därför ges möjlighet att verka inom kommunernas och landstingens vårdområden. Dessa alternativ måste ges rättvisa konkurrensförhållanden gentemot den offentligt drivna vården. Konkurrensutsättning får dock aldrig bli ett självändamål utan ska vara ett medel för att möjliggöra ett effektivt utnyttjande av resurserna, stimulera till nytänkande och bidra till en ökad valfrihet för vårdtagaren. Den enskildes möjligheter att välja utförare av vård, omsorg och service ska stärkas. Inom äldreomsorgen kan modeller för eget val diskuteras och utprövas under förutsättning att de med särskilda behov värnas. Konkurrensutsättning och tillkomsten av alternativ måste präglas av mycket strikt kvalitetskontroll och fortlöpande uppföljning och utvärdering. Kommuner och landsting ska ha god insyn i verksamheterna och den enskilde ska genom patientnämnder eller liknande kunna få vården prövad på samma villkor som den offentligt utförda. 10.3 Stimulera utveckling av nya former för äldreboende Den växande andelen äldre i befolkningen kräver en medveten bostadsplanering från samhällets sida för att möta ett kraftigt växande behov. Mångfald och innovationer ska stimuleras på detta område. De äldre ska tillförsäkras en verklig valfrihet när det gäller boendeformer. Att få möjlighet att bo kvar i sin invanda miljö är för många äldre en fråga om livskvalitet. Men det handlar också om att arbeta för en hälsofrämjande äldrevård. På så vis kan också de större vårdinsatserna skjutas . För att göra det möjligt för den som önskar att bo kvar i eget boende, krävs en utbyggnad av insatser inom hemsjukvården och . I synnerhet för demenssjuka kan ett bostadsbyte på ett påtagligt sätt påverka hälsan negativt och väsentligt öka hjälpbehovet. Välkända miljöer kan verka hälsofrämjande. Det kan handla om att få bo kvar i sin permanenta bostad så länge man önskar och det är möjligt. Kvarboendet kan ofta förlängas genom bostadsanpassning eller särskilt stöd. Nästa steg i boendetrappan kan vara att byta till seniorboende, med viss trygghet och servicefunktioner. När vårdbehoven blir stora är de särskilda boendeformerna, med den trygghet dessa kan erbjuda, ofta vad som efterfrågas såväl av den äldre vårdbehövande som av de anhöriga. Steget från den egna bostaden direkt till särskilda boendeformer innebär ofta en alltför stor förändring för den enskilde. Därför bör sådana mellanformer som seniorboende och trygghetsboende stimuleras. Äldre människor bör själva få vara med och forma sitt eget boende på ett aktivt sätt. Studiecirklar, samrådsgrupper och en nära delaktighet i den kommunala bostadsplaneringen bör stimuleras. Kvarboende i den invanda miljön ska underlättas genom god planering och aktiva insatser. Ett sätt att hitta andra former för äldreomsorgen är att släppa in producent- och konsumentkooperativ i planering och vid tillkomsten av nya enheter. Det kan ske genom att den nuvarande vårdpersonalen stimuleras med företagsutbildning, konsultstöd och utvecklad beställarkompetens. Ett annat sätt är att stimulera pensionärer att starta kooperativ. Grunden måste alltid vara de enskilda människornas behov, intressen och egna initiativ. 10.4 Anhörigas och närståendes vårdinsatser De närståendes, främst anhörigas, roll inom äldreomsorgen är ovärderlig. Viss forskning pekar på att upp emot 2/3 av omvårdnaden sköts av närstående eller anhörig som maka/make, barn, släkting eller vän. Detta förhållande gäller också en betydande del av rena sjukvårdsinsatser. För många är tillgången till en anhörig eller närstående i själva verket en förutsättning för att kunna vårdas i hemmet. Detta gäller inte minst vid vård i livets slutskede. Att närståendevårdarna uppmärksammas på ett positivt sätt och att deras insatser underlättas innebär stora ekonomiska besparingar för den offentliga vården men är också en ovärderlig trygghetsfråga för den enskilda vårdmottagaren. De anhörigas och närståendes insatser är en omsorg som oftast sker i det tysta med ett vårdansvar som är ensamt och psykiskt påfrestande. En bestämmelse i socialtjänstlagens 5 § markerar dock ansvar att genom stöd och avlösning underlätta för närstående och anhöriga som vårdar personer med funktionshinder, långvarigt sjuka och äldre. Denna bestämmelse behöver skärpas. Anhörigstödet är så viktigt att det bör bli en särskilt reglerad skyldighet för att ge ett sådant stöd. vill byta ut ordet bör mot ordet skall i 5 § SoL. Det ankommer på kommunerna att särskilt stödja dessa insatser och det bör finnas en tydlig kontaktpunkt dit den anhörige kan vända sig för råd och stöd. En anhörigkonsulent, kurator eller liknande bör finnas i varje kommun. Kommunerna ska informera sig om vilka närståendevårdare som finns och om deras behov av stöd för att kunna fullgöra sin viktiga uppgift. Det kan handla om materiell ersättning och stimulansåtgärder som avlösningsmöjlighet, utbildning osv. Individuella planer bör upprättas där vårdtagaren, vårdgivaren och den närstående kommer överens om insatsernas omfattning och villkoren för desamma. Frivilligorganisationerna har en viktig roll som komplement till vårdhuvudmännens anhörigstöd. De insatser som görs bör därför ske i nära samverkan med både de anhöriga och berörda frivilligorganisationer. Forskning kring och utveckling av de närståendes och anhörigas engagemang i vården behöver stimuleras. utvecklar sin syn på närstående- och anhörigvården i en särskild motion, So641 Anhörigvården. fanns totalt 256 000 anställda inom vård och omsorg i kommunerna. Inom kommunernas vård och omsorgsverksamhet är nio av tio kvinnor. Av det totala antalet anställda i vård och omsorg i kommunerna är eller äldre. Dessa förhållanden pekar på att åtgärder måste vidtas för att rekrytera fler män till vården samt att sänka medelåldern genom ett tillskott av unga medarbetare. har beräknat att nyrekryteringsbehovet fram uppgår till 225 000 personer. Denna beräkning tar hänsyn till verksamhetsutbyggnad till följd av att antalet äldre ökar, till pensionsavgångar och annan rörlighet. Någon ambitionshöjning vad gäller äldreomsorgens innehåll ryms inte i denna beräkning. Äldreomsorgens personalförsörjning är därmed en av de viktigaste strategiska framtidsfrågorna inom denna sektor. Rekryteringen av ny personal till vården måste ske ur olika grupper. Traditionellt riktar sig åtgärderna mot ungdomar som står inför sitt yrkesval. Detta är viktigt och alla krafter måste sättas in på att göra vårdyrket attraktivt och meningsfullt för ungdomar. Antalet ungdomar som väljer vårdprogrammet på gymnasiet är dock för få för att de stora rekryteringsbehoven ska kunna uppfyllas. Den kommunala äldreomsorgen är dessutom inte alltid det mest attraktiva valet för unga med ett vårdintresse. För att fylla de stora behoven krävs att personer inom andra samhällssektorer förmås växla över till vårdyrket. För kommuner och landsting gäller det att utveckla ett strategiskt tänkande kring verksamhet och personalpolitik. Möjligheten att rekrytera nya medarbetare är i hög grad beroende av de arbetsvillkor kommuner och landsting kan tillhandahålla. Det handlar om arbetets organisation, möjlighet till inflytande, kompetensutveckling och självfallet om löneläget. Möjligheten att åstadkomma en jämnare könsfördelning hör i hög grad samman med lönebilden och möjligheten till heltidsanställningar. En mångfaldsplan bör finnas hos varje arbetsgivare i vården för att uppnå jämnare könsfördelning och möta behoven av medarbetare med mångkulturell kompetens. Vårdens etik och mjuka värden måste få en framskjuten plats vid vårdutbildning, rekrytering och fortlöpande kompetensutveckling. Även om larmrapporterna om vanvård i äldreomsorgen är undantagsfall är varje fall av vanvård ett för mycket. anser att tillsynen över äldreomsorgen bör skötas av samma myndighet som sköter tillsynen över annan hälso- och sjukvård, d.v.s. . Den nuvarande uppdelningen vad gäller tillsynen av hälso- och sjukvård respektive äldreomsorg är svårmotiverad. Kvaliteten i vården bör bedömas av samma myndighet, oavsett huvudmannaskap. Patientnämnderna har en viktig uppgift när det gäller att verka för god information till äldre och vårdbehövande. Nämndernas uppgift är att underlätta kontakten mellan vårdgivare och de äldre och deras anhöriga. Patientnämnderna är också den instans dit klagomål och regelrätta anmälningar om vanvård och brister lämnas. Att dessa instanser finns och vilken uppgift de har är tyvärr okänt för många. Det är kommunens och uppgift att synliggöra patientnämnderna och underlätta kontakterna med dessa. Patientnämndernas ansvarsområde måste vidgas så att alla sociala tjänster till äldre människor ryms inom verksamheten. 12 Inför en trygghetsgaranti Det ställs allt större krav på främst kommunerna när det gäller att tillgodose behovet av värdig vård och omsorg om äldre människor. För många är den kommunala äldreomsorgen den helt avgörande trygghetsfaktorn. Återkommande vårdskandaler och den debatt som förs kring vårdens och omsorgens innehåll har skapat en berättigad oro hos många äldre och deras anhöriga. Det är en viktig politisk uppgift att beakta människors oro och skapa tilltro till samhällets ambition och förmåga att garantera en värdig vård och omsorg. Olika garantier i vården och omsorgen är ett sätt att stärka vårdtagarens ställning. har tillgängligheten till undersökning och operation stått i centrum, men för många är väntetiden till särskilda boenden ett lika viktigt behov att tillgodose. En växande grupp är de personer som får stå i kö för utprovning av tekniska hjälpmedel. vill införa en trygghetsgaranti som står på tre pelare; en vårdgaranti som garanterar tillgänglighet, en värdighetsgaranti som garanterar ett värdigt bemötande och en boende- och hjälpmedelsgaranti där rätten till stöd och service ingår. Värdig vård innebär att den vård som ges är den bäst lämpade för det aktuella vårdbehovet och ges under respektfulla former till vårdtagaren. En konkret uttryckt värdighetsgaranti är särskilt viktig i vården av de äldre för att skapa trygghet och tydlighet kring vad vårdtagaren har rätt att kräva av vårdgivaren. Denna värdighetsgaranti ska omfatta såväl medicinsk kvalitet som omvårdnadskvalitet. Varje person har rätt att avkräva kommunen klara besked kring vårdens och omsorgens konkreta innehåll. Det kan handla om så vardagsnära ting som matsedelns variation eller hur ofta man kan få duscha. En uttalad värdighetsgaranti är speciellt viktig för de personer som har stora vårdbehov men som av olika anledningar inte har förmåga att efterfråga dessa. Den värdighetsgaranti inom äldrevården som kräver ska bl. a. innebära: Det ska finnas en läkare knuten till varje sjukhem och till varje hemsjukvårdspatient. en läkare som är specialiserad på åldrandets sjukdomar och problem och som regelbundet besöker dessa omsorgstagare. Det ska finnas skilda vårdenheter för senildementa och andra boende. Det ska finnas eget rum i särskilda boenden för alla som så önskar. Det ska vara en självklarhet att äldreboende erbjuds i eller i närheten av den kommundel där vederbörande tidigare bott. Det ska finnas uttalat att en patient inte ska behöva ligga och vänta innan en blöja full av avföring och/eller urin byts. Det ska finnas tillräckligt med personal för att mata och hjälpa till med att dricka. Det ska finnas så mycket personal att varje patient får känna sig ompysslad, observerad och personligt tilltalad varje förmiddag och varje eftermiddag. Det ska finnas tillräckligt med personal så att alla patienter som så orkar hjälps upp ur sina bäddar i rimlig tid och dessutom får komma ut i andra miljöer än det egna rummet. Det ska vara en självklarhet att ta till vara ideella insatser som erbjuds inom äldreomsorgen. Det ska finnas så god tillgång till personal att ingen behöver dö ensam. En omsorgs- eller värdighetsgaranti ska vara så konkret utformad att det går att följa upp vad som utlovats. Garantin ska medföra full kompensation till den äldre om och när den utlovade tjänsten eller kvaliteten inte tillhandahålls. Behandlingen av patienter som inte själva alltid kan föra sin talan ställer extra stora krav på vårdpersonalen vad gäller lyhördhet och förmåga att tolka signaler. Värdighetsgarantin ska vara en försäkran om att god vård ges även när man är kapabel att föra sin egen talan. 12.2 Boende- och hjälpmedelsgaranti Hälso- och sjukvården blir alltmer beroende av att den enskilde ges goda förutsättningar och garantier för ett anpassat boende, efter den vård som sjukvården givit. Den enskilde vårdtagaren måste kunna lita på att lämpligt boende, hemtjänstinsatser och utprovning av tekniska hjälpmedel kan erhållas. Förutsättningarna för ett införandet av en boende- och hjälpmedelsgaranti bör utredas. En nationell vårdgaranti ska omfatta alla medicinskt motiverade behandlingar och skall genomföras fullt ut . Vårdgarantin innebär bl.a.: Kontakt garanteras med vårdcentral/primärvården som kontakten tas. Besök hos distrikts- eller husläkare senast efter att kontakten tagits, då vårdgarantin är fullt genomförd . Besök hos annan specialist . Behandling efter det att beslut fattats.