mot · GR02U6 · 2003-09-19 00:00:00 — Ett IT-utvecklingsperspektiv borde genomsyra samtliga nuvarande utvecklingsprogram. En förutsättning för att minska fattigdomen är att uppnå en bred ekonomisk tillväxt i utvecklingsländerna. Svenskt utvecklingssamarbete och bistånd måste därför också verka tillväxtfrämjande och motverka korruption inom länderna. Den svenska politiken bör stimulera resursutvecklingen inom samarbetsländerna och leda till en positiv näringsutveckling av framför allt det lokala näringslivet. ska verka för en stabil, öppen och icke-diskriminerande handels- och investeringspolitik såväl inom vårt land som i EU. Den socialdemokratiska regeringen betonar liksom vikten av frihandel och dess roll för en positiv global ekonomisk utveckling. Vi är överens om att det därför krävs ytterligare insatser för att öppna de globala och regionala marknaderna för utvecklingsländerna och stödja deras möjligheter att konkurrera på världsmarknaden. Men i motsats till den socialdemokratiska regeringen vill vi nyansera frihandelns positiva effekter och även belysa den destabiliserande påverkan som en total nedmontering av handelshindren kan ha på fattiga länder. Det finns gott om forskning som pekar på att ett i allt väsentligt symmetriskt handelssystem, som förordas och representeras av WTO, inte lämpar sig för att bekämpa fattigdom. Ett indirekt tecken på WTO:s svaghet i detta sammanhang är de havererade förhandlingarna i , , vilka i förlängningen utgör en nackdel för de fattiga länderna i världen. Hela världen missade därmed ett gyllene tillfälle att ta ett viktigt steg framåt mot en öppnare och rättvisare handel. Fattiga länder, med lite att erbjuda på världsmarknaden annat än råvaror, behöver speciella villkor på handelsområdet för att inte helt marginaliseras. En total nedmontering av handelshinder kan istället direkt motverka utvecklingen i fattiga länder genom att den lokala produktionen riskerar att slås ut, vilket i förlängningen drabbar ländernas inhemska livsmedelsförsörjning. Subventioner kan därför vara nödvändiga både till inhemsk industri under ett uppbyggnadsskede samt till det inhemska jordbruket. 5.1 Näringslivets roll och betydelse Vi välkomnar regeringens ambition att främja ett bra investeringsklimat i utvecklingsländerna. Utländska direktinvesteringar är en central faktor för den ekonomiska utvecklingen i fattiga länder. De privata kapitalflödena överstiger det totala internationella utvecklingssamarbetet. anser därför att man i ytterligare utsträckning bör dra nytta av den kunskap och teknologi som näringslivet besitter, och vi efterlyser därför mer effektiva samarbetsformer mellan biståndsmyndigheterna och näringslivet. Detta för en bättre kartläggning av biståndsbehov vid exempelvis upprättandet av landstrategier för bättre utväxling, effektivitet och mottagarnytta för mottagarländerna. anser också att regeringen ska ta initiativ till ett forum där man tillsammans med svenska företag, i samband med investeringar i utvecklingsländer, arbetar fram konkreta handlingsplaner för företagens medverkan och ansvarstagande i utvecklingsarbetet och i arbetet för mänskliga rättigheter. anser vidare att den statsstödda exportkreditgivningen ska förenas med villkor om skydd av mänskliga rättigheter och förstärkt miljöhänsyn. I enlighet med FN:s initiativ Global Compact och riktlinjer för multinationella företag har den socialdemokratiska regeringen åtagit sig att instifta samarbete mellan regering, näringsliv och det civila samhället för att bättre kontrollera skyddet av mänskliga rättigheter och miljöhänsyn. Initiativet ser vi som mycket positivt men vi ställer ökade krav och anser att bör inta en ledande position i arbetet med utveckling och harmonisering av internationella regler på området. Vi anser att en obligatorisk rapportering om sociala och miljömässiga hänsynstaganden bör ingå i de svenska multinationella företagens årliga rapporter. De största företagen skulle kunna rapportera mot en rad fastställda indikatorer och regler om rapportering utifrån kärnan av GRI:s (Global Reporting Initiative) riktlinjer. Syftet med en sådan lagstiftning är nödvändigheten att se till att de sämsta företagen når upp till en viss grundläggande standard. Ökad transparens och öppenhet skulle också tydliggöra vilka behov som finns av internationella regelverk på miljöområdet. Trots att företagen själva efterlyser mer konkretion och tydlighet gällande ansvarstagandet på det sociala och miljömässiga området har den socialdemokratiska regeringen valt att inte inkludera detta i sin proposition. Ett angränsande problem som hindrar tillväxten i utvecklingsländerna är bristen på tillgängligt kapital. Länderna har brist på investeringskapital och företagen har oftast små möjligheter att ta investeringslån. Viljan bland internationella finansieringsbanker och biståndsgivare att bidra med finansiering är oftast stor för offentliga projekt, men för mindre projekt är det svårare. Även om den svenska staten på olika sätt bidrar till exportfinansiering och riskkapital är omfattningen av olika stödformer alltför blygsam i relation till vår totala export. Avsättning av medel för riskdelning med svenska företag är ett viktigt sätt att stödja det privata näringslivets utveckling i samarbetsländerna och bör därför öka. handelsrelationer med utvecklingsländerna måste vara samstämmig och bättre samordnad med de mål som är uppsatta för den svenska utvecklingspolitiken än vad som är fallet . I den socialdemokratiska regeringens proposition saknas det exempelvis tydliga skrivningar vad gäller problematiken kring militär rustning i utvecklingsländer och den svenska vapenexporten till fattiga länder. Detta ger en bristande trovärdighet i ambitionen att utvecklingsperspektivet ska genomsyra samtliga relevanta politikområden. Som ett steg i ledet att göra politik för global utveckling mer sammanhållen anser att den svenska vapenexporten bör utvärderas i förhållande till utvecklingsmålen. Det behövs en tydlig konsekvensanalys och prövning av varje fall för att garantera att efterlevandet av de mänskliga rättigheterna står i fokus och att vapenexport som strider mot utvecklingsmålen ej tillåts. Återigen kräver vi nya regler och villkor för skydd av de mänskliga rättigheterna och socialt ansvarstagande för exportkreditgivning genom svenska EKN för att den ena delen av regeringens arbete inte ska motverka vad den andra delen gör. För många utvecklingsländer utgör skuldbördan ett enormt problem som kraftigt begränsar deras möjligheter att utvecklas. Enbart räntekostnaderna för lånen överskrider i många fall intäkterna från ländernas export. Utlandsskulden för de fattigaste länderna är både i absoluta tal och som andel av BNP avsevärt större än . För att de värst skuldsatta länderna ska ta sig ur skuldkrisen krävs radikala skuldavskrivningar parallellt med genomförandet av en konsekvent ekonomisk politik som främjar utveckling och tillväxt. För genomförandet av skuldavskrivningar är det en nödvändighet att ställa villkor och krav på den ekonomiska politiken, den demokratiska utvecklingen, respekten för de mänskliga rättigheterna och på konkreta handlingsplaner för fattigdomsbekämpningen. föreslår en modell för skuldavskrivning som innebär att den skuldsatta statens små steg mot dessa mål ska ge betydligt större steg i skuldavskrivning. Detta för att komma snabbare ur den hopplösa situation som råder bland många fattiga länder och för att verka som morot för länderna att skynda mot uppbyggnaden av mera sunda samhällsstrukturer. Vi anser att bör vara ett föregångsland och leda den globala opinionen för en sådan skuldavskrivningsmodell. 6 Social utveckling och trygghet För att minska fattigdomen och inkomstskillnaderna krävs inte bara ekonomisk tillväxt utan också effektiv socialpolitik, bättre hälsovård, bättre utbildning och mat åt alla. Framgångarna inom det sociala området beror till stor del på bra ledarskap och goda och robusta samhällsinstitutioner. Utvecklingssamarbetet inom hälsosektorn omfattar främst bekämpningen av hiv/aids, sexuell och reproduktiv hälsa och reformer inom hälsosektorn. Många utvecklingsländer är i behov av betydande sjukvårdsreformer för den allmänna hälsovården, folkhälsan och för omhändertagandet av speciellt utsatta grupper såsom funktionshindrade. 6.1 Sjukdomar och epidemier Det är absolut nödvändigt att se sambanden mellan hälsa, utveckling och minskad fattigdom. Så länge människor är fattiga kommer de att löpa stor risk att bli allvarligt sjuka. Och så länge de är allvarligt sjuka löper de stor risk att bli eller fortsätta vara fattiga. Hiv/aids, malaria, tuberkulos och smittkoppor är sjukdomar som är speciellt viktiga att bekämpa. Enligt är den internationella fonden för kampen mot hiv/aids, tbc och malaria kraftigt underfinansierad. Uppskattningsvis lär det behövas för den grundläggande kampen mot hiv/aids, vilket är en tredubbling av totala finansiering. Spridningen av hiv/aids är närmast skenande på vissa platser i världen och risken för att detta ska rasera hela samhällsstrukturer är stor i flera . Bristen på jämställdhet och synen på kvinnans roll i samhället gör det extra svårt för kvinnor att skydda sig. Det förebyggande arbetet och förändrade sexualvanor är ytterst väsentligt, men dessvärre är sexualundervisningen och tillgång till preventivmedel mycket bristfälliga och kräver omfattande stöd för att kunna utvecklas. uppfyller den internationella överenskommelse om att avsätta av biståndet till sexuell och reproduktiv hälsa. Det krävs dock mer resurser, ökad finansiering, fler gemensamma internationella initiativ och ökad öppenhet i arbetet. De hiv/aids-relaterade resurserna bör utgöra en större del av den svenska biståndsbudgeten. har dessutom ett stort ansvar när det gäller att diskutera hiv/aids öppet. I många länder är det ännu tabubelagt. Så länge det inte går att diskutera sjukdomen går den inte att bekämpa effektivt. Här kan spela en unik roll som pådrivare och opinionsbildare. Vi efterlyser också ett ökat fokus på läkemedelsfrågan och ett större ansvarstagande från läkemedelsbolagens sida. Oroande är att dagens hälsoforskning huvudsakligen inriktas på västvärldens problem. Malaria dödar cirka 2,5 miljoner människor . De senaste framstegen i bioteknologin visar att det finns stora möjligheter att ta fram ett definitivt vaccin mot sjukdomen, och därmed borde det också finnas en stor vilja att investera i sådan forskning. Men det gör det inte. Läkemedelsföretagen tenderar att inrikta forskningen på dyra mediciner där det finns pengar att tjäna. hade utvecklingsländerna möjlighet att tillverka och exportera lokala varianter av mediciner från väst till avsevärt lägre priser genom att läkemedel undantagits från patentbarhet. Denna rättighet fråntogs länderna genom antagandet av TRIPS (Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights) 1995. Ett genombrott i WTO återgav länderna rättigheten i viss mån, men fortfarande kräver vi en omprövning av TRIPS-avtalen för att inte riskera att tillgången på billigare mediciner runtom i världen minskar och lokala läkemedelsproducenter i de fattigare länderna slås ut. Det krävs ökat internationellt samarbete för att skapa nya samarbets- och marknadsstrategier för hälsoforskningen i kampen mot t.ex. hiv/aids. Vi önskar högre ställda krav på läkemedelsbolagen och villkor för patentregistrering av bl.a. hivmedicin och föreslår därför en modell där läkemedelsbolagen, genom beviljandet av ett patent för exempelvis en hivmedicin, är ansvariga för en läkemedelsförsäljning till kraftigt reducerade priser för de länder där hiv/aids är ett mycket stort samhällshot. Men det räcker inte med att få fram nya och bättre mediciner. Vi anser att större satsningar måste göras för en effektivisering av primärvården. dör många barn p.g.a. avsaknad av den allra enklaste vård och medicin. 6.2 Stöd till funktionshindrade av jordens befolkning har någon form av funktionsnedsättning. Två tredjedelar av dessa lever i fattiga länder. har länge efterlyst en förändring av den svenska utvecklingspolitiken där mer uppmärksamhet riktas mot människor med funktionshinder. Det behövs fler specifika biståndsprojekt om funktionshinder, liksom fler specifika komponenter om funktionshinder i initierade biståndsprojekt. I teorin skall dessa frågor genomsyra utvecklingssamarbetet, men i praktiken ser det ofta annorlunda ut. De funktionshindrade nämns endast i ett fåtal isolerade biståndsprojekt, vilket får till följd att en stor del av befolkningen inte nås av utbildningsinsatser och hälsovård. Särskilt utsatta är funktionshindrade kvinnor och barn som ofta förvägras grundläggande ekonomiska och sociala rättigheter. har genom en skyldighet att verka aktivt för att stärka funktionshindrade barns rättigheter. Även i FN-samarbetet har åtagit sig att skapa förutsättningar för funktionshindrade personers delaktighet och jämlikhet i samhället. Funktionshinderfrågor är rättighetsfrågor. För att inkludera funktionshinderfrågor i det svenska utvecklingssamarbetet krävs det konkreta åtgärder. Det krävs bl.a. god kunskap om handikappfrågor inom de organisationer som bedriver någon form av utvecklingssamarbete. Bristen på fakta och statistik är ett stort problem. Det behövs mer och förbättrat samarbete mellan funktionshinderorganisationer och Sidas land- och strategiarbete. Det multilaterala samarbetet behöver även förbättras, och bör arbeta för att funktionshinderfrågor inkluderas inom exempelvis EU, FN och . Ett långsiktigt mål är en integrering av handikappaspekten i samtliga delar av projektcykler och genomförande. Att tydligare lyfta fram människor med funktionshinder som en prioriterad målgrupp och att skapa verktyg för dessa personers delaktighet i samhället hade varit en logisk utveckling av den svenska utvecklingspolitiken mot bakgrund av nationella funktionshinderpolitik. För att främja en god utveckling i de fattigaste länderna krävs det också ett omfattande undervisningsstöd och utbildningsbistånd. Detta bistånd innehåller stöd till basutbildning för lärarfortbildning, läromedelsinsatser samt skolbyggnadsprogram. Vi vill verkligen betona alla barns rätt att gå i en skola och få utbildning av god kvalitet. Det måste också finnas lika möjligheter för flickor, pojkar och för funktionshindrade barn att gå i skolan. För att främja en jämn och höjd utbildningsnivå i hela samhället krävs även satsningar på vuxenutbildningen. För är det speciellt viktigt att kunskap om mänskliga och kulturella värden främjas. Alla barn och ungdomar bör på ett tidigt stadium diskutera etiska frågor och få möjlighet att lära sig om demokrati och mänskliga rättigheter och skyldigheter. För är själva grunden med det europeiska samarbetet ett internationellt engagemang byggt på gemenskap och ansvarstagande. Därför måste även EU:s relationer till omvärlden präglas av respekt och dialog. EU har ett mycket stort ansvar för att bidra till rättvisa globala spelregler som kan ge alla länder möjlighet till en hållbar utveckling. Dessvärre ser den europeiska politiken i praktiken ofta annorlunda ut. Det har riktats kritik mot Europeiska kommissionens sätt att handha bistånds- och katastrofanslagen. Kritiken handlar bl.a. om bristen på måluppfyllelse, insyn, effektivitet och redovisning. Här måste mera aktivt söka påverka för en mer positiv utveckling av unionens gemensamma utvecklingspolitik. anser att EU-biståndet skulle bli mer effektivt genom en fortsatt decentralisering till kommissionens delegationer. För detta krävs en stärkt kompetens hos kommissionen, vilket kräver utbildningsinsatser. EU:s arbete med mål och indikatorer bör fortsätta. och rådet bör löpande utvärdera kommissionens utvecklingssamarbete. Det blir ännu viktigare när det alltmer handlar om budgetbistånd. bör också vara pådrivande för att stärka samordning och komplementaritet mellan EU:s medlemsstaters bistånd. För att detta skall vara möjligt måste medlemsstaterna släppa traditionellt revirtänkande och i ökad utsträckning lägga fokus på effektiviteten. anser också att det är viktigt med en samordningsfunktion inom kommissionen för att övervaka samstämmigheten på EU-nivå. En effektivisering av det gemensamma europeiska biståndet är en nödvändig förutsättning för att skapa förtroende hos såväl medlemsstater som samarbetsländer. Detta förtroende är i sin tur en förutsättning för god samverkan mellan rådet och kommissionen och för att EU ska kunna spela en viktig roll som samordnare för medlemsstaternas insatser. EU:s biståndsbudget har också kritiserats för att vara alltför byråkratisk och många organisationer avstår från att ansöka om pengar via EU på grund av det krångliga ansökningsförfarandet. vill också betona att EU:s bistånd skall ha ett tydligt fattigdomsfokus med utgångspunkt i millenniemålen. 7.2 Bättre samverkan mellan anser att EU i större utsträckning än ska samarbeta med andra internationella aktörer, såsom FN och dess olika organ. Här borde vara pådrivande för att utarbeta strategier för samarbete mellan EU och de internationella organisationerna. Vi ser det även som önskvärt att EU mera stöder och uppmuntrar regionalt samarbete mellan utvecklingsländer, genom bl.a. bistånd till de stora infrastruktursatsningar som kan bli nödvändiga för att en region ska kunna utveckla sitt samarbete. Precis som den arbetar för att integrera rättvisefrågorna i alla våra politikområden bör verka för att utvecklingsaspekterna även beaktas inom alla . Behovet av konkreta förslag hur detta ska realiseras är givetvis lika stort för EU:s utvecklingspolitik som för . EU är den främsta handelspartnern för många utvecklingsländer, vilket gör EU:s ansvar än större. Reformeringen av EU:s dyrbara och inåtriktade jordbrukspolitik, främjandet av hållbar utveckling samt stärkandet av utvecklingsländernas handelspolitiska och exportkunniga kompetens bör samfällt verka för att introducera fattiga jordbrukare i utvecklingsländerna till den europeiska marknaden. Konvergensen inom EU:s bistånds-, jordbruks- och handelspolitik måste öka. Den europeiska handels- och jordbrukspolitiken måste göras förenlig med internationell solidaritet, och bör aktivt verka för att stärka det handelsrelaterade utvecklingssamarbetet och demontera EU:s hinder. Vi kristdemokrater menar därför att ett antingen bör förläggas inom Sida eller utgöra en förstärkning av Sidas existerande resurser på området. 8 FN:s roll i det internationella utvecklingssamarbetet Regeringens proposition genomsyras av en tro på multilateralismen, och regeringen betonar vikten av en stärkt roll för FN. instämmer helt i detta synsätt. Det internationella utvecklingssamarbetet utgör en nyckelfaktor för den övergripande konflikthanteringen mellan och inom länder, och FN och dess organ bör därför stärkas. Men vi anser att en absolut förutsättning för att det framtida internationella utvecklingssamarbetet skall bedrivas så effektivt som möjligt är att FN reformeras i grunden. har betonat behovet av reformer av FN. bör ta initiativ till en reformering av FN och för att stärka UNDP:s roll som företrädare för de fattiga länderna. tradition som väktare av FN:s principer gör dessutom att våra krav på reformer kan framföras med stor trovärdighet. Mest angeläget är det med en omfattande översyn av FN-arbetet och då framförallt utvecklingssamarbetet inom organisationen. Här brister det på många plan vad gäller effektiviteten, transparensen och de faktiska resultaten. Vad FN framförallt behöver är en reformering av organisationskulturen, koordineringen och management inom organisationen. Vidare bör det klargöras bättre hur andra viktiga aktörer på internationell nivå som civil society, den privata sektorn samt forskningen ska kunna ges ett större inflytande över FN:s arbete. Styrelserna är alldeles för stora. För att vara effektiv och för att skapa en känsla av delaktighet och ansvar bör en styrelse inte överstiga 1012 ledamöter. Därtill bör ledamöterna utses efter personlig kapacitet. I flertalet FN-organ är situationen den rakt motsatta. De frågor som diskuteras är sällan av strategisk karaktär. Känsliga frågor avseende tveksamt fungerande projekt och verksamhet och viktiga person- och ledningsfrågor förekommer inte heller. På grund av mötenas karaktär gör ledningarna för de respektive FN-organen allt de kan för att undvika att viktiga frågor behandlas i styrelsen. Följden blir en slags katt och råtta-lek. Eftersom de personer som representerar sina respektive regeringar i styrelserna ofta saknar reell kompetens och erfarenhet av det sakområde som organisationen i fråga är satt att sköta, fungerar styrelserna högst sällan som ett bollplank för ledningen. borde i högre grad bestå av personer med dokumenterad erfarenhet av utvecklingsarbete resp. forskare med utvecklingsekonomi som specialitet. Då skulle styrelsearbetet bli meningsfullt. Istället består styrelsen av diplomater som endast i undantagsfall har den erfarenhet av utvecklingsfrågor som behövs. Medlemsländernas regeringar har stort inflytande på valet av alla högre befattningshavare och chefer. Det gör att politiska meriter väger tungt snarare än relevant sakkompetens. Exemplen är många där klart olämpliga personer, inte sällan yrkesdiplomater eller före detta ministrar, utsetts till chefer eller biträdande chefer i organisationer som WHO, UNDP, FAO etc. Kraven på ledarskap i denna typ av organisationer är utomordentligt stora. Arbetsmiljön är komplex, verksamhetsuppgifterna ofta extremt svåra. Därtill kommer en ofta ojämn kamp när det gäller att skaffa resurser till verksamheten. Som systemet fungerar, är det ofta en slump om en hög chef besitter de egenskaper som rimligen krävs för arbetsuppgiften. Eftersom respektive organisation därtill är mycket toppstyrd, är valet av högste chef mycket viktigt. går det bra, som t.ex. i WHO under . lyckades vända WHO:s långa nedåtgående trend. Med tanke på den viktiga roll flertalet FN-organ har att spela är det orimligt att rekryteringsprocessen inte präglas av större professionalism. Det utpräglade revirtänkandet som präglar relationerna mellan de olika FN-organen försvårar och försämrar verksamheten. En översyn av dagens struktur är absolut nödvändig, dels för att åstadkomma regler och ramverk som tvingar fram ett bättre samarbete, dels för att överväga huruvida alla dagens FN-organ verkligen behövs. Det finns t.ex. starka skäl för en sammanslagning av t.ex. UNDP, UNIDO, FAO och . Den starkt hierarkiska organisationsstrukturen har redan nämnts. Den interna kulturen inom organisationen är problematisk. Alltför många tänker i termer av nivå istället för kompetens. Ett annat problem är de långsamma och omständliga beslutsprocesserna som omöjliggör snabba ageranden. I syfte att t.ex. minska risken för att ekonomiska medel missbrukas har en rad olika regler av kontrollkaraktär införts . Det gör att det ofta behövs ett stort antal underskrifter på ett och samma beslut för att verkställighet ska kunna ske. Avsikterna må ha varit goda, men systemet framstår som en parodi på management och ansvar. Överallt i samhället ökas kraven på flexibilitet och snabbhet i managementkulturen. Men FN står på många sätt och stampar. Det gör också att olika typer av partnerskap (t.ex. med den privata sektorn) för att tackla svåra problem har svårt att ta form. Man tvingas ofta söka konstruktioner för denna typ av samarbete utanför själva FN-administrationen om det över huvud taget skall bli resultat. FN är regeringarnas organ. blir det alltmera uppenbart att beslut i olika sakfrågor på internationell nivå, som inte inkluderar enskilda organisationer av olika slag eller den privata sektorn, knappast får den legitimitet som är önskvärd. Regeringarna representerar en viktig aktör men alls inte den enda. Därtill kommer att många regeringar inte upplevs som representativa för sina befolkningar. har tagit flera initiativ för att bredda deltagandet i FN-arbetet . Det är positivt, men behöver följas upp av en mera formell process där hela governance-problematiken blir föremål för översyn.