mot · GQ02So21 · 2003-01-24 00:00:00 — Flera av de skyddsnät som finns är utformade som högkostnadsskydd. Dessa hindrar att avgifter får negativa sociala följder men ger en bättre hushållning med skattemedel än nolltaxa. Högkostnadsskyddet är också fritt från de marginaleffekter som förvärrar marginalskatteproblematiken i inkomstskatter, bostadsbidrag och vissa taxor. Det finns dock många separata högkostnadsskydd, bland annat för mediciner, läkarbesök, sjukresor (i flertalet landsting), sluten vård (i några av landstingen), hemsjukvård (i vissa kommuner), näringslösning för vissa handikappade barn samt hjälpmedel för vuxna (i vissa fall i vissa landsting). En del andra taxor i kommuner och landsting, för bland annat vissa hjälpmedel, varierar en hel del, såväl nolltaxa som andra konstruktioner förekommer för samma sak. Dessutom hamnar en hel del andra merkostnader vid sjukdom och funktionshinder utanför de olika skyddsnät som satts upp. Så trots alla skyddsnät kan de som får betala högsta beloppet i flera olika högkostnadsskydd och därtill har andra merkostnader få en tyngre kostnadsbörda, som dessutom ofta skall betalas ur ganska blygsamma inkomster. Dessa problem behandlas alltför ytligt i skrivelse 2002/03:25, men de har uppmärksammats i bland annat skrift Vad kostar det att vara sjuk eller funktionshindrad? Vi hänvisar också till den reservation som avgavs i socialutskottet angående samlat högkostnadsskydd när frågor om funktionshinder behandlades vid förra samt till motion 2002/03:So362 (fp), där bland annat frågan om högkostnadsskydden togs upp. Det bör, mot bakgrund av den kunskap som samlats genom bland annat och undersökningar, utredas om det är möjligt att konstruera ett samordnat högkostnadsskydd. Detta bör ges regeringen till känna. 3.5 Kostnadsansvar för flerhandikappade och för nationella Kostnaderna för vissa personer med svåra funktionshinder är så stora att de kan vara svåra att bära för en enskild kommun eller kommundel. Staten borde överta det ekonomiska ansvaret för vissa grupper av flerhandikappade, till exempel dövblinda. Som vanligt i sådana fall skall finansieringsprincipen tillämpas och statsbidragen till kommunerna ändras för att neutralisera inverkan av ansvarsförändringen på kommunsektorns ekonomi i stort. För flera grupper med speciella funktionshinder är det inte möjligt att ha expertis i varje kommun eller ens i varje landsting. Centrum med expertis måste samlas på ett eller några få ställen i landet. Några sådana centrum är redan etablerade, till exempel Rett Center i där ett riksdagsbeslut fattats vid behandlingen av budgeten . Andra liknande centrum kan behöva byggas upp . Behovet av ett nationellt för alkohol- och narkotikarelaterade fosterskador har tagits upp i motion 2002/03:So442 (fp). Då konsumtionen av alkohol och narkotika ökat, särskilt bland unga kvinnor, har också risken ökat för att barn drabbas av fetalt alkoholsyndrom, FAS, och fetala alkoholeffekter, FAE, respektive skador av narkotiska medel. Kunskapen om de barn som blir funktionshindrade till följd av mödrars alkohol- eller narkotikakonsumtion är otillräckligt spridd, till och med bland barnläkare och personal på BVC-mottagningar. Flertalet skadade barn får inte korrekt diagnos. Inte heller bland personal inom socialtjänst, förskola och skola finns tillräcklig kunskap eller kompetens att hantera problematiken kring barn med skador av alkohol och narkotika. Till följd av denna brist på kunskap får flera föräldrar, både biologiska och fosterföräldrar, bristfällig eller felaktig information om barnens funktionshinder. För att råda bot på detta behövs ett nationellt med bred kompetens. För tillkomsten av detta bör staten ta ekonomiskt ansvar. För olika slag av liknande resurs- och kunskapscentum har det i praktiken visat sig svårt att klara en stabil finansiering. Att staten tar ett ansvar och säkerställer att de centrum som behövs får erforderliga resurser är därför av stor vikt. Vad som här anförts om statligt kostnadsansvar för flerhandikappade och nationella bör ges regeringen till känna. 3.6 Bidragen till handikapporganisationer Det bidragssystem för handikapporganisationer som på regeringens förslag infördes har visat sig ge minskat stöd för många handikapporganisationer. Bidragssystemet är dåligt avpassat för organisationer som företräder små grupper av funktionshindrade och deras anhöriga. Flera sådana handikapp-, patient- och anhörigorganisationer har nybildats . De handikapp och sjukdomar som är bakgrunden till deras verksamhet ligger ofta långt vid sidan av de större, äldre och mer etablerade organisationernas verksamhet. Den vetenskapliga utvecklingen har inneburit att fler sjukdomar och funktionshinder än tidigare är kända och föremål för medicinska åtgärder på ett sådant sätt att förutsättningar finns att nya grupper känner behov av att samlas i organisationer. Dessa grupper är ofta ganska små. De har inga realistiska förutsättningar att kunna ha en verksamhet med aktiviteter på så många håll att de kan sägas vara rikstäckande. Men de kan ha stor betydelse för funktionshindrade och deras anhöriga. Att bidragssystemet gör det svårt för dessa grupper är en betydande brist. Reglerna bör ändras så att de garanterar att små handikappgrupper inte ställs utanför. Dessutom är avgränsningen av vad som räknas som stödberättigad handikapporganisation fortfarande för snäv. Det är inte godtagbart med bidragsvillkor som utestänger sådana föreningar som består av anhöriga till personer som själva har så dålig hälsa att de inte förmår vara aktiva i föreningar. Detta gäller inte minst föreningar som arbetar med demensfrågor, såsom och . Den omläggning av bidragssystemet som regeringen berömmer i skrivelse 2002/03:25 har inte inneburit någon långsiktigt godtagbar lösning. För att åstadkomma en sådan behövs en förnyad omarbetning av bidragsreglerna. En sådan bör ske . Detta bör ges regeringen till känna. 3.7 Förbättra utbildningen för de funktionshindrade I handlingsplanen finns åtskilliga viktiga mål för funktionshindrade i utbildning. Men trots satsningar som gjorts finns fortfarande mycket att göra för att förbättra tillgängligheten och kvaliteten i utbildningen för funktionshindrade. Framför allt måste valfriheten och stödinsatserna för funktionshindrade förbättras. 3.7.1 Fler speciallärare i grundskola och gymnasium Stödet till elever med funktionshinder i och gymnasiet behöver ökas. Fler speciallärare måste anställas i skolorna. Att speciallärarutbildningen har lagts ned och ersatts av en specialpedagogutbildning är en stor brist, eftersom de nya specialpedagogerna inte i första hand ska arbeta direkt med eleverna. I stället ska de via handledning hjälpa andra lärare i deras arbete med elever i behov av stöd. Att lärare stöder lärare är naturligtvis bra, men det behövs också ett direkt och kvalificerat stöd till de elever som har inlärningssvårigheter. Många speciallärartjänster försvann , som många skolor uppger att fler elever än tidigare är i behov av extra stöd. Det är angeläget att speciallärarutbildningen återinförs och att den då är inriktad mot direkt arbete med elever i behov av särskilt stöd. Detta bör ges regeringen till känna. 3.7.2 Hjälpmedel i undervisningen Det är bra att en översyn nu görs av hjälpmedlen till funktionshindrade elever. Det finns problem i ansvarsfördelningen både mellan och inom kommuner och landsting. Alla elever måste utan dröjsmål få de hjälpmedel de behöver för att kunna tillgodogöra sig undervisningen. Det är också viktigt att betona att det faktum att det finns bra datorhjälpmedel för många funktionshindrade inte får innebära att eleverna lämnas ensamma vid datorn utan lärarstöd. Statliga specialskolor ska vara ett alternativ för multihandikappade. I regeringens skrivelse heter det att funktionshindrade elever ska kunna gå i skolan i närheten av hemmet och bo hos eller nära sina föräldrar. Vi är från liberalernas sida de första att hålla med om detta. Vi har varit drivande när det gäller att ge funktionshindrade möjlighet att gå i samma skolor som andra. Däremot anser vi att det för vissa grupper behöver finnas en frihet att också kunna välja en skola som är specialiserad på att undervisa elever med vissa funktionshinder. Dit hör de döva och hörselskadade, som har specialskolor där teckenspråket är undervisningsspråk. Dit hör utvecklingsstörda elever, som har möjlighet att gå i särskolan med dess särskilda kompetens. Att funktionshindrade ska leva integrerade med andra i samhället är naturligtvis målet. Det är dock inte så att vägen till detta mål är att tvinga elever att gå i en närliggande skola, om de anser att de kan få en bättre skolgång på en skola som är specialiserad på deras funktionshinder. Eftersom multihandikappade elever har stort behov av skräddarsydda lösningar för att deras skolgång över huvud taget skall kunna fungera, menar vi att de, eller deras vårdnadshavare, ska kunna välja statliga specialskolor om de föredrar det. Regeringen har dock genomdrivit att intagningen stängts till de statliga specialskolorna och . Dessa har kunnat erbjuda eleverna en inlärningsmiljö som många kommunala skolor inte klarar. Möjligheten att välja Hällsbo- eller för multihandikappade elever bör återinföras. Vad som här anförts om de statliga specialskolorna för multihandikappade elever bör ges regeringen till känna. 3.7.3 Nej till nedläggning av särskolan Vi vill också betona att det är viktigt att särskolan får vara kvar som egen skolform, eftersom den ger en mycket bra utbildning till elever med utvecklingsstörning. anser att eleverna, eller deras vårdnadshavare, ska kunna välja mellan och grundsärskolan (eller mellan gymnasieskolan och gymnasiesärskolan). Det är därför mycket oroande att regeringen har tillsatt en utredning av utbildningen för barn, ungdomar och vuxna med utvecklingsstörning som undersöker om särskolan kan läggas ned och eleverna i stället tvingas att gå i . Direktiven till denna kommitté bör ändras så att alternativet att lägga ned särskolan inte utreds. Detta bör ges regeringen till känna. 3.7.4 Nationell skolpeng anpassad för funktionshindrades behov För att underlätta valet av skola vill införa en nationell skolpeng. En sådan innebär att elever ska kunna välja att gå i vilken skola de vill, oavsett om den ligger i den egna kommunen, en annan kommun eller är fristående. Denna statliga peng ska variera utifrån vilka behov eleven har. Det innebär att elever med funktionshinder ska garanteras en större resurs. Funktionshindrade ska också kunna använda pengen till att välja en sär- eller specialskola, om de har de förutsättningar som skolorna är uppbyggda för. Det som här anförts om utformningen av en nationell skolpeng bör ges regeringen till känna. 3.7.5 Hindren i vuxenutbildningen måste avlägsnas Vuxenutbildningen är inte alltid tillgänglig för funktionshindrade, och detta måste åtgärdas . För att en studerande ska kunna vara fullt ut delaktig i undervisningen, måste han eller hon få ta del av föreläsningar, ställa frågor och kommunicera med sin lärare. Detta gäller naturligtvis döva och hörselskadade i lika hög grad som andra studerande. Problemet har varit att för vissa utbildningsanordnare har det blivit för dyrt att bekosta de dubbla teckentolkar som behövs. Staten bör överta ansvaret för de kostnader som uppstår för att genomföra utbildningstolkning inom den offentligt finansierade vuxenutbildningen. Finansieringen av denna reform ska ske genom att medel förs över från kommunbidragen till ett samlat anslag för utbildningstolkning. 3.7.6 Funktionshindrades val av vuxenutbildning Ett annat problem som måste ses över är att kommuner inte alltid betalar för elever med funktionshinder som väljer att studera på en folkhögskola eller ett studieförbund. Det är viktigt att alla vuxenstuderande ges möjlighet att välja om de vill utbilda sig i den kommunala vuxenutbildningen eller genom en folkbildningsorganisation och helst även hos en annan anordnare av vuxenutbildning. Detta bör ges regeringen till känna. 3.7.7 Utvecklingsstördas rätt till vuxenutbildning Alla vuxna utvecklingsstörda ska ha en rätt att delta i särvux på grundläggande nivå om de saknar den kompetensen. Andra vuxna har ju motsvarande rätt och att utvecklingsstördas rätt till vuxenutbildning ska vara mindre, är enligt liberalerna mycket svårt att förstå. Utvecklingsstörda behöver mer stimulans än andra för att upprätthålla den kunskapsnivå de en gång förvärvat. Regeringen bör återkomma till med ett förslag till lagstiftning om individers rättighet till särvux. Nivå och omfattning får anpassas till individernas förutsättningar. 3.7.8 Gör högskolan tillgänglig är det av högskolornas byggnader som uppfyller kraven på grundtillgänglighet, d v s de mest grundläggande kraven som innebär att en funktionshindrad ska kunna komma in i lokalerna och kunna gå på toaletten. Hur många funktionshindrade som hindras från att gå i högskolan av dessa skäl vet vi inte, men andelen funktionshindrade som studerar på högskolenivå är låg. Även om de flesta högskolor gör ett mycket bra arbete för att skapa tillgänglighet, är det viktigt att rätta till de problem som återstår. Det är utmärkt att det nu finns en lag mot diskriminering av studenter på grund av bland annat funktionshinder. Något som underlättar funktionshindrades möjligheter att läsa på högskolenivå är också att utbildningsstöd, Sisus, publicerar information om tillgängligheten på varje högskola i en databas på sin hemsida. Alla högskolor ska, liksom övriga offentliga byggnader, vara tillgängliga för funktionshindrade . anser att det finns mycket som tyder på att målet inte kommer att vara uppfyllt, om inte ytterligare resurser tillsätts. Som nämnts i början av motionen har därför avsatt att användas i tillgänglighetssatsningar . Studenter med rörelsehinder har rätt att ansöka om ett särskilt utbildningsstöd. Det är statligt och går till sådan personlig praktisk assistans som behövs och som inte bör tillgodoses genom kommunen eller genom stödåtgärder av eller högskolan. Studenter med andra former av funktionshinder än rörelsehinder, exempelvis studenter med psykisk ohälsa och neuropsykiatrisk problematik, har inte rätt till stödet. Det är viktigt att se över situationen för studerande med psykiska funktionshinder, eventuellt genom en försöksverksamhet där den grupp studenter som har rätt att ansöka om särskilt utbildningsstöd utvidgas. Detta bör ges regeringen till känna. 3.8 Valhemligheten för synskadade Något som med fördel kunde ha ägnats mer uppmärksamhet i regeringens skrivelse är att synskadade inte har möjlighet att personrösta med bevarad valhemlighet. De behöver ta hjälp för att läsa valsedeln och för att markera vilket namn personrösten avser. Det är mycket problematiskt att synskadade på detta sätt tvingas ge upp sin valhemlighet för att kunna fullgöra sina demokratiska rättigheter. är dock tekniken så utvecklad att problemet borde vara överkomligt. Det torde därför vara möjligt för att genom teknikupphandling ta fram en apparat som medger en synskadad att personrösta utan att valhemligheten röjs. Detta bör ges regeringen till känna. 3.9 Våld mot funktionshindrade Många funktionshindrade är sårbara och utlämnade om de utsätts för våld, eller om de blir ekonomiskt eller på annat sätt utnyttjade av närstående eller andra som får tillträde till deras bostäder. Mycket tyder på att särskilt kvinnliga funktionshindrade ibland far mycket illa och att det här kan finnas ett stort mörkertal, eftersom de utsatta inte kan eller vågar anmäla män som de är beroende av. Det är angeläget att övergreppen stoppas eller ännu hellre förebyggs och för det behövs en bättre uppmärksamhet, både inom vården och från rättsväsendets sida. Bland annat finns behov av förbättrad statistik. Varken hos polisen eller hos kvinno- och brottsofferjourer görs nu regelmässigt noteringar som kan ge underlag för statistiska eller andra undersökningar av hur många funktionshindrade som utsatts för våld eller andra brott. Den här frågan diskuterades i , med anledning av några interpellationer, däribland nr 2001/02:306 av () om funktionshindrade kvinnors situation. Frågan berörs även något i regeringens skrivelse 2002/03:25, där det (på sid. 12) pekas på ett behov av statistik angående missförhållanden och våld som flickor och kvinnor med omfattande funktionshinder blir utsatta för inom ramen för de omsorger som ges. Både sjukvård och socialtjänst behöver till exempel medverka till en bättre statistik över förekomsten av misshandel av funktionshindrade. Det är värdefullt att behovet av bättre statistik för att tillvarata jämställdhetsperspektivet lyfts fram så som sker i detta avsnitt i regeringens skrivelse. Men det behöver ju också bli något konkret av det, och avgränsningen bör då inte vara för snäv. Våld och andra övergrepp kan förekomma såväl inom som utom de omsorger som finns för de funktionshindrade. Bland annat kan förståndshandikappade eller på annat sätt psykiskt handikappade vara utsatta för utnyttjande av olika slag eller våldshandlingar från personer som inte alls har något att göra med vård eller omsorg. Det bör för tydlighets skull framgå att uppmärksamheten måste gälla alla former av sådana handlingar, oavsett om vårdpersonal eller motsvarande är inblandade eller inte. Detta bör ges regeringen till känna. 3.10 Då klockan vreds tillbaka I sin skrivelse försöker regeringen ge en bild av ett omfattande arbete för framsteg för de funktionshindrade. Denna bild är visserligen riktig i ganska många avgränsade delar, men i de stora dragen är den ändå inte rättvisande. Tyvärr har ju utvecklingen , trots tillkomsten av en nationell handlingsplan, gått åt ett annat håll. Klockan började vridas tillbaka. Efter årtionden med viktiga framsteg för funktionshindrades rättigheter började en smygande och ibland inte ens smygande försämring av många funktionshindrades situation. Hade det inte varit för de offensiva satsningar på handikappolitiken som skedde hade funktionshindrade personer sannolikt halkat efter påtagligt i välfärdshänseende. Men trots 90-talets handikappreform har personer med funktionshinder fortfarande betydligt sämre välfärd än resten av befolkningen. Orsaken till detta är inte så enkel som att 90-talskrisen som följde på 80-talsbubblan gjorde läget svårare både på arbetsmarknad och i statsfinanser. Det har också skett en attitydförskjutning i samhällslivet, som inte varit till fördel för handikappolitiken. Sådant går i en skrivelse att tillfälligt dölja bakom mängder av målformuleringar och principskrivningar. Det är ändå i de funktionshindrades vardag som det märks om det finns innehåll i målsättningarna. Där är bilden inte lika ljus. Regeringens skrivelse 2002/03:25 är alltför glättad, och den visar på risken att felaktigt brukad målstyrning blir en ordning för att urholka inflytande. Kommande uppföljningar av den nationella handlingsplanen behöver vara mer inriktade på att redovisa brister och på hur brister konkret skall kunna åtgärdas. Detta bör ges regeringen till känna.