mot · GR02Ju416 · 2003-10-07 00:00:00 — Vi menar att det inte enbart räcker med ekonomiska resurser för att få stopp på narkotikan på anstalterna utan att det också behövs förändrade rutiner vid besök och permissioner. Det finns goda exempel att dra lärdomar av. Anstalterna i måste bli bättre på att samverka då det gäller framgångsrika recept på förbättringar. Flera kriminalvårdsmyndigheter har med goda resultat vidtagit ett antal åtgärder för att förhindra att narkotika sprids. På dessa anstalter har man avskaffat det gemensamma förtroenderådet till förmån för enhetsvisa förtroenderåd. Destruktiva intagna kan på så sätt inte längre använda förtroenderådet som täckmantel för förmedlande av narkotika och hot. Vidare infördes sektionering och smågruppssystem, vilket är resurskrävande men verkningsfullt. I och med att de intagna numera endast får umgås i grupper om max 28 interner försvinner narkotikamarknaden på anstalten nästan helt. kunde uppemot 180 intagna ha gemensam promenad. Vidare anser man att en effektiv säkerhetsorganisation med genomarbetade rutiner och samtränad personal för att de intagna vet var gränserna går. Dessutom får inga kontanter finnas på vissa anstalter, utan de intagna gör alla sina inköp med betalkort. Detta system fungerar mycket bra. Pengar som betalning för t.ex. narkotika existerar inte. Man har dessutom satsat på mer homogena målgrupper intagna vid de olika avdelningarna. Varje klientavdelning har fått en egen profil och egna uppdrag riktade mot målgruppen så att de intagna kan känna sig bekräftade. Risk- och behovsprofiler som används ger bättre kunskap om de intagna. Differentieringen av de intagna mellan anstalter och avdelningar blir bättre och enklare genom dessa utredningar, vilket minskar riskerna för olämpliga klientkonstellationer. Slutligen anser dessa anstalter att personalnärvaron på avdelningarna är viktig. Den förbättrar säkerheten liksom kontakten mellan personal och intagna. Narkotikamissbrukande interner har ofta en trasslig social bakgrund. Den stora merparten av dessa missbrukare har varit föremål för tidigare kriminalvård och många har aldrig fullföljt någon utbildning över grundskolenivå. Ofta är detta människor som lever sina liv utan fast inkomst, utan bostad och utan socialt skyddsnät. Många av dem har vuxit upp i splittrade familjer och även upplevt någon form av personlig kris. Att kunna möta dessa människor i den svåra situation de befinner sig och motivera dem till ett drogfritt och laglydigt liv är ingen lätt uppgift. Det kräver stora uppoffringar och resurser men på lång sikt innebär en lyckad rehabilitering en vinst för alla inblandade. En drastisk förändring krävs därför så att de som missbrukar inte ska fortsätta att förstöra sina egna och andras liv genom att återgå till kriminalitet efter frigivningen. Den intagne ska erbjudas behandling mot alkohol- och narkotikamissbruk. Samtliga institutioner ska hållas drogfria. Drogtester bör användas i större utsträckning när personalen misstänker missbruk. konstaterar att omfattningen av kontrollåtgärder vid anstalter och häkten i form av grundliga visitationer och urinprovtagningar har minskat. Det vill vi ändra på genom att tillföra resurser så att personalen hinner med och har instrument för att på ett effektivt sätt få kontroll över narkotikan på anstalterna. Man måste även minimera riskerna för att de som försöker komma ifrån sitt missbruk konfronteras med droger på anstalten. Fler urinprov bör införas på kontinuerlig basis. Vid vägran att lämna urinprov ska anmärkningssystemet användas, vilket kan leda till att den intagne får sin villkorliga frigivning senarelagd. anser att man också bör överväga att införa generella regler för övervakade besök den inledande tiden av ett fängelsestraff, exempelvis 13 månader. Det skulle ge narkotikamissbrukare en rimlig chans att komma ifrån sitt missbruk. Narkotikan kommer nästan uteslutande in på anstalten via besökarna och den intagne är sällan drogfri . Ett alternativ till denna restriktion skulle också kunna vara att inrätta besöksrum i vilka den intagne och besökaren hålls åtskilda. Härigenom möjliggörs också besök i de fall det annars, på grund av dokumenterat missbruk, inte vore möjligt. Regeringen bör låta utreda möjligheterna och förutsättningarna att inrätta sådana besöksrum på ett antal anstalter. har det bekräftats att personal har fungerat som kurir för intagna. anser att även personalen bör underställas tillfälliga visitationer för att motverka att de utsätts för hot och tvingas förmedla narkotikan in på anstalt. Nytt storfängelse eller motivationsanstalt i tre steg begär resurser för att kunna bygga ett nytt stort fängelse med plats för 250 intagna. Det nya fängelset ska bli en mönsteranstalt med satsningar på rehabilitering och utbildning av de intagna. välkomnar ambitionerna att satsa på kriminalvården men är tveksamma till att ett nytt storfängelse skulle vara svaret på den problematik som finns på anstalterna . förslag är i stället att bygga om och bygga till de fängelser som finns. Förslaget skulle också innebära fler platser, men dessutom skulle verksamheten få en annan inriktning med indelning i motivationsavdelningar och utslussningsboenden. De flesta fängelser bör göras om till motivationsanstalter med tre steg. I steg ett införs dagliga drogtester, alla intagna ges möjlighet att delta i behandlingsprogram mot missbruk och kriminalitet som livsstil, kontakter initieras med föreningsliv, ideella organisationer och idrottsföreningar. Internerna ska sköta vardagliga saker som tvättning, städning och matlagning. I steg två införs grundliga anlags- och kunskapstester för att hitta en individuellt anpassad utbildning, schemalagda dagar för arbete och studier samt relationsskapande verksamhet med organisationer utanför anstalten. I steg tre finns ett utslussningsboende där det frigivningsförberedande arbetet intensifieras. I utslussningsboendet kan kontakter byggas upp med familj, barn och arbetsmarknad och nätverk. Det handlar om att skapa relationer och bygga upp ett förtroende för att ha en möjlighet att få arbete vid frigivningen. Kontakter med övervakare skapas och sökandet efter bostad börjar. Utslussningsboendet skulle förbättra förutsättningarna för dem som ska anpassa sig till ett liv i frihet. Det är viktigt att alla dömda i olika avseenden förbereds och tränas inför sin kommande frigivning. De påverkansprogram som påbörjats på anstalt bör fortsätta och avslutas först då den enskilde individen, i samråd med sina kontaktpersoner, anses ha funnit sig tillrätta i sin nya miljö. Förberedelserna inför frigivningen och ett normalt liv bör vara en relativt lång process. Många som sitter i fängelse och som verkligen har en vilja att börja ett nytt liv utan droger och kriminalitet vänder sig till , Kriminellas Revansch i Samhället. bildades av elva före detta fångar. är en stor organisation med 4 250 medlemmar och 27 lokalavdelningar runt om i landet. syfte är att hjälpa dem som friges från fängelser så att de får en reell möjlighet att leva ett liv utan brott och droger. Ett annat mål är att hjälpa ungdomar så att de inte ska fastna i kriminalitet. Detta arbete drivs genom ett program för förstagångsförbrytare, där dessa får hjälp till insikt om vilka konsekvenser en kriminell livsstil medför. Verksamheter liknande måste få samhällets stöd att arbeta effektivt. Av frivårdens klienter får inte ens hälften en lekmannaövervakare. råder brist på lekmannaövervakare; av klienterna har en övervakare , en minskning . I snitt har varje övervakare kontakt med 1,3 klienter, en siffra som ökat . I saknar hundratals brottslingar som dömts till skyddstillsyn eller som är villkorligt frigivna personlig övervakare. Några av orsakerna är ineffektiva administrativa system och en alltför låg ersättning. Den ersättning som betalats ut till lekmannaövervakare är varav är skattepliktiga. Resten av beloppet ska användas till den frivårdsdömdes aktiviteter. Detta är en dålig ersättning för ett så viktigt uppdrag. Många lekmannaövervakare betalar i praktiken för att utföra sitt uppdrag. Lekmannaövervakare har en viktig uppgift i samhället. Framgången för en frigiven brottsling hänger på vad som händer efter frigivningen. Därför är det angeläget med en övervakare som kan stödja den frigivne att exempelvis få tag på en bostad. Övervakaren ska delta i den sociala gemenskapen och utöva kontroll. Uppgiften är att fungera som ett stöd för den dömde i arbetet med att skapa en normal livssituation och ett liv utan kriminalitet. Lekmannaövervakaren är en positiv förebild som finns tillgänglig dygnet runt. Allt fler dömda har psykiska problem vilket kräver specialkunskaper hos den personlige övervakaren. Det låga arvodet ger dock en signal om att uppdraget inte anses vara viktigt. Övervakarnas insatser måste tas till vara och statusen på uppgiften höjas. Problemet med för få lekmannaövervakare har debatteras ett antal gånger i . Regeringens hållning är att det även i fortsättningen måste vara så att den som tar på sig uppdrag som lekmannaövervakare gör det på grund av sitt sociala engagemang och intresse för andra människor. Vi menar också att socialt engagemang är en förutsättning för lekmannauppdraget. I då människor är strängt upptagna av arbete och karriär, och då insatser i frivilligt arbete minskar, är det dock aningslöst att förvänta sig att människor ska prioritera uppdrag utan tillräcklig ersättning som dessutom kan vara mycket krävande och kanske till och med hotfyllda. Regeringen för en kortsiktig politik som inte stödjer kriminalvårdens uppgift att förebygga återfall i brott. anser att ersättningen behöver ses över och höjas ytterligare så att summan upplevs som en rimlig ersättning för uppdraget. Anhöriga påverkas i hög grad av fängelsestraffet eftersom de naturliga kontakterna med den intagne blir mycket begränsade. Till viss del har förhållandena förbättrats genom att kriminalvården på några anstalter numera kan ordna lämpliga besökslokaler, så kallade övernattningslägenheter. På många anstalter är dock detta fortfarande enbart en vision. Inredningen i de besöksrum som familj och anhöriga anvisas består oftast av en galonsoffa, ett bord och en stol och påminner mer om ett kalt väntrum än en miljö där familjerelationer ska odlas. Det är främst under förberedelserna inför frigivningen som en djupare kontakt med familj och anhöriga kan återskapas. Där barn finns med i bilden kan dock ett sådant upplägg skapa både förvirring och anpassningssvårigheter eftersom barnen inte har haft en naturlig relation till mamma eller pappa. Den praktiska och känslomässiga anknytningen till framtiden är barnen. Det gäller i hög grad de föräldrar som sitter på våra anstalter och som i många fall förlorat kontakten med sina barn. Mer än hälften av dem som sitter på anstalt är föräldrar. Deras barn har precis som alla andra barn behov av sin mamma och pappa. Anstalterna måste därför i högre utsträckning anpassas efter barns och föräldrars behov av umgänge. Rent konkret åsyftar vi fler övernattningslägenheter, öppna lekrum där föräldrar och barn kan umgås samt grönområden och lekplats i anslutning till de anstalter där barn vistas under längre besök. På flera anstalter har man en ambition att särskild personal ska utses för att ansvara för barns besök på anstalt och häkte. Tyvärr leder resursbristen till att detta är svårt att genomföra överallt. Vi anser vidare att det borde finnas tillgång till barnpsykologisk expertis så att barn och föräldrar kan ges hjälp att förbereda en så normal gemensam livssituation som möjligt. Kriminalvården måste anpassas så att barn inte ofrivilligt fråntas rätten att upprätthålla en kontinuerlig kontakt och gemenskap med sina föräldrar då dessa vistas på anstalt. Kontakterna med det privata nätverket, d.v.s. familj och arbetsgivare, har mycket stor betydelse under fängelsevistelsen. Det är också viktigt med utökad tid för frivilligorganisationer att närvara på anstalterna. Organisationerna innebär en kontakt med samhället utanför murarna, någon som lyssnar och tar sig tid. Dessutom ges omvärlden en förbättrad möjlighet till inblick i anstaltens verksamhet. Vid frigivningen har frivilligorganisationerna också en viktig uppgift när det gäller att ge hjälp och stöd till ett fungerande liv. Vi anser att det ska vara obligatoriskt för dem som återfaller i sexuella brott att delta i programverksamhet om de vill tillgodoräkna sig möjlighet till villkorlig frigivning. Detta gäller inte minst pedofiler. I programverksamheten ges en möjlighet att komma till insikt och arbeta på att bli fria från sin tvångsmässiga sexuella dragning till barn. Kriminalvården måste arbeta mer aktivt och målmedvetet med rehabilitering av pedofiler. Det vi känner till om sexuella avvikelser baserar sig på uppgifter från personer som är under psykiatrisk behandling för sin avvikelse och i vissa fall från personer som blivit dömda för sexualbrott. En vanlig uppfattning är att pedofili inte går att behandla. Detta stämmer om man tror att det ska gå att omvända pedofiler så att deras sexuella intresse för barn försvinner. Vid behandling av pedofili arbetar terapeuterna med att försöka skapa självinsikt hos pedofilen vad gäller de sexuella reaktionerna och fantasierna, för att på få pedofilen att själv försöka kontrollera sina impulser. En viktig aspekt i behandlingen av pedofiler är att höja den sociala kompetensen, så att pedofilen på ett naturligt sätt lär sig att umgås med jämnåriga personer av båda könen. För detta krävs jag-stärkande terapi som förstärker självförtroendet. Det främsta målet med behandlingen av pedofili är att förändra pedofilens avvikande sexuella reaktionsmönster. Till detta finns olika behandlingsmetoder och teorier om hur pedofilen ska bli hjälpt. Individuell psykoanalys har inte visat sig vara någon framgångsrik behandlingsmetod. används allt mer så kallad multimodal behandling (Howitt, 1995a s 224). Detta innebär att man i behandlingen parallellt sätter in olika terapiformer med förhoppningen att någon eller några av dessa ska ha avsedd verkan. Det finns uppfattningar om att olika terapiformer då de används tillsammans, har en betydligt större effekt än när de används var för sig. Man använder aversionsterapi och andra strategier för att modifiera beteenden, som man genomför terapiformer som syftar till att höja den sociala kompetensen, stärka självförtroendet och förbättra självinsikten. En del terapeuter har kompletterat med farmakologisk behandling med libido-reducerade preparat för att dämpa sexualdriften. Det som i litteraturen lyfts fram är att kunskaperna om pedofili är mycket begränsade. Forskarna kan ändå teckna en relativt tydlig skiss över vad som kännetecknar förövarna och de situationer där brotten begås. Gruppen består nästan uteslutande av män med känslomässiga störningar. De har ofta svårt för relationer och kontakter med vuxna och vänder sig därför till barn. Om vi vill förhindra att barn utsätts för övergrepp av personer som redan är identifierade och dömda måste fängelsetiden användas mer effektivt. Straff tycks inte ha någon avskräckande effekt på gärningsmännen. De fortsätter istället att begå nya brott efter sin frigivning, eftersom de i de flesta fall saknar sjukdomsinsikt. har gett sektionen för rättspsykiatri vid i uppdrag att genomföra en studie av kriminalvårdens insatser för sexualbrottsdömda. Syftet är att undersöka förutsättningarna för en effektstudie av behandlingsinsatser och utfall för de sexualbrottsdömda. De prövade trepunktsprogram som finns bör utnyttjas i högre grad, där den första nivån har tyngdpunkten på utbildning och kognitiva strategier i syfte att förhindra pedofila beteenden. Steg två handlar om samtal och gruppstöd med andra som har samma problem och steg tre handlar slutligen om psykoterapeutisk inriktning. Utöver detta är det i vissa fall nödvändigt att pröva andra behandlingsmetoder för att komma tillrätta med sexuella övergrepp på barn. Det finns metoder som fungerar och som bör kunna börja tillämpas och användas som praxis vid fällande dom för pedofiler. Farmakologisk behandling, vilket innebär att man med läkemedel sänker förekomsten av manligt könshormon hos patienten, ska användas. Detta innebär inte att mannens sexuella förmåga helt försvinner utan enbart den överdrivna drift som mannen inte kan kontrollera. Detta kan ha kortsiktig framgång och bör användas i kombination med psykologisk och social terapi. Farmakologisk och/eller annan typ av psykoterapeutisk behandling ska kunna användas även på våldtäktsmän som återfallit i brott, under den sista tredjedelen av straffet, för att villkorlig frigivning ska kunna komma ifråga. Den för sexualbrott dömde pedofilen bör dels delta i programverksamhet på komma till självinsikt, dels bör den dömde under den sista tredjedelen av straffet, då han är villkorligt frigiven, ordineras medicinering. På så sätt ges ett starkt incitament att gå i behandling. fanns fler livstidsdömda på svenska anstalter än . har antalet livstidsdömda fyrdubblats. 1989 fanns 20 livstidsdömda, 1999 var antalet 87. uppgår antalet livstidsdömda till 109. Dessvärre tycks denna grupp växa i antal, vilket beror dels på utdömda straff, dels på en mer restriktiv hållning i fråga om att bevilja nådeansökningar från statsmakterna. Trycket från samhället har lett till att regeringen ändrat sin praxis att bevilja nåd. beviljades den som var dömd till livstidstraff nåd . Med andra ord tidsbestämdes straffet. Livstidsstraffet omvandlades då till och den dömde släpptes villkorligt efter halva tiden. I praktiken innebar detta att livstidsstraffet motsvarade sju till i fängelse. har de livstidsdömda som suttit längst avtjänat utan att nåd har beviljats. Ett tungt skäl för att avskaffa livstidsstraffet och införa tidsbestämda straff är att den dömande makten då hålls isär från den verkställande. Det är inte regering utan domstol som ska fastställa straffet. Som situationen ser ut dömer domstolen till livstids fängelse, varefter regeringen genom nåd omvandlar straffet till ett tidsbestämt fängelsestraff. Benådning sker alltmer sällan. Nådepraxis innebär att ett livstidsstraff omvandlas till ett tidsbestämt straff . Påföljden blir genom ett tidsbestämt straff förutsägbar och politiskt neutral. Livstidsstraffet bygger på inställningen att vissa människor saknar vilja att bli bättre. Det finns inget som talar för att ett livstidsstraff har större preventiv effekt än ett tidsbestämt straff. Dessutom skulle en lagförändring inte självklart innebära mildare påföljder. Regeringen bör återkomma med förslag om en utredning av livstidsstraffet samt förslag om att ersätta livstidsstraffet med ett tidsbestämt straff. Som jämförelse kan nämnas att har ersatt livstidsstraffet med ett tidsbestämt straff . I väntan på att frågan om livstidsstraffets vara eller icke vara utreds och beslut fattas, måste anstaltsvistelsen för livstidsdömda förändras så att det skapas ett bättre klimat och större säkerhet på avdelningarna. motionerade i om att detta skulle ske genom en omorganisation där en plan för livstidsdömda tas fram och där livstidsdömda behandlas på en särskild anstalt/avdelning, exempelvis vid i Kumla. Detta projekt har påbörjats och menar att det är ett steg i rätt riktning att hantera de livstidsdömda på ett särskilt sätt. De är i en speciell situation som medför särskilda påfrestningar för dem själva men som även skapar svåra förutsättningar för personalen. Att exempelvis blanda korttidare med långtidare anses som olämpligt men har skett kontinuerligt. Det finns välgrundade skäl att ägna de livstidsdömdas situation särskild uppmärksamhet både ur säkerhets-, omvårdnads- och rehabiliterings/påverkanssynpunkt. Även efter att ett långt tidsbestämt straff har avtjänats finns tillfällen då dömda bedöms vara så svårt psykiskt störda att det inte finns någon möjlighet för dessa att gå tillbaka ut i samhället. De är en fara både för sin egen och andras säkerhet. Den fortsatta påföljden måste verkställas utanför rättspsykiatrin och genom kriminalvårdens försorg, utan att vara ett regelrätt fängelsestraff en tillvaro där den dömde kan leva ett människovärdigt liv utan att man riskerar att andra människor kommer till skada, en form av internering som kontinuerligt ska omprövas. påbörjades 3 344 verkställigheter av villkorliga domar med samhällstjänst, en ökning från föregående år. Det utsatta alternativa fängelsestraffet var för över två tredjedelar av klienterna upp till en månad långt. av klienterna skulle utföra mellan 40 och 60 timmars samhällstjänst. påbörjade 2 103 personer intensivövervakning med elektronisk kontroll, en minskning med 166 klienter jämfört med . Av dem som dömts till samhällstjänst är 1 146 personer eller dömda för våldsbrott, 26 personer eller dömda för sexualbrott. Det är angeläget att domstolarna har samma bedömningsförfarande i hela landet. En utvärdering bör därför göras av samhällstjänstdomar för att utröna om dömandet är likartat vid landets domstolar eller om olika verkställigheter kan förekomma beroende på vem som gör bedömningen. När någon missköter sin samhällstjänst måste åtgärder genast vidtas för annan verkställighet. Det får heller aldrig vara den enklaste lösningen att döma till samhällstjänst om en ung person exempelvis gjort sig skyldig till misshandel. Samhällstjänsten måste då kompletteras med annan behandling för att den unge inte ska återfalla i brott. föll över 20 000 domar för brott mot i , och Malmös tingsrätter. I innebar nästan var tredje dom fängelse eller sluten vård. I var det bara var fjärde. Det visar statistik från . ökade skillnaden jämfört . Skillnaderna skulle kunna förklaras av att brottsligheten är olika i de tre storstäderna eller att har ovanligt lite ungdomar och många tidigare dömda brottslingar, vilket brukar ge hårdare straff. Det är viktigt i en sådan undersökning att man också jämför brottstyperna. Det är klart att man ska döma ungefär lika för samma typ av brottslighet. Men då måste man ha klart för sig att det verkligen rör sig om samma typ av brottslighet. Permissionen är det första steget ut i frihet och en nödvändig del i frigivningsprocessen. Tyvärr är den också det vanligaste tillfället att rymma från ett fängelsestraff. omarbetades föreskrifterna för permissioner, vilket lett till att antalet permissioner sjunkit med cirka 24 000. beviljades 53 391 permissioner och 2001 beviljades 29 138 permissioner. Antalet permissioner ökade dock åter då 33 655 permissioner beviljades. Av permissionerna 2002 missköttes genom uteblivande, vilket kan jämföras med 0,8 procents misskötta permissioner. Andelen misskötta permissioner har också minskat sett ur ett längre perspektiv, från 2002. Efter Malexandermorden och andra misskötta permissioner då allvarliga brott begåtts, har man haft en mer restriktiv hållning till permissioner, av förklarliga skäl. När sanktioner vidtas mot dem som missköter sig drabbas även de som sköter sig. Det är viktigt att permissionsvillkoren ses över. är det angeläget att de intagna kan få vistas utanför delta i föreningsliv, vistelse enligt 14 § KvaL. Med förslag om att införa elektronisk övervakning vid permissioner skulle risken för avvikelse minska. Det är viktigt att kontrollen av dem som beviljas permission är effektiv. De utvärderingar som har gjorts av verkställighet i form av intensivövervakning med elektronisk kontroll har visat på ett övervägande positivt resultat. De erfarenheter kriminalvården erhållit skulle kunna användas även i andra sammanhang. Så skulle t.ex. elektronisk övervakning kunna införas som en extra säkerhetsåtgärd vid permissioner och frigångar. En försöksverksamhet bör inledas. Tillgången till pass ska självklart begränsas. beslagtas endast pass för utländska medborgare dömda till långvariga fängelsestraff och därefter till utvisning. Pass ska beslagtas vid alla permissioner. permanentades intensivövervakning med elektronisk övervakning som påföljd istället för kortare fängelsestraff efter att ha bedrivits som försöksverksamhet.