mot · GR02Kr209 · 2003-10-07 00:00:00 — Förslag till riksdagsbeslut 3 1 Moderata utgångspunkter 4 4 Folkbildning och amatörkultur 8 10 Form och design 13 11 Funktionshindrade och kulturen 14 12 Kulturskaparnas villkor 15 En ny tid kräver en ny kulturpolitik. Sedan 1996 senast fattade ett principbeslut om inriktningen av kulturpolitiken, dvs. , har mycket hänt inom kulturen. Internet är snart var mans dagliga redskap, men har förändrat vårt sätt att lyssna på musik, icq (Internet Relay dvs. chat i realtid) har över 100 miljoner användare jorden runt som kommunicerar med varandra i realtid och byter free ware, bilder och mycket annat med varandra, digital TV kommer snart att finnas i de flesta hushåll och DVD-spelare börjar ta över videons roll. Kulturen har blivit alltmer gränslös. Gästspel av teatergrupper från andra världsdelar, konstutställningar med konstnärer från hela världen och författare från andra språkområden är tillgängliga för alltfler. Vi föreslår en strategi för en mer dynamisk kulturpolitik, en strategi som tar hänsyn till att kulturlandskapet i och i världen förändras i en allt snabbare takt. Staten måste renodla sitt kulturansvar. Staten skall göra mindre, men det som den skall göra skall göras mycket bättre än vad fallet är och med inriktning på sådant som ingen annan kan göra. Funktionshindrades självklara rätt till tillgång på ett rikt och varierat kulturliv betonas också. Vår utgångspunkt är att staten skall koncentrera sina kulturpolitiska insatser till i princip tre områden: Främja barn- och ungdomskultur. vårt gemensamma kulturarv. Ge landets kulturskapare ordentliga förutsättningar för sitt konstnärsarbete. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utgångspunkten för kulturpolitiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om kulturmiljön. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om museipolitiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om folkbildningen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om amatörkulturen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om litteraturens betydelse. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om bibliotekslagen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om teatern. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om dansen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om musiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om genrecenter för musiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om folkmusiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om filmen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om avskaffande av filmcensuren för vuxna. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om form och design. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om mötesplatser för design och formgivning. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om funktionshindrade och kulturen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om kulturskaparnas villkor. Kultur handlar om kreativitet, om upplevelser, om tankeutbyte, om bildning, om engagemang. Kultur handlar alltid om människor och deras liv. Det handlar om att uppleva, om att bli berörd, om att värna och om att skapa. Kulturen betonar andra värden än vad vi vanligen betraktar som strikt materiella och har därför stor betydelse för ett humanistiskt och demokratiskt samhälle. Ett rikt kulturliv har också en vitaliserande effekt på samhället som helhet; på vetenskap och forskning, på näringsliv, hälsa och ekonomi. Nya idéer och associationer väcks av litteratur, musik, konst, dans, arkitektur och design. Kulturens betydelse kräver dock att vi bevakar att kulturen får gynnsamma betingelser. Den uppgiften åligger det allmänna om inte kulturen kan göras tillgänglig på annat sätt. Möjligheter till kulturupplevelser skall finnas i hela landet. Men förnyelse är nödvändig för att inte arbetsformerna ska stelna och visionerna glömmas bort. Stiftelsen har i sin slutrapport är möjligt granskat kulturinstitutionerna och lyft fram flera intressanta förslag till förnyelse. Ett sådant är projektfaddrar, som skulle kunna fungera som länkar mellan konstutövare och institutioner, ett annat förslag gäller pilotprojekt där kulturinstitutioner skulle kunna samarbeta mer intimt med frivilliga krafter och lokal amatörkultur, en utredning om hur kulturarvsinstitutioner kan öka sina sponsorintäkter är andra idéer från Stiftelsen som vi tycker är väl värda att utveckla. Det finns goda exempel runt omkring oss på hur levande kultur kan existera utan garantier från samhället: körsång, bildkonst, amatörteater, hembygdsföreningar är bara några exempel. Men kulturen behöver också självklart det allmännas stöd. Bibliotek, opera, teater, dans och musik är exempel på kulturverksamheter som samhället behöver stödja. Samverkan mellan de stora, traditionsrika institutionerna och de fria grupperna är stimulerande i båda riktningarna och skulle kunna utvecklas än mer. Utbildningar inom de konstnärliga yrkena är en självklar uppgift för staten att garantera. Kulturarvet i dess många former är ett samhälles gemensamma minne. Därför har staten ett extra ansvar på detta område. Kulturarvets kontinuitet är legitimitetsskapande för ett folk. Det är viktigt att arvet brukas och vävs ihop med det nya som skapas. Ett dött arv ger bara kostnader. Museernas uppgift är att samla, vårda och visa. Det är därför nödvändigt att sprida kulturutbudet till så många som möjligt och att även de väl inarbetade institutionerna öppnar sig för den nya teknikens landvinningar. Digital teknik, elektronisk interaktivitet och mycket annat utvecklas ständigt och måste även komma kulturområdet till godo. Ett samhälle som vill benämnas kultursamhälle håller sig med bibliotek, arkiv och andra dokumentationssamlingar och föremålssamlingar. De är nödvändiga för såväl utbildningen som folkbildningen. För ett samhälle i utveckling är bildning lika omistligt som utbildning. Kulturen kan sägas bestå av två delar att ta del av och att ta del i kulturverksamhet. Det är viktigt med professionella utövare för att publiken skall kunna njuta av ett högklassigt utbud men också för att erbjuda goda förebilder. Sådana förebilder ger också en bättre möjlighet till eget skapande och personlig utveckling. Det är t.ex. därför det är viktigt att skolbarn får ta del av god professionell teater och inte bara ägna sig åt dramalek. Skolan är en av de viktigaste kulturinstitutionerna och barn och ungdomar är också flitiga kulturkonsumenter. I skolan kan alla nås på lika villkor oavsett hemförhållanden och bakgrund. I skolan kan eleverna bibringas kunskaper om den egna kulturen och andras. Traditioner och händelser i vardagssamhället kan ges en förklaring. är det viktigt att eleverna tränas i kritisk granskning och kritiska värderingar, även av kultur. Med sådana grundläggande kunskaper blir det lättare att göra egna val när det gäller kulturutbudet. Det är därför man också kan hävda att besök på museer och arkiv skall vara kostnadsfria t o m gymnasieåldern och att alla elever bör kunna få ta del av utställningar, konst, musik, teater och dans , utan att brist på ekonomiska resurser skall utgöra ett hinder. Vuxna har förmåga att göra egna val när det gäller kulturaktiviteter. Det är inte det offentligas uppgift att styra kulturvalen, men däremot att stödja delar av kulturverksamheten. Förvaltandet av kulturarvet betalas gemensamt, men bruket av kulturutbudet måste vara vars och ens eget beslut och ekonomiska prioritering. Nedan redogör vi för huvuddragen i den politik för en levande kultur som vi menar är nödvändig. Av naturliga skäl blir en sådan genomgång inte heltäckande, men vi hoppas att den ger en bild av en kulturpolitik som bygger på nytänkande, värnandet om kulturarvet samt på ett ökat individuellt deltagande. Ansvaret för att bevara och vårda kulturmiljön delas av många. Det breda intresset för kulturmiljöfrågor manifesteras genom det livliga arbete och engagemang som sker bl.a. inom ramen för alla landets frivilliga hembygdsföreningar. Inget kan ersätta detta folkliga och frivilliga engagemang. Statens ansvar bör vara att säkra de ekonomiska förutsättningarna. Vi vill understryka det enskilda ägandets betydelse för bevarandet av kulturarvet. Även enskilda ägare skall därför kunna få bidrag. Vid en kulturmiljöförklaring skall ägaren tillförsäkras full ekonomisk ersättning. Privata fastighetsägare skall kunna få renoveringsstöd för att kunna bevara byggnader som är värdefulla för vår kulturmiljö. Även kommuner skall kunna ge bidrag till insatser för kulturmiljön. Nedsättning av taxeringsvärden skall kunna göras för att möjliggöra att insatserna inte blir orimligt betungande. Ägaransvaret utgör en positiv kraft i kulturvårdsarbetet, men kan ibland behöva förstärkas. Pedagogiska upplysningsinsatser är då att föredra framför myndighetspåbud. Länsmuseernas kompetens bör kunna användas i detta sammanhang. Ansvaret för kulturmiljöfrågorna ligger hos många olika instanser. När det gäller arkeologi är såväl länsstyrelser, länsmuseer och som kommuner och enskilda byggherrar och markägare inblandade. Vi anser att revisorers förslag 2002/03:RR11 Arkeologi på uppdrag är en god utgångspunkt för en genomgripande utredning om hur den arkeologiska verksamheten skall organiseras och finansieras . () roll skall renodlas till att vara central sektorsmyndighet, utan egna genomföranderesurser. RAÄ skall inte ägna sig åt arkeologiska undersökningar i egen regi. Lagen om offentlig upphandling () skall tillämpas vid upphandling av arkeologiska undersökningar. Privata alternativ, som kan bidra till metodutveckling och rationaliseringar skall uppmuntras, förenat med starka krav på vetenskaplighet. Arbetsföretagets kostnader för undersökningen skall kunna vägas mot dess omfattning. Ej undersökta områden skall kunna säkras för eventuella senare undersökningar. Kostnaden för undersökningar som krävs för att privata fastigheter skall kunna exploateras skall stå i rimlig proportion till exploateringens lönsamhet. Överkostnader skall täckas med statliga eller andra bidrag. Vi vill också än en gång peka på det stora behovet av hantverkare, inte minst för att värna vården av vår kulturmiljö. Inom fältet kulturhantverk/kulturvård saknas bildhuggare, glasblåsare, förgyllare, tapetserare, kakelugnsmakare, tenngjutare, träbildshuggare, glasmästare, stuckatörer, handvävare, konstbrodörer, murare och möbelrenoverare. Listan kan de facto göras betydligt längre. Därtill är medelåldern inom många hantverksyrken hög, runt 100 000 hantverkare beräknas gå i pension inom mindre än . Risken är nu stor att deras kunnande inte hinner föras över till en ny generation. Det är en angelägen uppgift för , i samarbete med och näringslivets organisationer, att säkra utbildningar inom hantverksområdena. De stora nationella museerna som , , , och har liksom ansvar för vårt svenska kulturarv. Verksamheten skall präglas av hög akademisk kompetens. På det regionala planet är det de 21 länsmuseerna som skall stå för den kompetens som krävs för att de skall kunna fylla sin uppgift som regional resurs och som kunskapscentra för kulturarvsområdet. För att kunna fullgöra sitt uppdrag förutsätts ett länsmuseum ha en bred kompetens inom områdena arkeologi, etnologi, historia, byggnadshistoria, konsthistoria, kulturlandskap, föremål, kulturhistoriskt foto och arkiv samt i kulturhistorisk kunskapsuppbyggnad och dokumentation, liksom vård och bevarande av kulturarvet och i hur man i pedagogiska och intressanta former berättar om och förmedlar kunskap om historia och kulturarv. Detta kräver såväl specialistkunskap om kulturhistoria som om hur man samlar, vårdar, presenterar och informerar. präglas museiverksamheten av stor ekonomisk osäkerhet. Stora delar av personalresurserna är beroende av arbetsmarknadsmedel genom enskilda projekt, som startas av arbetsmarknadspolitiska skäl. , Kulturarvs-IT samt Skog och historia är exempel på detta. Dessa projekt är tidsbestämda och direkt kopplade till arbetsmarknadspolitiken, och verksamheterna upphör ofta innan själva projekten till sitt innehåll är avslutade. Det vore enligt vår mening bättre att dessa arbetsmarknadspengar kunde behållas i verksamheten tills projekten är avslutade. Det är ett slöseri både med mänskliga resurser och med arbetsmarknadspolitiska medel att handskas med dem på detta sätt. När det gäller är det viktigt att man tar hänsyn till den stora omvandling som försvaret nu genomgår och vid avveckling av förband också avsätter medel till det som skall bevaras av museala skäl. Museerna är en av de viktigaste förvaltarna av det gemensamma arvet. Sektorn präglas av en bred folklig uppslutning. Många frivilliga krafter ägnas åt (t.ex.) hembygdsföreningarna, men också åt specialmuseer av olika slag. Det kan noteras att den vedertagna definitionen av museum utestänger merparten av dessa från att delta i t.ex. gemensamma marknadsföringsprojekt. Deras framtid är osäker. En möjlighet för dem som gör en arbetsinsats för kulturarvet vore att få göra avdrag för sina kostnader, på samma sätt som t.ex. idrottsengagerade, skulle kunna fungera som ett verkningsfullt kulturstöd. Nya museer, som inte kan räkna med bidrag från stat eller kommun, kan på så sätt få hjälp att utveckla sin verksamhet. Den statliga museisektorn behöver få en tydligare struktur. Myndighetsfunktionerna kan samordnas, som den utåtriktade verksamheten präglas av decentralisering och fördelat ansvar. Behovet av stödfunktioner, som administration och lönehantering men också magasinering och konservering, kan lösas genom upphandling. Gemensamma magasin skulle kunna erbjuda rationella förvaringsmöjligheter för känsliga föremål. Begreppet nationella uppdrag behöver utvecklas på museiområdet. De nuvarande ansvarsmuseerna bör ersättas med en ordning där olika museer, oberoende av huvudman, tilldelas väldefinierade nationella ansvarsuppdrag, där den statliga finansieringen regleras i ett flerårigt avtal. Stor flexibilitet måste finnas när detta system utvecklas, det kan gälla ansvar för allt från samordningen av en hel museisektor till att vårda och visa ett enskilt föremål av stort nationellt värde. En liknande metod bör kunna användas när det gäller det regionala och lokala ansvaret. Det är enligt vår mening också viktigt att museerna inte ges nya uppgifter och nytt ansvar utan att statsmakten tillförsäkrar museerna extra pengar för att täcka en tillkommande utgift. Ett exempel på vad vi avser är de nya kraven på ökat brand- och inbrottsskydd, som lagts på landets statliga museer utan att dessa fått extra medel för att klara av denna viktiga uppgift. Vi vill poängtera museernas betydelse för forskningen. Vi vill också understryka vikten av att de ges goda förutsättningar att kunna bedriva god forskning. Frågan om hyressättning för ändamålsfastigheter måste bringas till en lösning, där berörda institutioner får större möjlighet att påverka kostnaderna för lokaler. 4 Folkbildning och amatörkultur Vi hävdar att det blir alltmer irrelevant att ha ett gemensamt anslag för bidragen till folkhögskolorna och studieförbunden. Det kan finnas skäl att överväga en organisatorisk och anslagsmässig samordning där studieförbunden kopplas ihop med amatörkulturen. Studiecirklar med kulturanknytning har alltid utgjort en väsentlig del av studieförbundens verksamhet, kulturverksamheten samlar alltfler deltagare och många amatörteatergrupper, körer och orkestrar samarbetar med ett studieförbund. finns alltså många beröringspunkter. I har man valt att organisera såväl studieförbund som bl.a. amatörkulturorganisationer i . Boken är en viktig kulturbärare, men den är också en symbol för det fria ordet och tryckfriheten. Tack vare boken och litteraturen har idéer skapats, tankar brutits mot varandra och gränslöshetens möjligheter uppstått. Tidig kontakt med litteraturen kan lägga grunden till ett framtida allmänt kulturintresse. Vår bestämda åsikt är att statsmakterna i så liten utsträckning som möjligt skall reglera det fria ordet. Av detta följer att det ska råda fri etableringsrätt för bokhandeln; många utgivningsformer och försäljningskanaler stimulerar försäljningen och därmed läsandet. Författare skall, precis som andra kulturskapare, genom ändrade skatteregler ges bättre möjligheter att leva på sitt författarskap. Genom våra förslag skulle alla kulturskapare, dvs. också författare, kunna få bättre möjligheter att leva på sitt skapande utan att vara så beroende av stipendier och statliga förmåner. Biblioteksersättningen är en viktig inkomstkälla för författare, men statistiken behöver sannolikt förbättras och aktualiseras. Även de författare som publiceras i tidskrifter skall få del av de upphovsrättsliga ersättningarna. Författarfondens myndighetsroll bör ses över. Biblioteken, både folkbiblioteken och skolbiblioteken, är viktiga kulturinstitutioner. En av bibliotekens viktigaste roller är att agera folkbildare och därmed verka för utlåning även av den smalare litteraturen. Huvudmännen skall uppmuntras att utnyttja de möjligheter som informationstekniken erbjuder. Samarbete mellan bibliotek skall stimuleras. Regionala biblioteksfunktioner kan upphandlas, liksom driften av folkbibliotek. Bibliotekslagen är onödig, eftersom den de facto egentligen inte garanterar någonting. I stället för att garantera att det finns bibliotek över landet, riskerar lagen att skapa hinder för förnyelse och mångfald. Risken finns att det i längden kommer att uppstå idealbibliotek, som måhända tillfredsställer beslutsfattare i stat och kommun, men inte dem som biblioteken är till för, nämligen de enskilda låntagarna. Vi tror att ett avskaffande av bibliotekslagen skulle befrämja tillkomsten av andra former av biblioteksverksamhet. Olika driftsformer och olika profilering skulle ges större utrymme. Samarbete med frivilliga organisationer och skapande av vänföreningar skulle kunna locka nya läsare till biblioteken och öka bibliotekens möjligheter att profilera sig. Teater som kulturell uttrycksform kan vara såväl underhållning som debattverktyg. I teatern tas de eviga relationsproblemen upp, men pjäserna utgör också tidsdokument, som måste förvaltas. Teater är det som uppstår i mötet mellan de agerande och publiken. Spel för mer eller mindre tomma salonger är inte teater. Det är alltså viktigt för båda parter att de som producerar teater känner sin publik och dess förväntningar, som man skapar utifrån egna konstnärliga utgångspunkter. Teater måste spela både smalt och brett. Här har länsteaterinstitutionerna en viktig roll. Mycket av förnyelse sker genom oberoende s.k. fria grupper. De svarar också för en mycket stor del av det utbud som riktas till skolor och ungdomsgrupper. Det bör vara en självklarhet att man underlättar dessa gruppers innovativa verksamheter. Anslaget till de fria teatergrupperna behöver ökas betydligt. Teater bör vara ett naturligt inslag i skolans kulturförmedling. Teater kan vara ett verksamt pedagogiskt instrument. Unga människor måste också få lära känna professionell teater, s.k. dramalek är inte tillräckligt. Liksom på andra områden inom kulturen finns ett statligt gemensamt ansvar för förvaltandet av teaterarvet. Genom en samverkan om distribution, teknik m.m. borde arrangörer och regionbaserade teatrar kunna bygga ett nätverk som både skapar valfrihet och ger ett bredare utbud. Gemensamt skulle man också kunna svara för specialensembler som var och en är för små för att kunna härbärgera, t.ex. musikal- och dansensembler. Ett specialfall inom teatersfären utgör musikteatern. Förutom nationalscener bör det ligga i en kulturnations intresse att garantera existensen för ett par musikteatrar som ges en god möjlighet att täcka landet med sin verksamhet. Levande teater och teater via elektroniska media eller film är inte detsamma. Transmitterad teater (överförd utan anpassning till annat medium) ger oftast en kvalitativt mycket sämre upplevelse. Anpassade föreställningar ger mycket mera, men är också kostsammare. Genom samarbete mellan teatrar och medieföretag skulle mycket kunna åstadkommas inom detta område. Ett sådant samarbete skulle ligga i bådas intresse och gagna teaterintresset. skulle delar av landet, som ligger långt från teatercentra, och där t.ex. skolornas elever har svårt att komma till teatern, kunna nås av det utbud som alla till en del är med och betalar. Intresset för dans växer i hela landet både att titta på och att själv utöva och inrättandet av har sannolikt betytt mycket för att inspirera och öka kunskaperna om dans som konstform. Vi anser att bör ha ett antal regionalt placerade danskompanier, som kan täcka en stor del av landet med sin verksamhet utan alltför långa resor för agerande eller publik. Dessa professionella danstrupper kan tjäna som förebilder för andra dansare och samverka i en danstrupp, som skulle kunna ge hela landet ett större utbud än det som kunnat erbjudas genom försorg. För att även garantera en hög professionell nivå på våra dansare måste staten sörja för möjligheterna att ha dansklasser på elitnivå. Dansen är också en konstform som, likt musiken, kan spela en väsentlig roll i skolan och i olika terapiformer och därför borde nyttjas bättre även i dessa sammanhang. Vi anser att det stöd som går till de fria dansarna bör höjas. Musiken finns överallt i vardagslivet. Inte minst ungdomskulturen är präglad av musiken. I musikarvet finns också en mycket rik skatt av folkmusik. Detta är en del av kulturella identitet och historia och bör särskilt uppmärksammas. Insikten om musikens betydelse för terapi vid sjukdomsbehandling och rehabilitering har varit dålig, men är en väsentlig fråga där ytterligare kunskaper måste inhämtas. Musiken är och har alltid varit en viktig del i förskolans och skolans verksamhet. Den spelar en stor roll inte bara som ett ämne som skänker avkoppling och ger ombyte, utan kan, rätt använd, liksom många andra kulturformer, vara ett mycket verksamt pedagogiskt verktyg. Viktigt är att alla barn får en chans att efter sin förmåga aktivt deltaga i musikverksamhet. I ett system med fria skolor finns också en helt annan möjlighet att skapa skolor med en egen kulturprofil, t.ex. med musik som viktigaste inslag. Alla möjligheter måste tas tillvara för ett bra samarbete mellan kommunala musikskolor, privata musiklärare och aktiva musiker i traktens olika musikinstitutioner. En viktig gren inom sådan verksamhet är den som bedrivs t.ex. av kyrkor och religiösa samfund. Många av dagens främsta musiker har börjat sin bana där. Ungdomens egen musikkultur har stor betydelse för fritiden. Som regel önskar man inte offentliga pekpinnar och vill inte vara beroende av ekonomiskt stöd i gängse former. Det viktigaste för landets många rock- och popband, och de ibland något äldre utövarna av jazz, är att ha tillgång till repetitionslokaler. Här kan däremot kommuner, företag och föreningar göra en stor och viktig kulturell och även social insats. I vårt land finns ett antal orkestrar. En del har sitt ursprung långt bak i tiden, t.ex. och små kammarensembler som bedrivit kontinuerlig musikverksamhet . Andra orkestrar startades i de snabbt växande städerna, där kulturefterfrågan ökade. I det tidiga tillkom genom lokala initiativ symfoniorkestrar, i , och . Dessa har haft och har en mycket stor betydelse för landets musikliv, men har, kanske just genom att de tillkommit på privat initiativ och inte i ett nationellt och offentligt sammanhang, av regeringen inte givits den uppmärksamhet, som de gjort sig förtjänta av. För den nationella musikpolitiken utgör de stora orkestrarna viktiga resurscentra i ett nätverk som även består av mindre, regionala ensembler. Länsmusiken är organiserad på olika sätt i olika delar av landet.