mot · GR02U11 · 2003-09-19 00:00:00 — Fyrtioen låginkomstländer, varav 33 i , har mycket hög skuldsättning. Tillsammans är de skyldiga ca , vilket är långt över deras samlade BNP. Lånen gavs och skulle i de flesta fall aldrig ha givits som lån eftersom det handlar om mycket fattiga länder. Enligt får HIPC-länderna av sitt BNP i bistånd, varav går tillbaka i form av räntor och amorteringar. Västvärlden betalar sin egen utlåning, vilket är en bakvänd ordning. De högt skuldsatta låginkomstländernas (HIPC) räntor och amorteringar betalas med andra ord av med bistånd från västvärlden. Skuldbördan är likväl en belastning för de fattigaste av som ofta har en negativ ekonomisk utveckling, en sjunkande BNP per capita samt skulder som överstiger deras avbetalningsförmåga och leder till ett osunt beroendeförhållande. För västvärlden handlar det om att se sanningen i vitögat. Dessa skulder kommer inte att betalas tillbaka annat än genom egna utbetalningar. Oavsett om lånen misslyckats eller om de var felaktiga från början, är det viktigt att ta konsekvenserna av detta och skriva av skulden. anses vara ett föredöme i förmågan att hantera skuldkriser. Den första borgerliga regeringen skrev av u-landsskulder . Den borgerliga regeringen hanterade skuldkrisen 19911992 på ett sätt som väckt stor uppmärksamhet och respekt i finansiella kretsar. bör också inom EU, och andra fora föreslå att västvärlden gemensamt gör en avskrivning av de högt skuldsatta låginkomstländernas (HIPC) skuldbörda. bör än en gång föregå med gott exempel och ta initiativ till en total skuldavskrivning för högt skuldsatta låginkomstländer, varav huvuddelen finns i . Skuldavskrivningen måste ske på ett ansvarsfullt sätt och uppfylla fyra kriterier. För det första måste de frigjorda resurserna komma de fattiga människorna till del, t.ex. genom att satsas på skolor så att alla flickor och pojkar verkligen får en utbildning. Det finns ingen ursäkt för att barn och ungdomar inte går i skolan. Det måste gälla både flickor och pojkar. Lika viktigt är det att satsa på hälsovård. Hiv/aids, malaria, mässling och många andra sjukdomar skördar stora offer. För det andra får skuldavskrivning inte gynna korruption och vanstyre. Det vore illa om pengarna hamnade på ministrars bankkonton. För det tredje får de frigjorda resurserna inte användas för att finansiera krig och konflikter. Det vore illa om de ökade resurser som ställs till förfogande skulle användas för ökade krigsansträngningar t.ex. i , ett land där många länder har trupper. För det fjärde får inte skuldavskrivning medföra ny upplåning. Det vore orimligt om fattiga länder gick från en skuldbörda till en ny. 13 Röj undan handelshinder för och inom Avveckling av tullar och andra handelshinder är dubbelt viktigt för därför att det dels ger tillträde till EU:s och andra i-länders marknader, dels möjliggör handel och ekonomiskt samarbete mellan . Ett oavlåtligt och viktigt komplement till en skuldavskrivning är att i verklig mening öppna upp för länder att fritt få exportera sina varor och tjänster till de utvecklade länderna. Europeiska unionen och övriga i-länder skall undanröja sina handelshinder, inte minst vad det gäller jordbruksvaror. bör genom EU driva frågan om avskaffade tullar och handelshinder gentemot i WTO. Därmed läggs en långsiktig grund för sunda handelsförhållanden, vilket är en viktig utgångspunkt för snabb och långsiktig välståndsökning. Det är naturligt för ett fattigt u-land att börja handelssamarbetet med sina nära grannar, som ofta är i samma situation. En viktig orsak till djup och omfattande fattigdom är ofta avsaknaden av kontakter, handel och ekonomiskt samarbete. Avveckling av tullar möjliggör småskalig och primitiv handel mellan fattiga grannländer. Det ger ett viktigt bidrag till utvecklingen. 14 Effektivisering av biståndet När var förstört efter gav ett mycket förnämligt erbjudande för återuppbyggnaden av den krigshärjade och utfattiga kontinenten. Det var Marshallhjälpen, som hade tre väsentliga ingredienser. För det första var det en generös hjälp som stimulerade utvecklingen på bred front. För det andra var den tidsbegränsad till . Det handlade alltså inte om ett fortgående penningflöde utan om att komma igång en hjälp till självhjälp. Poängen var att fick hjälp med igångsättningen men att den fortsatta utvecklingen måste bygga på egna ansträngningar. För det tredje gavs Marshallhjälpen inte direkt till enskilda länder, utan ett villkor var att organiserat samarbete skapades mellan mottagarländerna. I själva verket var det ett embryo till det europeiska samarbete och den integration som har fortsatt alltsedan dess. Det finns anledning att erinra sig dessa europeiska erfarenheter när vi ser på . Det är svårt att ge bistånd som verkligen främjar utvecklingen. Ofta ges bistånd med utgångspunkt från givarlandets perspektiv. Inte sällan framstår själva givandet som det viktiga i stället för den utveckling som skall bli resultatet. I ett avseende är det oundvikligt. Det är givarlandet som anger biståndets omfattning och i allt väsentligt även dess inriktning. Arbete med bistånd gällande strategi och ledning måste i större utsträckning vara mer framåtsyftande och i linje med FN:s millenniemål samt utöver dessa respektera mänskliga rättigheter och demokrati. Utöver detta vore det önskvärt om biståndsarbetet kunde utformas i ett givarlands miljö. Det är t.ex. inte rimligt att utvecklingsfunktionen på Sida är förlagd till , med dess stora mentala avstånd till ett u-lands verklighet. För att verkligen förstå utvecklingens villkor och problem bör man leva så nära dess problem och möjligheter som låter sig göras. Vi menar att Sidas utvecklingsfunktioner i större utsträckning bör lokaliseras på plats i södra . Ekonomiska och administrativa funktioner kan dock väl finnas kvar i . Biståndssamarbetet med skiljer sig från samarbetet med i tre viktiga avseenden: CEE-länderna är inte underutvecklade, utan snarare felutvecklade. Samarbetsformerna i är betydligt tätare och bygger på att och samarbetsländer är eller önskar bli medlem i samma nätverk av organisationer, dvs. , och viktigast EU. Normalt har EU huvudansvar för stödinsatser och medlemsländerna kompletterar. Tidsperspektivet för stödet till är en relativ snar avveckling medan u-landsbiståndet har ett längre perspektiv. Det vore således fel att slå samman dessa två skilda verksamheter, särskilt som u-landsbiståndet i allt högre grad inriktas på de fattigaste länderna, främst låginkomstländer i . Deras problem är väsentligt annorlunda än de som råder i . Förslaget om sammanslagning bör avvisas. Möjligheterna för den enskilde individen att skapa välstånd för sig och de sina hindras ofta av den egna regimen som inte primärt är intresserad av att främja utvecklingen för sin befolkning utan av att behålla den egna makten. För fattiga är bristen på möjligheter värre än bristen på inkomster. Fattigdom orsakar avsaknad av säkerhet och makt. För fattiga människor är det svårt att lita på överheten, dvs. statliga institutioner, rättsväsendet och polisen, skola, hälso- och sjukvård. Till och med frivilligorganisationer kan vara svåra att få förtroende för. Att ge budgetstöd direkt till statsmakten kan förefalla lämpligt, men är ofta orealistiskt. Det är mer rationellt att ge bistånd direkt till statsmakten i ett u-land, än att biståndsgivare försöker prioritera och själv styra olika utvecklingsprojekt. Det förutsätter dock att statsmakten vägleds av ambitionen att snabbt avveckla fattigdom och hunger. Tyvärr har regimen i de fattigaste länderna ofta helt andra avsikter och utgör det största hindret för utveckling. Oavsett hur usla regimerna är har västvärlden ett ansvar för att hjälpa befolkningen vid akuta katastrofer. Detta stöd bör dock om möjligt vara utformat så att det inte leder till ett långvarigt beroende. Ett sätt att kringgå korrupta och klåfingriga regimer och ge stöd till befolkningen är att i största möjliga utsträckning låta biståndet gå via frivilligorganisationer eller andra kanaler. Att lämna svältande människor åt sitt öde för att de lever under en korrupt regim är varken humant eller acceptabelt. Dessa människor behöver mer än några andra stöd från omvärlden. Även bistånd som ger god effekt skall successivt avvecklas när landet blir en etablerad demokratisk medelinkomstekonomi. Landet självt måste ta över ansvaret för viktiga samhällsfunktioner. Det får inte i längden vara en uppgift för utomstående. Tidsperspektivet i biståndet har alltså en central betydelse för resultatet. Nedtrappning av ett generöst bistånd måste påbörjas . Den exakta takten i avvecklingsprocessen kan behöva avvägas med hänsyn till utvecklingsnivån. Bistånd med perspektiv att fortgå är dock inte rimligt ur utvecklingsperspektiv. Det visar inte minst erfarenheter från länder med stort och ihållande biståndsberoende. I stället för ett bistånd som fortsätter decennium ut och decennium in bör man koncentrera sig på en mer kortvarig och bred igångsättning av egna utvecklingsansträngningar. Allt bistånd skall vara obundet. Det är länderna själva som i allt väsentligt måste skapa sin egen utveckling. Den kan inte skapas av utomstående krafter. Biståndet skall också utformas så att det stimulerar och kanske till och med tvingar fram samarbete mellan länderna. Det var vad som skedde i och det är vad som i särskilt stor utsträckning behövs i , där krig och konflikter är vanligt. Vissa länder har beslutat att man ska halvera fattigdomen till 2015. Enligt och UNDP:s senaste rapport kommer detta inte att uppnås förrän flera decennier senare med den utveckling vi ser , vilket är skrämmande. FN har rekommenderat alla länder att hålla en nivå om av landets BNP. är det ett fåtal länder, inkluderat som uppfyller dessa villkor. Det är fel att sätta ett utbetalningsmål som enbart är kvantitativt. bör istället fokusera på kvalitet och resultat. Vi menar att utvecklingspolitiken behöver en nystart för att snabbt kunna bryta den onda cirkeln så att fattigdomsutrotningen kan påbörjas på allvar. Med vårt synsätt är vi inte beredda att nu göra en snabb ökning av biståndet, men med den föreslagna skuldavskrivningen, som är realistisk , har vi en betydligt högre ambitionsnivå. Att göra verklighet av global utveckling innebär någonting mycket större än att skapa ny biståndspolitik, det måste handla om att anlägga ett globalt perspektiv på utveckling i sin helhet.