mot · GR02K2 · 2003-10-17 00:00:00 — Starkt federala länder, som exempelvis , skriver i sin författning hur kompetensen ska vara fördelad mellan den federala nivån och de lägre nivåerna. Förslaget som konventet har presenterat saknar detta. Det borde förtydligas vilken nivå som ska hantera vilka frågor. Görs inte den klara och tydliga fördelningen kommer beslutsfattandet att brista. Kompetensfördelningen mellan medlemsstaterna och unionen bör beskrivas tydligare. Vad ovan anförts om ett förtydligande av kompetensfördelningen i unionens befogenheter bör ges regeringen till känna. Principen om unionsrättens företräde framför nationell lag behöver analyseras mer och det bör preciseras vad principen innebär i olika sammanhang. Inom de exklusiva befogenheterna är det i viss mån självklart att unionsrätten måste ges företräde framför nationell rätt. Svårare blir det när en generellt hållen EU-lag står mot nationell rätt. Även om proportionalitetsprincipen fyller viktiga funktioner inom , är det inte självklart att domstolsavgöranden som stöder sig på denna princip i varje läge ska anses ta över nationell rätt. Risken med en sådan ordning är att avvägningar mellan motstridiga intressen som till sin natur måste vara politiska övergår till judiciella instanser. Denna punkt bör förtydligas. Även framledes är det av största vikt att våra grundlagar kan upprätthållas. Vad ovan anförts om förtydligande av punkten om unionsrättens företräde framför nationell rätt bör ges regeringen till känna. bör reda ut på vilket sätt medlemsstaterna kan återta makt från unionen i de fall unionen missbrukat sina befogenheter. Enskilda länder ska inte kunna kräva att få återta delegerad makt, utan detta bör gälla samtliga medlemsstater . Detta bör rimligtvis ske genom en ny ratificering av fördraget. Vad ovan anförts om återtagande av makt till medlemsstaterna bör ges regeringen till känna. Konventet föreslår en flexibilitetsklausul så att unionen kan hantera oväntade händelser och utmaningar. Beslut om att använda denna klausul ska omfattas av ministerrådet med enhällighet. föreslås få delta genom att ge sitt godkännande. De nationella parlamentens roll hänvisas till kontrollen av subsidiaritetsprincipen. Den enda begränsningen som finns är att de bestämmelser som antagits på grundval av denna artikel får inte innebära någon harmonisering av medlemsländernas bestämmelser och andra författningar i de fall konstitutionen utesluter en sådan harmonisering. Genom att flexibilitetklausulen föreslås gälla över hela fältet, får rådet makt att på egen hand utveckla fördragen, dvs. ett inslag av kompetens-kompetens. Det är inte acceptabelt att unionen ska ges kompetens-kompetens. De nationella parlamenten ska uppmärksammas på saken. Det är inte samma som att dessa ratificerar. Den s k passarellen, som innebär att med enhällighet kan besluta att utvidga majoritetsbeslutandet till områden som enligt fördraget ska fattas med enhällighet utan att höra de nationella parlamenten är inte acceptabel. Detta bör ges regeringen till känna. 11 Unionens yttre åtgärder Under denna punkt väljer vi att beröra de mest centrala delarna. 11.1 Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken Kraven på inre sammanhållning och solidaritet med den gemensamma politiken bör öka. EU:s medlemsstater måste förbinda sig att underrätta och överlägga med övriga medlemsländer innan man agerar på egen hand i utrikespolitiken. Dessutom måste möjligheten att förhindra ett gemensamt agerande minska. Koncensusprincipen bör därför ses över syftande till att finna former för gemensamma beslut där ett agerande inte kan hindras av ett eller ett fåtal medlemsstater. Samarbetet med de regionala säkerhetsanordningar som finns, exempelvis (), bör stärkas. Likaså bör samarbetet med organisationer för mänskliga rättigheter, exempelvis och olika FN-organ, förstärkas. 11.2 Den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken Konventets förslag till en vidareutveckling av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken för att förbättra EU:s möjligheter till det internationella fredsfrämjandet utanför unionens gränser är bra. Det är även bra att krishanteringsuppgifterna, de s k Petersbergsuppgifterna, vidareutvecklas. Det är viktigt att det konfliktförebyggande arbetet utvecklas och prioriteras. Inom detta område har EU gedigen erfarenhet och kunskap som kan komma till nytta på flera sätt. Medlemsstaternas och unionens sätt att hantera konflikter är väsensskild från den metod som använder sig av. Medlemsstaterna måste skynda på att uppnå sina åtaganden enligt överenskommelsen om en krishanteringsstyrka. En uppgift som behöver diskuteras och lösas är det gemensamma behovet av logistisk kapacitet i krishanteringsarbetet. Innan det konfliktförebyggande arbetet har utvecklats fullt ut, är det enligt inte aktuellt att diskutera ett eventuellt bildande av ett gemensamt försvar. Vad ovan anförts om prioritering av det konfliktförebyggande arbetet bör ges regeringen till känna. I takt med att de traditionella militära hoten minskar i kommer att vända sin beredskap mot andra kontinenter och regioner. De krav som ställs på EU:s krishanteringsstyrka kommer att öka. får inte riskera EU:s möjligheter att finna en vettig arbetsfördelning och goda samarbetsformer med Nato för att hantera eventuella kriser och konflikter. Vad gäller fördjupat samarbete bland några medlemsländer är tveksamt till om detta ska innefatta samarbete på försvarets område. Det ena förslaget som konventet presenterat är det s k strukturerade samarbetet. Denna utveckling, om den går för långt, kommer att skapa två kategorier av medlemsstater. Det är även tveksamt hur denna utveckling kommer att påverka den transatlantiska länken. Samarbetet inom försvarsmaterielbyrån är välkommet. Konventets förslag innehåller en mer detaljerad beskrivning av byråns ställning och uppgifter än vad som normalt brukar återfinnas i internationella fördrag. Denna typ av reglering borde istället finnas i stadgan för byrån. Det behövs dock en närmare utredning av hur existerande internationella samarbeten på försvarsmaterielområdet kan kopplas till byrån. Detta bör ges regeringen till känna. 12 Ett område för frihet, säkerhet och rättvisa Unionen får större behörighet inom den tredje pelaren. De många inexakta definitionerna bidrar till att behörighet förs över på unionen. De rättsliga och inrikes frågorna ingår centralt i den nationella suveräniteten. Därför är det ytterst viktigt att befogenheter förs över på unionen med bästa möjliga tydlighet och exakthet. Det är viktigt att konventets förslag om att en enhetlig rättslig ram för unionen inte innebär att förfarandena behöver vara identiska på alla samarbetsområden efterlevs. Flera av remissinstanserna har manat till försiktighet när det gäller övergången från mellanstatligt till överstatligt samarbete, eftersom det kan få rättspolitiska konsekvenser som är svåra att överblicka. Innan ändringarna som föreslås i förslaget genomförs, måste en övergripande analys om förändringarnas påverkan på ske. Kompetensfördelningen mellan unionen och medlemsstaterna ska vara klart definierad. Detta bör ges regeringen till känna. Vad gäller skillnaden mellan unionens rätt att stifta lagar och ramlagar, är av den bestämda åsikten att unionen får stifta lagar endast för de egna institutionerna, dvs. Europol och Eurojust. På alla andra delar inom detta område ska unionen stifta ramlagar. Vad ovan anförts om lagar respektive ramlagar bör ges regeringen till känna. Regeringens utgångspunkter utgår ifrån att det i det fortsatta förhandlingsarbetet finns anledning att noga överväga en eventuell ytterligare reglering så vitt avser möjligheten för medlemsstaterna att tillvarata särskilt angelägna intressen i särskilda fall. Denna skrivning måste kompletteras med möjligheten att stanna upp processen för att de nationella parlamenten ska hinna behandla frågor. Det är inte acceptabelt att kommissionen föreslås få ett öppet mandat för befogenheter inom materiell straffrätt. Man måste kunna kräva både tydlighet och exakthet av definitioner som gäller straffrättsliga befogenheter. Detta bör ges regeringen till känna. 12.1 Asyl, migration och gränskontroll Samarbete bland de myndigheter som ansvarar för gränskontroll i respektive land är välkommet och bör uppmuntras. Sett ur ett federalistiskt perspektiv bör varje medlemsstat även i fortsättningen ansvara för de yttre gränserna. Från den utgångspunkten avvisar förslaget att inrätta en gemensam europeisk gränskontrollstyrka. Europeiska rådets möte i kom överens om en gemensam asylpolitik. Konventet föreslår att en enhetlig asylstatus ska vara giltig i hela unionen, samt en enhetlig status för alternativt skydd. får inte utvecklas till att bli Fästning . Unionens gemensamma asylpolitik måste bli mer öppen, generös, solidarisk och tolerant. Bindande majoritetsbeslut i asylpolitiken kan vara ett steg mot detta, förutsatt att besluten tas utifrån en hög ambitionsnivå. Den gemensamma politiken kan under sådana omständigheter vara ett verktyg för att fler länder ska öka flyktingmottagningen och att de bördor som uppstår kan fördelas mer rättvist i . bör därför bejaka en gemensam asylpolitik, förutsatt att fördraget fastställer en hög standard för unionens asylpolitik, innebärande att den gemensamma asylpolitiken som minimikrav ska leva upp till samtliga internationella fördrag som reglerar flykting- och asylrätt. Visar sig detta omöjligt att uppnå, bör hålla fast vid att det ska vara möjligt för medlemsstaterna att nationellt tillämpa mer generösa villkor. Vad ovan anförts om unionens gemensamma asylpolitik bör ges regeringen till känna. På det familjerättsliga området föreslås att rådet ska anta ramlagar med enhällighet efter att ha hört . Inom alla områden, inte bara det familjerättsliga, bör se över roll. Innan rådet fattar beslut ska ha godkänt förslaget. Detta ska gälla på alla områden där rådet ska besluta med enhällighet. är väl medvetet om att detta är en nationell fråga, men vill ändå lyfta frågan här. 12.3 Operativt samarbete och polissamarbete Konventets förslag att det inrättas en ständig kommitté i rådet med uppgift att stödja och stärka det operativa samarbetet i frågor om inre säkerhet, finns det inget behov av. Inrättandet av en dylik kommitté leder endast till centralism och onödig byråkrati. När ett behov av samarbete finns medlemsländerna emellan, går det att ordna utan institutionaliserade former. Regeringen vacklar i huruvida tvångsåtgärder mot enskilda på svenskt territorium även ska vara en uppgift för nationella myndigheter eller inte. I skrivelsen anger regeringen att detta bör vara en nationell fråga. är av åsikten att detta skall vara en uppgift för nationella myndigheter. Vad ovan anförs om att tvångsåtgärder mot enskilda på svenskt territorium även skall vara en uppgift för nationella myndigheter bör ges regeringen till känna. 12.4 Straffrättsligt samarbete och åklagarsamarbete Inom den materiella straffrätten öppnas en möjlighet för rådet att med hänsyn till brottslighetens utveckling med enighet och med samtycke fastställa andra områden av brottslighet som uppfyller kriterierna för allvarlig brottslighet med gränsöverskridande inslag. Denna öppning är för vid. Rådet ska inte kunna utvidga området med enhällighet utan att de nationella parlamenten har hörts. Vad ovan anförts om att de nationella parlamenten ska höras vid utvidgning av områden av brottslighet bör ges regeringen till känna. Inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet kan innebära långtgående harmonisering av nationell straff- och processrätt. anser att en europeisk åklagarmyndighet inte ska inrättas. Detta bör ges regeringen till känna. 13 Medlemskap i unionen välkomnar förslaget om frivilligt utträde ur unionen. Ur ett federalistiskt perspektiv är det upp till varje medlemsstat att själv avgöra huruvida den vill vara medlem av unionen eller inte. Under denna rubrik ryms en mängd olika frågor. Konventsförslaget är inte uttalat klart och tydligt på alla av dem. Frågorna under denna rubrik kommer att behöva en ordentlig översyn. har valt att beröra några av frågorna. De starkare skrivningarna om en hållbar utveckling som ett av unionens mål är en välkommen förbättring jämfört med dagens fördrag. Det är dock angeläget att detta också förstärker den praktiska politiken. På andra områden, som de sociala och ekonomiska, har detta tydliggjorts genom särskilda protokoll som anger inriktningen för den gemensamma politiken. Målet om hållbar utveckling bör på liknande sätt utvecklas i ett särskilt protokoll. Detta bör ges regeringen till känna. En stor opinionsundersökning har visat att medborgarna i EU är djupt oroade över miljöproblemen och vill se skärpt politik. EU måste ta på sig rollen att vara miljöns stridbare förkämpe i det internationella samarbetet. Inom ramen för FN, WTO, IMF och ska EU vara starkt pådrivande för att skärpa och utvidga internationella miljökonventioner. Framtidskonventets förslag har allvarliga miljöbrister. Politikområdena jordbruk, energi, fiske och transporter saknar bra miljöprofil. Målen för jordbrukspolitiken är hämtade och tillväxt av kärnkraftsindustrin läggs i en gräddfil. Det är beklagligt att regeringen biter sig fast vid att beslut om miljöskatter ska fattas enhälligt. Den principen har förhalat effektiva miljöskatter inom EU . En miljöskatteväxling på EU-nivå lär inte bli fallet så länge den envist bromsar utvecklingen på området. För att åstadkomma resultat på detta område bör majoritetsbeslut användas om miniminivåer på miljöskatter. Detta bör ges regeringen till känna. Regeringen skriver i sina utgångspunkter att förbättringar av miljöskyddskraven i det konstitutionella fördraget vore önskvärt. Det är skamligt att regeringen inte ställer högre krav på miljöskyddet än att den anser det vore önskvärt att förbättra miljöskyddskraven. Miljöpolitiken ska styras av miniminormer, unionen ska inte reglera alla delar. Dessa ska inte styras av den lägsta ambitionsnivån. Det är inte den sista som ska vara vägledande för alla andra. Det ska även finnas en möjlighet för enskilda länder att gå före i utformningen av sin miljöpolitik. Det bör utredas huruvida möjlighet finns att tvinga in det sista medlemslandet i förbättringar av miljöpolitiken. Vad ovan anförts om miniminormer bör ges regeringen till känna. Revideringar av den existerande miljöpolicyn ska inte leda till att medlemsstater måste sänka sina krav och standarder. Detta bör ges regeringen till känna. 14.2 Jordbruks- och fiskepolitiken Bestämmelserna om jordbruks- och fiskepolitiken bör preciseras vid regeringskonferensen såtillvida att alla beslut om producenternas ställning, de stöd som betalas till dem, reglering av produktion, utveckling av landsbygden och beslut som binder upp betydande budgetmedel förs upp till ministerrådet. I detta sammanhang ska höras i beslutsprocessen. Folkomröstningen om eurons införande i gav ett tydligt besked om att euron inte bör införas som valuta i . Däremot kvarstår givetvis som medlem i EMU:s två första steg med de möjligheter och förpliktelser detta medför. Det ligger i intresse att euron utvecklas väl och att de institutioner som byggts runt EMU-samarbetet blir framgångsrika. I detta arbete är det angeläget att värna stabilitetspakten och en sund ekonomisk politik i hela unionen. Vad gäller förhållande till euron innebär folkomröstningens utslag att de beslut som fattat 1994 och 1997 om förutsättningarna för ett eventuellt svenskt medlemskap fortfarande gäller, d.v.s. att frågan avgörs i riksdag. Den fortsatta giltigheten i denna ståndpunkt bör återupprepas i samband med regeringskonferensen. Vad ovan anförts om förhållningssättet till ett eventuellt medlemskap i tredje steg bör ges regeringen till känna.