mot · GR02U12 · 2003-09-19 00:00:00 — med anledning av prop. 2002/03:122 Gemensamt ansvar: politik för global utveckling tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att miljö- och hållbarhetsperspektivet integreras i fattigdoms- och rättighetsperspektivet, såväl i svensk inrikespolitik som i internationellt utvecklingssamarbete och i alla insatser på internationell botten. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om verktyg och metoder för att analysera och mäta eget bidrag till den växande miljökrisen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att erkänna och synliggöra målkonflikter i utvecklingspolitiken. begär att regeringen tar initiativ till en problematisering av tillväxtbegreppet så att alla delar av opererar med samma typ av definitioner med avseende på ekonomisk tillväxt i förhållande till utveckling, miljö och naturresurshushållning och att begreppet problematiseras med avseende på tillväxtens fördelning, innehåll och begränsningar. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att övervakningen av samstämmighet i politiken bör åläggas en myndighet, ett fristående institut eller en specifik del av , på sådant sätt att det globala hållbarhetsperspektivet övervakas och att enheten bör medverka i beredningsprocessen och ge förslag vid skrivande av propositioner och skrivelser samt vid utformning av förhandlingspositioner så att utformningen av regeringens tänkta politik för global hållbar utveckling säkras. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att en årlig utvärdering görs som tar sikte på den eftersträvade koherensen mellan alla politikområden ur detta globala hållbarhetsperspektiv. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att det svenska civila samhällets delaktighet i de globala strategierna utvecklas vidare med konkret utformade och specifika folkbildningsinsatser och förankringsinstitutioner. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att mottagarländernas delaktighet på civil nivå säkerställs på ett mer uttalat och konkret sätt. Specifika strategier för sådan dialog bör utarbetas. Brister i metodiken och iscensättningen av Poverty Reduction Strategy Papers förtecknas och villkoras som föremål för åtgärd vid framtagning av biståndsprogram. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att UD skall utveckla strategier för att konsultera och lyssna till det civila samhället och organisationer som är representativa för de fattiga vid utformning av svensk politik för global utveckling. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att regeringen mer betonar vårt lands eget ansvar på civil och institutionell nivå för att åtgärda ohållbara produktions- och konsumtionsmönster i . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att de fattiga ländernas skulder är ett strukturellt hinder för utveckling och motverkar de internationellt fastställda målen i . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att HIPC-initiativet har visat sig otillräckligt. skall verka för ett förnyat initiativ som går betydligt längre och kan fungera snabbare för att skriva av de fattiga ländernas skulder. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att det specifika hungerperspektivet tydligt verbaliseras i samband med all fattigdomsbekämpning och blir en ledstjärna i reformeringen av WTO-arbetet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att i och valutafonden IMF verkar för att de enskilda organisationer med bas och representativitet bland de fattiga får en tydlig och central roll i de fattigdomsstrategier som är en del av nya politik. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att skall verka för att och ekonomiska direktiv och råd till länderna underordnas och inte står i konflikt med de fattigdomsstrategier som utgår från de fattigas behov och perspektiv. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om vad som anförs i motionen om att skall verka för en reell demokratisering av WTO-processen och för att stärka de fattiga ländernas förhandlingskapacitet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att skall verka för att det inte fattas beslut i WTO om att börja förhandla ett investeringsavtal. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att skall verka för att WTO-avtalen uttryckligen slår fast att utvecklingsländerna får möjlighet att skydda sin inhemska produktion av baslivsmedel. Det är nödvändigt för att garantera livsmedelssäkerheten. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att skall verka för att WTO-avtalen och deras genomförande inte strider mot målsättningarna i internationella miljöavtal eller konventionerna om de mänskliga rättigheterna. De senare skall ges företräde i händelse av normkonflikter. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att skall verka för att ska omarbetas så att det inte längre står i strid med rätten till mat och hälsa samt att det inte skall vara möjligt att ta patent på någon form av liv. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att bör ta en ledande roll för nedrustning då rustningar leder till konflikter och i grunden står i motsatsställning till inte bara världsfreden, utan även arbetet att uppnå FN:s utvecklingsmål och främjandet av de mänskliga rättigheterna. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att svensk export av vapen till länder med stor fattigdom måste föregås av en problematiserande granskning av risker för export till de aktuella länderna i vad gäller främjande av de mänskliga rättigheterna och bekämpning av fattigdom utifrån de fattiga människornas situation. Finns det en risk för att svensk vapenexport försvårar främjandet av de mänskliga rättigheterna och fattigdomsbekämpningen skall export ej tillåtas. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att med kraft verkar för att stärka FN ekonomiskt, moraliskt och organisatoriskt och inte tillerkänner andra formationer rätten att utöva militärt våld i världssamfundens namn samt som överordnad samordningskraft vid katastrofinsatser, fredsskapande insatser och utvecklingsinsatser. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att biståndets nivå i bör återställas till den anständighetsnivå som samarbetspartierna enats om, nämligen av bruttonationalinkomsten, vilket torde vara den bästa sporren till att förmå andra länder att höja sina andelar. En ny politik måste leda till omprövning Propositionen Gemensamt ansvar politik för global utveckling (2002/03:122) har ambitionen att lägga en ny politisk kurs för i den globala utvecklingspolitiken. Vi stöder ambitionen om en sammanhållen politik för global utveckling där alla politikområden skall samverka för en rättvis och hållbar global utveckling. Vi välkomnar att FN:s utvecklingsmål, de så kallade millenniemålen, blir överordnade i utvecklingspolitiken. Vi stöder också att rättighetsperspektivet och de fattigas perspektiv skall genomsyra politiken. Vi är dock kritiska till att propositionen inte leder till omfattande omprövningar i den nuvarande politiken. Inte heller innehåller propositionen särskilt många nya konkreta förslag, eller verktyg för implementering, utan den är mest beskrivningar av den förda politiken. Målkonflikter i politiken för global utveckling slätas över i stället för att tas fram i ljuset och ifrågasättas. Inriktningen i propositionens förslag blir därmed mer att bekräfta regeringens nuvarande politik, i stället för att ifrågasätta och ta nya steg. De gröna har, i samband med förhandlingar med regeringen, medverkat till en rad förbättringar av propositionen. Detta gäller inte minst de målsättningar som finns på migrations- och miljöområdena. Det handlar till exempel om att skall arbeta för att begränsa klimatförändringarna, fasa ut giftiga kemikalier och säkerställa den biologiska mångfalden. Dessutom skall verka för att relevanta internationella institutioner vidareutvecklar metoder och analyserar sin miljöpåverkan. Trots några skärpta målsättningar från miljösynpunkt, är det mycket som fattas för att den föreslagna politiken för global utveckling skall kunna leda till några avgörande strukturella förändringar i hållbar riktning. Det handlar om skärpta målsättningar för att förändra våra egna ohållbara produktions- och konsumtionsmönster. Vi menar att politiken för global utveckling behöver verktyg för att mäta om eget ansvar för den växande miljökrisen ökar eller minskar, och då krävs en utgångspunkt i resonemang och analysmetoder som rättvist miljöutrymme och ekologiska fotavtryck. Ett annat grönt avtryck i propositionen är en förändrad och mer positiv syn på internationell migration. Det handlar om att aktivt skall verka för bättre former och regelverk för internationell migration men också att skall driva på i EU för utarbetandet av en politik för arbetskraftsinvandring. Vi välkomnar att regeringen vill ta steg mot ett öppnare . Vår kritik kan sorteras in enligt följande underpunkter, vilka avspeglas i hemställanspunkterna ovan. Bristande koherens i politiken Propositionen har som målsättning att skapa en samstämmig inhemsk och internationellt verksam, det vill säga koherent politik. Det betyder att olika mål i politik för global utveckling skall samverka och inte motarbeta varandra. Vi menar att propositionen inte når denna målsättning. I stället slätas de konflikter som motverkar dessa ambitioner i den egna politiken över. Vi anser t.ex. inte att det är förenligt att ha som ambition att förverkliga FN:s millenniemålsättningar som man säljer krigsmateriel till fattiga länder som bättre behöver resurser för fattigdomsbekämpning, satsningar på hälsovård, utbildning etc. Vi anser att det hade varit bättre att lyfta fram och erkänna målkonflikterna inom de olika politikområdena för att bättre kunna göra något åt problemen. Att låtsas som om konflikterna inte finns genom att försöka dölja och släta ut dessa är ingen behjälpt av, därmed minskar möjligheterna att politiken kan bli koherent. de gröna anser att en huvudorsak till att politiken för global utveckling brister i koherens är att den saknar starka principer, instrument och mekanismer för att hantera brister i koherens och målkonflikter. Den parlamentariska utredningen (SOU2001:96) angav en rad förslag på mekanismer som skulle blottlägga och underlätta hanteringen av målkonflikter i politiken. Samordning och uppföljning som en del i ramverket för helhetssyn och sammanhållning behövs, därför förordar vi att övervakningen av samstämmighet i politiken åläggs antingen en myndighet, ett fristående institut eller en specifik del av , på sådant sätt att det globala hållbarhetsperspektivet säkras vid skrivande av propositioner och skrivelser, vid utformning av förhandlingspositioner och över huvud taget vid utformningen av regeringens tänkta politik. Denna instans görs därmed också ansvarig för att denna koherens efterlevs och ges rätten att ställa förslag och ge direktiv eller påpekanden om brister i detta avseende. åläggs denna sambandscentral uppgiften att sammanställa och redovisa utifrån propositionens intentioner i vilken utsträckning man lyckats hålla samman och fördjupa de globala utvecklings- och hållbarhetsaspekterna. FN:s millenniemålsättningar utgör det internationella samfundets samlade ambitioner för att bekämpa fattigdomen i de fattiga länderna. De innebär bland annat en målsättning om att avskaffa hunger och extrem fattigdom samt ett delmål om att en halvering av andelen människor som lever i extrem fattigdom och lider av hunger skall åstadkommas . Millenniemålsättningarna förpliktigar både länder och internationella organisationer. de gröna anser att de fattiga ländernas skulder är ett strukturellt hinder för att kunna förverkliga millenniemålsättningarna. Nödvändiga medel som behövs för att bekämpa fattigdom och sjukdomar går i stället till att betala tillbaka ibland t.o.m. illegitima skulder. Mot bakgrund av detta anser vi att de fattiga länderna som har höga och ohanterliga skuldbördor behöver snabbare och effektivare skuldavskrivningar. För att detta skall bli möjligt bör verka för att HIPC-initiativet reformeras så att nivån på skuldlättnader kopplas till länders möjligheter att uppnå FN:s millenniemålsättningar. Propositionen lovar inget nytt mer än att de initiativ för skuldavskrivningar som finns fortsatt skall få stöd av . HIPC-initiativet introducerades för att skriva av de allra fattigaste ländernas skulder. Men hade endast 6 av de 38 mest skuldtyngda länderna nått slutpunkten, och fått skuldlättnader till den av och definierade hållbara nivån. Det betyder att skulderna skrivs av till en hållbar nivå som i de flesta fall definieras som en total skuldbörda som inte överstiger av de prognostiserade årliga exportinkomsterna. Definitionen hållbar skuldnivå är problematisk. Såväl som konstaterade i samband med sina årsmöten att ett flertal av HIPC-länderna, framför allt på grund av optimistiska beräkningar av kommande exportintäkter, inte kommer att ha uppnått en hållbar skuldbörda efter att de har nått utlovade skuldlättnader. Det här innebär att länderna riskerar att fastna i ännu en destruktiv skuldspiral med fortsatt omfattande behov av skuldlättnader. Definitionen av vad som är en hållbar skuldnivå tar inte heller hänsyn till den rådande situationen i varje land och i vilken mån det behövs resurser för att nå de internationella utvecklingsmålen. Det handlar t.ex. om hur många som lever i fattigdom, hur många barn som går i skolan och hur många som har tillgång till hälsovård. HIPC-initiativet har inte skapat en stabil skuldsituation för de fattigaste länderna, vilket numera erkänns av . Bland annat därför diskuteras topping up-åtgärder, som handlar om att ge extra stöd just vid den så kallade slutpunkten av HIPC-processen. I propositionen skriver regeringen att diskussionen om vad som är en hållbar skuldsituation och vilka insatser som krävs för att uppnå detta bör fortsätta. Det är en god öppning för att problematisera, men ingen ny inriktning. Vi anser att den ekonomiskt fyrkantiga och socialt likgiltiga definitionen om hållbar skuld inte beaktar de enskilda ländernas behov och förutsättningar. HIPC-initiativet räcker inte. En förutsättning för att nå de internationella utvecklingsmålen, som de fastställs i , är att av HIPC-ländernas skulder skrivs av. Vårt eget och andra rika länders ansvar för miljökrisen Propositionen tar inte på ett tillfredsställande sätt upp frågor som vårt eget direkta eller indirekta bidrag till den globala utvecklingen och den växande miljökrisen. Detta hade kunnat göras genom att koppla ihop politiken för global utveckling med våra egna ambitioner och våra nationella miljömål. Det handlar om att ifrågasätta och problematisera våra egna konsumtions- och produktionsmönster, vår globala miljöpåverkan, vår användning av energi och att synliggöra de resurser som vi förbrukar i ett globalt perspektiv. Om alla människor i världen skulle förbruka lika mycket naturresurser som vi gör i skulle det leda till kollapsade ekosystem, sinande vattenresurser, en ökad global uppvärmning och andra negativa miljöeffekter. De rika länderna, som , har därmed ett särskilt ansvar att ställa om till ett rättvist miljöutrymme och ta mindre resurser i anspråk. Miljö- och hållbarhetsfrågorna måste integreras i all politik, och vi menar att allvaret med de skrivningar, mål och slutsatser som världssamfundet enats om i Johannesburgsprotokollet för att hushålla med resurser och globala nyttigheter måste tydliggöras bättre i enskilda delar av all politik för att nå full effekt. Detta dels för att kompensera de brister i konkretion som många av konferenserna, trots den ljusa beskrivningen av dem i propositionen, uppvisade, dels för att understryka graden av angelägenhet i dessa frågor. Därför måste det införas metoder i alla relevanta internationella institutioner för att beräkna och analysera miljöpåverkan i respektive verksamhet. T.ex. kan koldioxidutsläpp, vattenförbrukning, påverkan på träd- eller fiskbestånd vara föremål för konsekvensanalyserna. Särskilt fokus förtjänar energi- och transportsektorn i de rika länderna samt dess ansvar för teknikutveckling och tekniköverföring till de fattiga länderna som ett led i fattigdomsbekämpningen. En av de största utmaningarna är att bryta med det traditionella synsätt som förutsätter att materiell-ekonomisk utveckling med negativ påverkan på natur och miljö är oundviklig. Vi saknar helt enkelt de gröna fotavtrycken i propositionens hantering av hållbarhetsaspekterna. Begränsa vapenexporten för utvecklingens skull utgå från de fattiga människorna Målsättningen med propositionen är att skapa en samstämmig politik för global utveckling. Trots denna målsättning finns flagranta exempel som bryter mot denna princip. är principiellt motståndare till svensk export av krigsmateriel och anser att vapenexporten särkilt motverkar uppfyllandet av FN:s millenniemålsättningar. Vapenhandeln utgör ett stort problem. Den förvärrar och militariserar konflikter, den bidrar till regional kapprustning och förlänger och fördjupar krig runt om i världen. Krigen leder också till ökade flyktingströmmar. Kapprustningen leder också till att knappa resurser går till vapenköp i stället för att gå till fattigdomsbekämpning. Det är också ett av skälen för att nedrustning har en särskild prioritet i för att genomföra utvecklingsmålen. har en god historisk tradition att verka för nedrustning. Efter slut har dock i praktiken fört en offensiv vapenexportpolitik. Olika medel har då använts i form av aktivt arbete av regeringen vid olika statsbesök, exportkrediter, aktivt arbete från UD och ambassader etc. Enligt SIPRI:s uppgifter är världens största vapenexportör räknat per capita utifrån världens 25 största vapenexportörländer. Bland de största köparna av svenska vapen finns även utvecklingsländer som och . I riktlinjer för vapenexport, vilka skall vara vägledande för regeringen, och enligt skall ej tillstånd ges för export till stat som befinner sig i konflikt med annan stat eller som är involverad i internationell konflikt som kan befaras leda till väpnad konflikt. Vapenexport skall ej ges till land där det förekommer omfattande och grova kränkningar av mänskliga rättigheter. Det är uppenbart att dessa riktlinjer är tillräckligt otydliga med tanke på att export givits till länder som , och trots att dessa länder är involverade i väpnade konflikter. Utvecklingspropositionens nya löften att all politik skall främja fattigdomsbekämpning och främja de mänskliga rättigheterna kräver att nya regler utformas i fråga om vapenexport. De nya riktlinjerna bör utformas så att vapenexport i varje enskilt fall måste föregås av en problematiserande granskning av huruvida vapenexporten riskerar att motverka arbetet mot fattigdom och främjande av de mänskliga rättigheterna som de uttryckts dels i FN:s allmänna förklaring, dels i de konventioner kring de medborgerliga och politiska såväl som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna. Med tanke på propositionens betoning av att målet om global utveckling får en överordnad roll i den politik och att vapenexporten är ett område med tydliga risker för målkonflikter finns det behov av att i riktlinjerna för regeringens politik tydligt ange en försiktighetsprincip, nämligen att tydliggöra att om det finns risk för målkonflikter bör främjandet av de mänskliga rättigheterna och fattigdomsbekämpningen generellt få ett företräde. Det är också avgörande att en problematiserande konsekvensanalys inte tar sin utgångspunkt i analyser och uttalanden enbart från de berörda regeringarna i de aktuella länderna. Propositionens grundläggande ansats att utgå från de fattiga människorna måste vara utgångspunkten i granskningarna. IMF, och det folkliga deltagandet välkomnar propositionens målsättningar att utgå från fattiga människors erfarenheter och prioriteringar. Det finns dock behov av tydligare visioner, målsättningar och metoder för hur den svenska politiken i högre grad kan lyssna till de fattiga människorna. Regeringen bör i och valutafonden IMF verka för att de enskilda organisationer med bas och representativitet bland de fattiga får en tydlig och central roll i de fattigdomsstrategier som är en del av nya politik. Regeringen bör verka för ett säkerställande av att och ekonomiska direktiv och råd till länderna underordnas fattigdomsstrategier som utgår från de fattigas behov och perspektiv. Det finns mekanismer och metoder för hur regeringen konsulterar stater och regeringar. Men det finns i betydligt mindre grad mekanismer och metoder för hur man kan konsultera det civila samhället vid en utformning av svensk utvecklingspolitik. Sida har utarbetat vissa riktlinjer i denna riktning. Vi tror att politiken kan förbättras genom en utbyggnad av sådana konsultativa processer även för och . nationella fattigdomsstrategier PRSP, Poverty Reduction Strategy Papers, fungerar både som villkor för skuldavskrivningarna och som kanal för svenskt och internationellt bistånd. Initiativet visar på en klar positionsförändring i politik. Studier av hur dessa fattigdomsstrategier fungerar i praktiken visar dock på behovet av en rad kvalitativa och institutionella förbättringar av politiken. En tydlig slutsats av de många fallstudierna är att det finns omfattande brister i ansatser att överföra ägarskapet av fattigdomsstrategierna till länderna och befolkningarna själva. En annan slutsats är att det ofta finns inneboende motsättningar i och Valutafonden IMF:s politik. En målkonflikt som organisationerna inte i tillräckligt hög grad förmår att lösa. Det finns återkommande rapporter från civila samhället om exempel där IMF:s och makroekonomiska recept ofta anses oförenliga med vad civila samhället uppfattar som fattigdomsbekämpning. Ett exempel är avgiftsbeläggning av hälsovård för fattiga. När folkliga organisationer vill diskutera dessa frågor med respektive regeringar möts de ofta av beskedet att IMF:s och i viss mån recept inte är förhandlingsbara när de nationella fattigdomsstrategierna skall utformas. Den svenska propositionen är något motsägelsefull när det gäller fattigdomsstrategierna och de internationella institutionernas roll. Det konstateras att IMF:s bedömningar är viktiga och bör bestå. skriver man att IMF uppfattat och tagit åt sig av den omfattande kritiken och att det är viktigt att fattigdomsstrategierna verkligen förankras i konsultativa processer. Om det finns olika verklighetsbeskrivningar och motsägelsefulla budskap är det desto viktigare att understryka att det är fattigdomsperspektivet och det folkliga deltagandet som skall väga tyngst om motsättningar uppstår och att den svenska politiken är ägnad att verka i denna riktning gentemot dessa institutioner. En god och rättvis världshandel mellan jämnstarka parter kan gynna en god utveckling och bidra till att effektivt bekämpa fattigdom. Men handel kan också leda till ökad fattigdom och accelererad miljöförstöring. Avgörande är på vilka villkor som handeln sker och med vilket syfte som handelsregelverken utformas. I WTO har ett land en röst. Det är en nödvändig men inte tillräcklig förutsättning för ett demokratiskt arbetssätt. Men i realiteten har fattiga länders framförda synpunkter ofta inte beaktats; till och med möjligheterna att föra fram förslag har varit begränsade. Inför fördes flera förslag fram på hur förhandlingsprocessen kan demokratiseras. Exempelvis bör förberedande möten öppnas för alla medlemsländer, och de olika förhandlingsförslagen redovisas tidigt, öppet och i sin helhet.