mot · GR02So637 · 2003-10-07 00:00:00 — Den sociala utslagningen har ett högt pris. Tusentals psykiskt sjuka och alkohol- och drogberoende människor lever i en oacceptabel materiell och psykisk misär och får inte den hjälp de behöver. När samhället misslyckas leder det också till rädsla och våld för anhöriga och allmänhet. kräver en kraftsamling för en human socialpolitik som förbättrar de utslagnas villkor och ger fler chansen att komma tillbaka till ett ordnat liv i samhället. Skyddsbehovet för allmänheten och de närstående måste också tillgodoses bättre. Personalen i socialtjänst, psykiatri och missbrukarvård förtjänar rimliga möjligheter att göra ett bra arbete. Utgångspunkterna för politik mot den sociala utslagningen är: Vård- och rehabiliteringskedjan kring psykiskt sjuka, drog- och alkoholberoende och hemlösa måste fås att fungera. Anhörigas och allmänhetens skyddsbehov måste tillgodoses. Det förebyggande arbetet mot psykisk ohälsa, alkohol-/drogberoende och hemlöshet måste bli mycket bättre. Utifrån detta föreslår vi bl.a.: 500 miljoner satsas på rehabiliteringsinsatser för psykiskt sjuka som insats i finansiell samordning. Åtgärder för att säkra tillräckliga insatser i form av bostäder/boenden, personal samt vårdplatser. Åtgärder för att förbättra samarbetet mellan socialtjänst, psykiatrisk vård, beroendevård och rättspsykiatri. Översyn och uppstramning av lagstiftningen kring tvångsvård och mellantvång (dvs. tvång till medicinering och att fullfölja behandlingsplan). En sammanhållen elevhälsa. En mobilisering av bl.a. föräldraansvaret mot det tilltagande ungdomssuperiet. 3 Förslag till riksdagsbeslut 3 4.1 Vad orsakar social utslagning? 5 Det aktuella läget 6 5.1 Brister i arbetet med social utslagning 7 5.1.1 Hemlösheten är alltför stor 8 5.1.2 Brist på vårdplatser, personal och pengar 8 5.1.3 Bristande kontroll över allvarligt psykiskt sjuka 9 6.1 Anta en handlingsplan mot hemlöshet 10 6.2 Ökade resurser 11 6.2.1 Nationell vårdgaranti också i psykiatrin 11 6.2.3 Effektivare tillsyn 12 6.2.4 Respekt för samarbetsavtal 12 6.3 Slut vårdkedjorna genom bättre samarbete 12 6.3.1 Gemensamma nämnder för kommun och landsting 12 6.3.2 Finansiell samordning 13 6.3.3 Nya former för samverkan 13 6.4 Strama upp reglerna i psykiatrin 14 6.4.1 Ge förutsättningar att tillämpa dagens lagstiftning 14 6.4.2 Förändringar inom ramen för de befintliga reglerna 14 6.4.3 Ta hänsyn till de anhöriga 14 6.5 Förebyggande arbete 15 6.5.1 Förebyggande insatser mot psykisk ohälsa 15 6.5.2 En mobilisering mot alkohol- och droganvändning bland unga 15 3 Förslag till riksdagsbeslut begär att regeringen lägger fram förslag om en handlingsplan mot hemlöshet. beslutar att reservera inom utgiftsområde 10 för deltagande i finansiell samordning kring rehabilitering av psykiskt sjuka.1 beslutar att inom utgiftsområde 4 reservera för att stärka den psykiska vården av fängelsedömda psykiskt sjuka.2 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om personalförsörjningen inom socialtjänst, missbrukarvård och psykiatri. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att förstärka och länsstyrelsernas tillsynsansvar. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om regeringens ansvar för att ingångna samarbetsavtal med kommuner och landsting fullföljs. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om gemensamma nämnder för kommuner och landsting för att skapa fungerande vårdkedjor kring de psykiskt sjuka. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utökad finansiell samordning i arbetet med rehabilitering av personer med en svår social situation.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om nya former för samverkan. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om ett statligt program för att stimulera kommuners och landstings verksamhetsutveckling. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om rätt till daglig verksamhet för personkrets 3 enligt LSS. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en tydligare definition av begreppet utskrivningsklar för den psykiatriska slutenvården. begär att regeringen lägger fram förslag om förbättrade möjligheter till mellantvång (dvs. att utskrivning från slutenvården skall kunna återkallas om personen inte fullföljer nödvändig behandling och medicinering) i enlighet med vad som anförs i motionen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om riktlinjer och kriterier för tvångsomhändertagande på grund av risk för utåtriktat våld. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att anhörigas situation och skyddsbehov måste ges större uppmärksamhet både i form av stöd och vid bedömning om eventuellt tvångsomhändertagande. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om rättspsykiatrisk vård. 1Yrkandena 2 och 8 hänvisade till SfU. 2Yrkande 3 hänvisat till JuU. De människor som har den svagaste förankringen i samhället, de som vi i denna motion betecknar som socialt utslagna, är ofta hemlösa, har ofta alkohol- eller drogproblem och är ofta allvarligt psykiskt sjuka. De lever i en marginalzon med kopplingar till våldets och kriminalitetens värld men också till det etablerade samhälle de förlorat förankringen i. Deras miserabla livsvillkor är en skamfläck för en välfärdsnation och ett hot mot tryggheten för övriga samhällsmedborgare. Att minimera antalet socialt utslagna och optimera livsvillkoren för dem vars problem inte fullständigt går att lösa borde vara en av välfärdspolitikens absolut centrala uppgifter. Det är också en grundförutsättning för att skapa ett tryggare och varmare samhälle för alla. drar slutsatsen att den svenska socialpolitiken på detta centrala område har misslyckats. Det krävs nu omprövning, perspektivförändring och kraftsamling inom en rad politikområden såsom alkohol- och drogpolitiken, socialtjänstpolitiken, psykiatrin och kriminalpolitiken. De socialt utslagna är en heterogen grupp med minimala möjligheter att på egen hand göra sina röster hörda. Det får inte vara en ursäkt för fortsatt politisk passivitet och inte heller medföra en avhumanisering där de utslagna frånkänns sitt människovärde. Politikens möjligheter är alltid begränsade och begränsningarna är särskilt tydliga på detta område. Sociala problem kommer aldrig helt att kunna förebyggas, men utbredningen påverkas av samhällets uppbyggnad och människornas sätt att interagera. I har politiken alltför länge utgått från ett ensidigt uppifrånperspektiv där individens självbestämmande och förmåga till ansvarstagande för sina egna och sina medmänniskors livsvillkor negligerats. På samma sätt har kraften och betydelsen av de sociala gemenskaperna och banden mellan människor inte tagits tillvara och i många fall motverkats av den förda politiken. Många människor har blivit mer ensamma vilket skapat en grogrund för t.ex. psykisk ohälsa. Syftet med denna motion är att bidra till ett politiskt uppvaknande för en frågeställning som hamnat i skuggan. Vi vill ta ett helhetsgrepp där frågan om de svårast psykiskt sjuka, alkohol- och drogberoende och hemlösa sätts in i ett samband eftersom de i hög grad är överlappande grupper. Våra utgångspunkter för politiken mot social utslagning är: Det förebyggande arbetet mot psykisk ohälsa, alkohol-/drogberoende och hemlöshet måste bli mycket bättre. Vård- och rehabiliteringskedjan kring psykiskt sjuka, drog- och alkoholberoende och hemlösa måste fås att fungera. Anhörigas och allmänhetens skyddsbehov måste tillgodoses. 4.1 Vad orsakar social utslagning? Social utslagning är en gradvis process och ett relativt tillstånd. Avgörande för människors sociala förankring i samhället är sociala nätverk, bostad och arbete. Om någon person mister en av dessa förankringar ökar risken dramatiskt för att också de övriga förankringspunkterna försvagas. Som bakomliggande orsak till försvagad förankring ligger ofta missbruksproblem eller psykisk ohälsa. Tillgång till fast bostad är av kritisk betydelse för att förhindra social utslagning. En undersökning från epidemologiska centrum (2000:4) påpekar att förankring på bostadsmarknaden är en relativ variabel där personer som saknar övernattningsmöjlighet är en extremposition och där andra mycket svaga positioner utgörs av natthärbergen och institutionsboende. Personer med sociala problem och svaga nätverk i det etablerade samhället kan ha mycket svårt att hålla sig kvar på eller på nytt ta sig in på bostadsmarknaden. Personer som på grund av drogproblem, psykiska problem eller kriminalitet tillbringat tid på institutioner löper en betydligt större risk att förlora sitt fäste på bostadsmarknaden än andra grupper. De sociala nätverken i form av nära och stabila relationer till andra människor är ett av de viktigaste stöden för att hantera personliga och ekonomiska problem. Avsaknad av arbete och bostad, liksom beroendeproblematik och psykiska problem bidrar dock oftast till att de sociala nätverken försvagas. Under en social utslagningsprocess skapas ofta nya band till personer i likartade situationer. Ofta har sociala myndigheter sett dessa band som destruktiva. måste man vara medveten om att alla människor har ett behov av gemenskap och mänsklig värme och behandla de utslagnas nätverk med respekt. Tillgång till arbetsplats och en ordnad ekonomi är ofta en förutsättning för att ha tillgång till bostadsmarknaden. Alkohol- och drogberoende och psykisk ohälsa medför dock ofta svårigheter att sköta arbete och privatekonomi. Som ovan nämnts är psykisk ohälsa, alkohol- och drogberoende samt kriminell bakgrund starka bakomliggande faktorer i sociala utslagningsprocesser. När förankringarna i samhället försvagas tenderar dessa problem att förstärka varandra. 5 Det aktuella läget Enligt de undersökningar som lades till grund för utredningen om hemlösa som lades fram har antalet hemlösa inte ökat även om det är svårt att bilda sig en säker uppfattning om detta på grund av de metodologiska problemen och eftersom siffrorna bygger på olika typer av undersökningar. Knappt 9 000 hemlösa är dock en historiskt hög siffra. Indikationer från personer som arbetar i socialtjänst och psykiatri ger dock ett intryck av att trycket ökat , åtminstone satt i relation till resurserna att hantera problemen. Det är möjligt att en ökad förekomst av personer utan uppehållstillstånd och sålunda med starka motiv att undvika myndighetskontakt bidrar till ett mörkertal. Det finns starka skäl att förvänta sig en än förvärrad situation om ingenting görs. Enligt undersökningar som bl.a. presenteras i regeringens budgetproposition ökar andelen som känner av lättare eller svårare psykiska problem bland både kvinnor och män. sker en mycket snabb ökning av alkoholkonsumtionen som av erfarenhet att döma kommer att bidra till ökade sociala problem, större utslagning från arbetsmarknaden och fler alkohol- och drogberoende. Dessa utvecklingslinjer tyder på att andelen socialt utslagna kan komma att öka om inte kraftfulla åtgärder sätts in och kvaliteten i rehabiliteringsarbetet förbättras. Social utslagning och den hemlöshet som ofta är en del av denna problematik medför stora hälsorisker. Jämfört med personer med ägd bostad var dödsrisken för institutionsboende och på församlingen skrivna förhöjd med mellan 3,5 och 7 gånger i åldrarna . En stor del av de hemlösa har kraftigt försämrad medicinsk status med kroniska luftrörssjukdomar, gulsot och parasitsjukdomar som vanliga inslag. Tandhälsan är också ofta mycket dålig vilket medför svåra lidanden och risker för infektionssjukdomar. Hemlösa och andra socialt utslagna lever ofta mycket ensamma liv under stort psykiskt lidande vilket medför allvarliga risker för försämring av det psykiska tillståndet. När svårt psykiskt sjuka och drog- eller alkoholberoende människor hamnar på gatan eller av andra skäl får otillräcklig vård och omsorg kan en del av dem bli ett hot mot sig själva och andra. Enligt en aktuell undersökning står psykiskt sjuka för hälften av alla mord och dråp och en oproportionerligt stor del av andra grova våldsbrott. Personer med s k dubbeldiagnos dvs psykisk sjukdom och drogmissbruk förefaller vara den farligaste gruppen. Det måste dock understrykas att flertalet socialt utslagna inte är farliga och att gruppen farliga kan minskas ytterligare om de ges adekvat medicinering och behandling. Hemlöshet har en stark tendens att orsaka och förvärra både psykisk sjukdom och drogmissbruk och framkallar ofta dubbeldiagnoser. De värst utsatta för våld begånget av psykiskt sjuka är anhöriga. Socialt utslagna hör själva till den mest brottsdrabbade befolkningskategorin, liksom att flertalet uteliggare, psykiskt sjuka och missbrukare inte är våldsbenägna. 5.1 Brister i arbetet med social utslagning Det finns flera brister i dagens arbete mot social utslagning oavsett det handlar om psykiskt sjuka, alkohol- och drogberoende eller andra hemlösa. Att rehabilitera socialt utslagna personer hör till de svåraste socialpolitiska uppgifterna. Flera problem t.ex. boende, alkoholproblem, psykiska problem och sysselsättning måste attackeras och det är ofta svårt att skapa motivation hos personer som förlorat mycket i livet. Därför är det särskilt viktigt att insatserna har långsiktighet, att olika samhällssektorer samverkar. Individen måste själv känna sig delaktig och respekterad som tvångsinsatser och krav i vissa lägen är nödvändiga. Både utredningar och intryck från socialarbetare bekräftar att det finns stora brister i arbetet med rehabilitering av socialt utslagna. 5.1.1 Hemlösheten är alltför stor Antalet hemlösa beräknades 1999 till knappt 9 000. Personer som lever på gatan eller mer eller mindre frekvent sover på natthärbergen tar stor fysisk och psykisk skada vilket gör att deras problem förvärras till fara för dem själva och övriga samhället. Kommunerna har ett ansvar för att dessa personer bereds bostad. Utan bostad eller plats i boende är förutsättningarna för rehabilitering mycket dåliga. 5.1.2 Brist på vårdplatser, personal och pengar Resurserna är otillräckliga både när det gäller vårdplatser, öppenvård, boenden och personal. Avinstitutionaliseringen och psykiatrireformen 1995 framhålls ofta som viktiga förklaringar till social utslagning och hemlöshet. Det har emellertid inte gått att visa att reformerna i sig medfört att fler psykiskt sjuka hamnat på gatan. Mycket av tankarna bakom förändringarna var riktiga men pendeln slog för långt. Med rätt stöd är det för det stora flertalet psykiskt sjuka bättre att leva i samhället efter att de behandlats färdigt. Särskilt den storskaliga slutenvården har visat sig prestera dåligt som rehabilitering. Denna bakgrund till förändringarna under åttio- och nittiotalen bör inte glömmas. Undersökningar tyder också på att flertalet tvångsomhändertagna har uppfattat förändringen som positiv även om problem inte saknats. Mycket tyder dock på att det i dagens läge finns en betydande brist på behandlingsplatser. När psykiatrireformen genomfördes var tanken att mindre enheter skulle byggas för att ersätta de stora mentalsjukhusen. Dessa mindre enheter byggdes emellertid inte i tillräcklig omfattning, åtminstone inte i storstäderna. Många som hade bott stora delar av sina liv inlåsta på mentalsjukhus placerades i egna lägenheter i förorten. Tanken var att de skulle ha kontakt med öppenvården för samtal och för att förnya recepten på sin medicin men de som inte klarade detta fick problem och blev i vissa fall vräkta. Dessa problem kvarstår fortfarande. Redan när gjorde upp med regeringen om att föra från försvaret till hälso- och sjukvårdssatsningar uppmärksammade vi behovet av mer resurser till den psykiatriska vården. Psykiatrin skrevs också in som ett av fyra prioriterade målområden i den nationella handlingsplanen för vården och omsorgen. Trots detta resurstillskott har emellertid antalet vårdplatser skurits ned i stora delar av landet inte minst i storstadsområdena där behoven är som störst. konstaterar i sin aktuella uppföljning att resultaten när det gäller omsorgen om psykiskt funktionshindrade är klena. Med tanke på de resurstillskott kommuner och landsting fått som en följd av psykiatrireformen och försvarsuppgörelsen är det förvånande att bristen på vårdplatser är så stor. Uppenbarligen har psykiatrins behov i många landsting haft svårt att hävda sig i budgetprioriteringarna. Ansvaret för detta åvilar inte bara de lokala och regionala huvudmännen. Regeringen har inte ställt tillräckliga krav på efterlevnad av avtalen som man lagt nya, ofinansierade uppgifter på kommuner och landsting som förändrat deras ekonomiska förutsättningar. Dålig samordning mellan huvudmännen Kombinationen av resursbrist och dålig samordning skadar möjligheterna att ge individen en långsiktig behandling. Samarbetet mellan olika huvudmän fungerar otillfredsställande. Särskilt bristen på samverkan mellan kommunernas socialtjänst och psykiatrin som är i regi, men också samverkan mellan dessa parter och kriminalvården fungerar dåligt. En vanlig reaktion från tycks vara att psykiatrin inte ger stöd till när personer skrivs ut från den psykiatriska vården och att utskrivning ofta sker för tidigt och med bristfällig uppföljning. Bristen på personal kan också vara en bidragande faktor till bristerna i uppföljningen av att psykiskt sjuka som skrivits ut följer föreskrifter om medicinering och kontakt med öppenvården. Kommittén mot hemlöshet konstaterade att samordningen mellan psykiatrin och missbruksvård vid behandling av dubbeldiagnos oftast var obefintlig. Trots att både och psykiatrin ofta känner till dessa personer så handläggs de var för sig utan att den dubbla problematiken identifieras och behandlas samordnat. Få personer var klienter hos båda huvudmännen. Effektiviteten vid behandling av dubbeldiagnos är starkt avhängig att de psykiatriska och drogrelaterade problemen behandlas i ett sammanhang. Bristen på samarbete och tillräckliga resurser är mycket olycklig eftersom många psykiskt sjuka skulle klara sig mycket bättre ute i samhället om de fick ett bättre stöd. 5.1.3 Bristande kontroll över allvarligt psykiskt sjuka Att många våldsbrott begås av psykiskt sjuka personer beror troligen i lika hög grad på bristande resurser att ge psykotiska personer hjälp som på för få tvångsinsatser. I många fall kan det vara tillräckligt att möta riskpersonernas frivilliga önskan om och behov av behandling. Resurserna i form av öppenvård, boenden och stödpersonal behöver av detta skäl stärkas. Lagstiftningen ger möjligheter till tvångsomhändertagande när en person bedöms vara farlig för sig själv eller omgivningen men brist på vårdplatser medför att man i vissa lägen är alltför restriktiv att tillämpa dessa möjligheter. Det är inte acceptabelt att brist på vårdplatser medför att lagen inte används som avsett. Mycket tyder dock på att psykiskt sjuka ofta skrivs ut för tidigt och att uppföljningen inte är den bästa. Tillsynen av att utskrivna fullföljer sina ordinationer är i många fall bristfällig. Vid bedömningen av om tvångsomhändertagande är motiverat fästs stor vikt vid om personen är en fara för sig själv. Däremot ställs högre krav om personen ska skrivas in på grund av att han eller hon är en fara för andra. Rehabiliteringen av personer dömda till rättspsykiatrisk vård innebär vanligen att personen när han bedöms vara tillräckligt frisk ges s k permission och får då leva ute i samhället. Personen är dock underkastad vissa regler vad gäller medicinering, samtal och annan behandling. Kontrollen förefaller dock vara otillräcklig och sanktionsmöjligheterna i form av återkallad permission tillämpas troligen inte i den utsträckning som skulle vara motiverad. Det behövs både mer resurser och effektivare användning av resurserna för att få ett bättre resultat i rehabiliteringen av och omsorgen om de socialt utslagna och minska hemlösheten. Med fler platser kan de befintliga reglerna för tvångsomhändertagande tillämpas bättre som behovet minskar genom att stödet runt de utskrivna kan förbättras. För tidiga utskrivningar måste undvikas och uppföljningen bli bättre. 6.1 Anta en handlingsplan mot hemlöshet Den grundligaste utredningen av de mest utsatta gruppernas levnadsvillkor och vad som skulle behöva göras åt dem lades fram i slutbetänkande som presenterades . Betänkandet presenterade en lång rad förslag till åtgärder, bl.a. en tydligare laglig rätt till bostad, åtgärder för att stärka svaga gruppers ställning på bostadsmarknaden och förebygga vräkningar, samarbete kring frigivning av fångar m.m. Vissa delar av betänkandet har tillgodosetts genom regeringsförslag. Något helhetsgrepp på frågorna har emellertid inte tagits och åtskilliga frågor har inte berörts. Det är angeläget att utredningen nu föranleder politisk handling. Regeringen bör därför utarbeta förslag till en handlingsplan mot hemlöshet med utgångspunkt från Kommitténs för hemlösa betänkande. Detta bör ges regeringen till känna. Samhällets välfärdsåtaganden omfattar alla individer och bygger på tanken att alla har rätt till ett värdigt liv. Därför är det viktigt att slå fast att alla socialt utslagna ska omfattas av åtgärder från sida i avsikt att höja livskvaliteten och om möjligt bidra till rehabilitering. Även för personer med mycket dyster prognos för framgångsrik rehabilitering till ett mer ordnat liv kan insatser som ger tak över huvudet, tillräcklig tillgång till mat och kläder och tillgång till tand- och hälsovård bidra till höjd livskvalitet och bättre fysisk och psykisk hälsa. Även bland hemlösa utvecklas sociala relationer. I hemlöshetskommitténs betänkande framhölls behovet av familjeperspektiv vid rehabilitering av hemlösa och att relationer mellan hemlösa måste respekteras, inte som alltför ofta varit fallet ses som ett hinder för rehabilitering. Behandlingsprogram och boenden för att hjälpa alkohol- och drogberoende, psykiskt sjuka och hemlösa där man kan använda kamratstöd och gruppdynamik som positiva verktyg bör utvecklas. förslag till vårdgaranti och rehabiliteringssatsningar som också omfattar psykisk ohälsa medför förstärkta resurser till psykiatriska insatser men också till insatser mot alkohol- och drogmissbruk. vill anslå sammanlagt till försäkringskassorna för ökade rehabiliteringsinsatser. Av dessa vill vi öronmärka till insatser för att rehabilitera personer med svår psykisk eller social problematik. Pengarna ska användas som del av insatsen i en utökad finansiell samordning mellan , arbetsförmedlingen, och psykiatrin där dessa olika aktörer kan samordna sina insatser och följa individerna i ett spektrum av åtgärder. Genom den finansiella samordningen kan pengarna användas för att finansiera vårdplatser, behandlingshem, boenden eller andra behandlingsprogram utifrån de lokala och individuella behoven. Vi tror att detta är det bästa sättet för staten att styra in resurser till arbetet med psykiskt sjuka, hemlösa och andra personer med mycket svår social situation utan en detaljreglering och specialdestinering som alltför ofta har visat sig slå fel. Det medför också att andra kommuner, landsting och arbetsförmedling stimuleras att öka sina anslag inom området. bör besluta att reservera inom utgiftsområde 10 för deltagande i finansiell samordning kring rehabilitering av psykiskt sjuka. En stor andel av personerna som döms till fängelse har allvarliga psykiska problem som ökar risken för återfall eller social utslagning vid strafftidens slut. Det behövs ökade resurser till psykiatriska insatser inom det ordinarie fängelsesystemets ram. bör besluta att inom utgiftsområde 4 reservera för att stärka den psykiska vården av fängelsedömda psykiskt sjuka. 6.2.1 Nationell vårdgaranti också i psykiatrin För att förslag om en nationell tillgänglighets- och vårdgaranti ska få genomslag också på psykiatrins område behövs en utbyggnad av vårdplatser såväl som öppenvård. har föreslagit en miljard i ökade anslag för att förverkliga vårdgarantin.