mot · GR02Fi286 · 2003-10-07 00:00:00 — Allmänna bidrag till kommuner, Utgiftsområde 25 Vård, skola och omsorg är kärnverksamheterna i kommunsektorn. Trots återkommande löften från den socialdemokratiska regeringen om att säkra dessa viktiga välfärdsområden sviker de . Låg sysselsättning, underfinansierade reformer, specialdestinerade bidrag och maxtaxor är exempel på Socialdemokraternas misslyckade politik som resulterar i fortsatta kommunala skattehöjningar och krav på nedskärningar i kommunsektorn. Tillfälliga och kortsiktiga reformer har medfört stora svårigheter för den lokala och regionala nivån att planera verksamheten. Den kommunala självstyrelsen urholkas i takt med den ökade andelen specialdestinerade bidrag och taxor som beslutas på statlig nivå. Det senaste ingreppet i den kommunala självstyrelsen är beslutet att höja maxtaxan inom förskolan och låta pengarna gå in i statsbudgeten. Även de starkt ökande kostnaderna för LSS, som är en följd av lagstiftning och därmed bortom kommunernas egen kontroll, utgör ett ingrepp i den kommunala självstyrelsen. Att vara underleverantör åt staten främjar knappast ett levande lokalt politiskt engagemang. vill värdesäkra den kommunala välfärden genom en långsiktigt tillväxtorienterad politik och därmed växande skattebaser. Med utgångspunkt i behoven som påvisas i denna motion, och som tidigare dokumenterats genom statliga, kommunala och privata utredningar, anser vi det vara sakligt underbyggt och väl motiverat med ett resurstillskott . Vi menar dock att det tilltagande vårdbehovet till följd av att allt fler lever , säkrad personaltillgång, kompetensförsörjningen och behovet av ökad tillgänglighet fordrar ett större tillskott. På behövs en större skattebas, som en följd av en bättre näringspolitik med ökade skatteintäkter som följd. Vi föreslår i denna motion ett resurstillskott till kommunsektorn på sammanlagt utöver regeringens budgetförslag för att möta de växande behoven inom äldrevården, psykiatrin och för att kvalitetsutveckla verksamheten i kommuner och landsting utifrån lokala behov. Därtill satsar vi mer än regeringen på en nationell vårdgaranti de två närmaste åren. En högt prioriterad satsning i budgetalternativ är också införandet av en rehabiliteringsgaranti och en samordning av de rehabiliteringsinsatser som med varierande framgång sköts av fyra olika huvudmän: arbetsgivarna, försäkringskassorna, kommunerna och landstingen. Rehabiliteringsinsatserna för en snabbare återgång i arbete behöver både samordnas, bli fler och tidigare insatta samt bli bättre individanpassade. Totalt avsätts för detta ändamål den kommande treårsperioden. Detta i kombination med den nationella vårdgaranti vi också föreslår, skulle på lite sikt bidra till en starkt förbättrad situation vad gäller personalförsörjningen i kommuner och landsting där ohälsotalen ofta är höga. 3 Förslag till riksdagsbeslut 4 5.1 Socialdemokraterna misstror de lokala politikerna 6 5.2 och fördyrar verksamheten 7 5.3 Tillfälliga satsningar förödande för kvaliteten 7 5.4 Maxtaxan i barnomsorgen leder till större barngrupper 7 5.5 Mellankommunal LSS-utjämning felaktig 8 6 Kommunernas ekonomi 8 6.1 Staten ger och staten tar 9 6.2 Saneringspolitiken drabbade kommunerna 9 6.3 Kommunsektorns skatteintäkter 10 6.4 Behoven ökar snabbare än resurserna 11 7 principiella utgångspunkter 12 7.1 Den kommunala självstyrelsen 12 8 syn på kommunernas ekonomi och verksamhet 13 8.1 Hög tid att renovera den psykiatriska vården 13 8.2 Det kommunala utjämningssystemet 16 8.3 upphandling och eget val 16 8.4 Potential för samordning och effektivisering 18 8.5 Avskaffa utförsäljningsstoppet 18 8.6 Kommuner ska inte konkurrera ut företag 19 8.7 kommunernas inkomstbas 19 8.8 Hög tid för en utvärdering av bidragens effekter 20 9 Frihet och trygghet satsar på verksamhet 20 9.1 Generella istället för riktade bidrag ger kvalitet 21 9.2 Snabbare sjukvård med vårdgaranti 21 9.3 Resurstillskott på 22 9.4 Mångfald inom vård och omsorg med solidarisk finansiering 22 9.5 Mångfald för frihet och trygghet 23 9.6 Läkemedel och högkostnadsskydd 23 9.7 Nytt mål för politikområdet Allmänna bidrag till kommuner 24 9.8 Anslagen till kommunsektorn 25 3 Förslag till riksdagsbeslut tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om kommunala bostadsbolag och avskaffande av försäljningshinder. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att precisera, lagfästa och institutionalisera finansieringsprincipen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av att reformera det kommunala utjämningssystemet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om upphandling och eget val. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om riktade statsbidrag. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en anpassning av lagen om offentlig upphandling. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att införa statlig finansiering av LSS. beslutar att ändra målet för politikområde Allmänna bidrag till kommuner i enlighet med vad som föreslås i motionen (avsnitt 9.7). anvisar med följande ändringar i förhållande till regeringens förslag för anslagen under utgiftsområde 25 Allmänna bidrag till kommuner enligt uppställning: Anslag (tusental kronor) 48:1 Generellt statsbidrag till kommuner och landsting 48:5 Bidrag för ökad tillgänglighet i hälso- och sjukvården 1 -1 100 000 1 Medlen på anslaget förs till utgiftsområde 9 Hälovård, sjukvård och social omsorg som en delfinansiering i den nationella vårdgaranti som där föreslås. I denna motion beskrivs politik för kommunsektorn. Motionen är framtagen tillsammans med ledande företrädare för kommun- och landstingspolitiker. En gemensam utgångspunkt är att respektera de olika politiska nivåernas självstyre och kompetensområden. Utgångsläget är gott, skriver den socialdemokratiska regeringen i finansplanen. Det som åsyftas är bl.a. att kommuner och landsting har fått mer resurser. Ur ett kommunalt perspektiv ter sig detta påstående mycket märkligt när man jämför med verkligheten. Vi ser resultatförsämringar i kommunsektorn och en svag intäktsutveckling till följd av att mer än en miljon människor i arbetsför ålder står utanför arbetsmarknaden. Detta tillsammans med kraftiga kostnadsökningar bl a på grund av höjda arbetskraftskostnader och stigande priser leder till ett kärvt läge för kommuner och landsting. Verkligheten innehåller stora krav på nedskärningar i snart sagt varje landsting och kommun i landet. Även efter de s.k. tillskott som aviseras i budgetpropositionen (netto ca ) räknar och med att kommunsektorn som helhet kommer att gå med underskott i tiomiljardersklassen. Detta faktum står i bjärt kontrast till Socialdemokraternas beskrivning av läget. Regeringen anger vidare i propositionen att bidrag ska vara generella och inte specialdestinerade. Trots att detta kan tolkas som ett stöd för det kommunala självstyret, bedriver Socialdemokraterna även fortsättningsvis en politik med allt fler bidrag som befäster och ökar statens kontroll av kommuner och landsting. är kritiska till detta förhållningssätt. Vi har drivit frågan om stärkt kommunalt självstyre och pekat på bristerna i den socialdemokratiska politiken. Intrycket av Socialdemokraterna som ett centralistiskt parti förstärks än en gång genom denna proposition. Förvisso ger regeringens politik resultat, men inte det resultat som önskar. Förutom de stora underskott som väntas för hela den kommande treårsperioden 20042006 kan man konstatera att antalet vårdplatser har minskat som Socialdemokraterna haft regeringsmakten. har antalet minskat med 17 600. Det motsvarar en minskning med . Hur Socialdemokraterna kan betrakta detta som att utgångsläget är gott undandrar sig vår bedömning. Antal vårdplatser i 19942002. Källa: SCB och . 5.1 Socialdemokraterna misstror de lokala politikerna Den socialdemokratiska regeringen aviserade vårproposition en satsning för att förbättra tillgängligheten i landstingen genom en höjning av det generella statsbidraget. Något senare frångick regeringen detta och utbetalar istället dessa medel som ett särskilt statsbidrag. En förutsättning för bidraget är att detta regleras i ett avtal mellan staten och . Socialdemokraterna ger på detta sätt uttryck för en fortsatt misstro av de folkvalda politikerna i landstingen och indikerar ett centralistiskt synsätt. vill istället att landstingen ska erhålla anslag i form av ett generellt statsbidrag till hälso- och sjukvård. Detsamma gäller de specialdestinerade statsbidragen till skolan som borde ingå i den s.k. påsen. På vilket sätt de ska användas inom skolan är de lokala politikerna bäst lämpade att bestämma. Det specialdestinerade statsbidraget till skolan har i en del fall fått negativ effekt. Flera kommuner blir helt utan dessa resurser trots att bidraget enligt propositionen skulle gå till alla skolbarn . Det har flera orsaker. En orsak är att regeringen verkar sakna kunskap om att alla kommuner inte har egen gymnasieskola utan köper platser i annan kommuns gymnasieskola. Därmed har vissa elever blivit helt utan denna resursförstärkning. En annan orsak är att vissa kommuner tvingats till rationalisering av sin verksamhet för att klara det lagstadgade balanskravet. Därmed missar de sitt extra resurstillskott till skolans elever. 5.2 och fördyrar verksamheten Detaljstyrningen av verksamhet leder sällan till önskad effekt. Vi ser med en socialdemokratisk regering hur specialdestinerade statsbidrag, maxtaxor, nationella handlingsplaner och rättighetslagar medfört rejält ökade kostnader för administration. Verksamhet som lämpar sig för kommunalt självstyre såsom skola, vård och omsorg utförs med bästa kvalitet och effektivitet om de får formas utifrån lokala behov och förutsättningar. Detta missar den socialdemokratiska regeringen. Vi menar att det är helt orimligt att ta resurser från vården och skolan för att klara ansöknings-, redovisnings- och uppföljningsförfarandet åt staten. 5.3 Tillfälliga satsningar förödande för kvaliteten Det ettåriga sysselsättningsstödet som första gången lanserades på den socialdemokratiska kongressen har förlängts för tredje gången. Motivet för en sådan kortsiktig politik står bl.a. att finna i Svenska Kommunförbundets rapport ekonomiska läge sidan 30: Genom att tillföra medel som behövs i den löpande verksamheten i taget, får regeringen tillfälle att berätta om sina verksamhetssatsningar . Vallöften som sviks så fort Socialdemokraterna fått makten och ettåriga satsningar som kan återupprepas år leder inte bara till en allmän misstro mot politiken, detta leder också till en helt orimlig planeringssituation för den lokala nivån. Ryckigheten leder till ökade kostnader och dålig framförhållning som ytterst drabbar kommuninvånare som är i behov av kommunala tjänster. 5.4 Maxtaxan i barnomsorgen leder till större barngrupper styr staten över två av kommunernas viktigaste taxor för att finansiera verksamhet. Det är de statligt beslutade maxtaxorna inom förskolan och äldreomsorgen. Dessa områden motsvarar av kommunernas avgiftsfinansierade verksamheter.1 Att staten på detta sätt går in och detaljstyr verksamhet är i sig en inskränkning av det kommunala självstyret. Maxtaxorna är inte heller finansierade av den som beslutat om dem. Förskolans maxtaxa beräknades av vara underfinansierad med ca 1,5 miljarder kronor.2 Denna prognos visar sig tyvärr stämma. Eftersom införandet av maxtaxan genomdrivits utan full finansiering från staten har reformen lett till större barngrupper. Barnens vistelsetider på förskolan har efter förskolereformen ökat med cirka , enligt . Denna utveckling finner mycket oroande. Det borde vara barnen som får den första arbetstidsförkortningen. Äldreomsorgens maxtaxa visar bättre utfall och är förhoppningsvis finansierad. 5.5 Mellankommunal LSS-utjämning felaktig Lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, har inneburit väsentligt förbättrade levnadsvillkor för människor med funktionshinder. Utvecklingen visar att fler och fler personer får olika insatser enligt LSS. Trots detta finns brister i genomförandet av reformen. Många kommuner har svårigheter att kunna utföra de insatser människor har rätt till enligt LSS. Detta beror på svårigheten att snabbt bygga de bostäder som önskas, bristande ekonomiska resurser och personalrekryteringsproblem. Eftersom lagen är en tydlig rättighetslag finns mycket litet utrymme för lokala variationer eller bedömningar. Kostnaderna för handikappomsorg har stigit snabbast av de kommunala verksamheterna. Dessutom finns stora variationer mellan kommunerna. Kostnader för LSS varierar per invånare. anser att staten borde finansiera LSS fullt ut. Vid ett statligt övertagande av finansieringsansvaret ska den s.k. finansieringsprincipen tillämpas. När remissvaren summeras efter en utredning om utjämning av LSS-kostnaderna kan vi konstatera att av kommunerna förordar en statlig finansiering eller bruttometoden. Eftersom LSS ställer detaljerade krav på kommunerna om vad den funktionshindrade har rätt till är det rimligt att den som beslutar om lagen också finansierar den. Insatser som finansieras av kommunen ska innehålla ett kommunalt handlingsutrymme utifrån lokala behov och förutsättningar. LSS ger inte utrymme för lokala variationer utan är en rättighetslag som ska vara likvärdig i hela landet och bör därför finansieras av staten. Att utjämna kostnader genom en inomkommunal modell ökar inte kommunernas möjlighet att genomföra LSS på ett fullvärdigt sätt utan fördelar bara den ekonomiska bördan mellan kommunerna. Regeringen bör omgående återkomma till med ett förslag till statligt övertagande av finansieringen, enligt ovanstående principer. Den kommunala ekonomin utgör en stor och betydelsefull del av den svenska ekonomin. Kommunernas skatter och statsbidrag utgör enligt budgetpropositionen tillsammans av BNP . I statsbudgeten utgör kommunsektorn ett av de större utgiftsområdena, ca 2004 enligt regeringens budgetproposition. Staten (riksdag och regering) har ett övergripande ansvar för att hela den offentliga verksamheten drivs och utvecklas i samhällsekonomisk balans. Vi menar att detta ansvar är förenligt med en långtgående självstyrelse. Detta kräver dock etablerade institutioner för samarbete och samförstånd mellan staten och kommunsektorn. Många brister i kommunsektorns verksamheter har sin viktigaste orsak i otillräckliga ekonomiska resurser. Den kommunala självstyrelsen måste bekräftas av en stabil och tillräcklig skattebas. För kommunerna har den skattefinansierade andelen av verksamheten gått från till , för landstingen från till . Detta ökar beroendet av staten och minskar i samma utsträckning den kommunala självstyrelsen. Statsbidragen är dessutom statiska. De saknar automatisk uppräkning och därmed relation till den allmänna ekonomiska utvecklingen. Statsbidragens värde urholkas på så sätt över tiden. Enligt vår mening ska självstyrelsen så långt möjligt kopplas till ett ekonomiskt oberoende. Detta kan ske genom att staten vid skattelindring i större utsträckning tillämpar skattereduktion och inte avdrag från den beskattningsbara inkomsten. Därmed reduceras statens skatteintäkter och inte kommunsektorns. En större andel av kommunsektorns finansiering är genom detta förfarande också kopplad till den ekonomiska utvecklingen. För att stärka kommunsektorns självförsörjning vill avskaffa den statliga fastighetsbeskattningen och istället införa en fastighetsavgift. 6.1 Staten ger och staten tar De tillskott till kommunsektorn som Socialdemokraterna berömt sig av visar sig, vid en närmare analys, inte ha inneburit någon förstärkning alls om man tar hänsyn till de indragningar som skett. Lägger man därtill urholkningen av de generella statsbidragen som beror på ökade priser och löner så blir saldot rejält negativt för kommunsektorn. Kommunsektorn har alltså på egen hand fått finansiera verksamhetsökningarna till följd av fler barn och äldre. När regeringen vill berömma sig av att med hjälp av statliga tillskott ha bidragit till en positiv utveckling rimmar det dåligt med verkligheten. I själva verket har staten använt kommunsektorn som en budgetregulator för att sanera statsfinanserna. 6.2 Saneringspolitiken drabbade kommunerna Den ekonomiska saneringspolitiken har varit särskilt tung för kommunsektorn. Denna slutsats gör regeringen också i det finans- och penningpolitiska bokslut som utgör bilaga 5 till vårproposition. Vi kan således konstatera att den socialdemokratiska regeringen under den senare delen av använde kommunsektorn som budgetregulator, när saneringspolitiken bedrevs. Successivt ökade allmänna egenavgifter ledde till att kommunsektorns skatteintäkter minskade med drygt 18 miljarder, eftersom egenavgifterna är avdragsgilla. som statsbidragen var nominellt oförändrade användes ökade kommunala skatteintäkter till att täcka underskott, löneökningar och prisökningar. Till detta kom statliga reformer om ökat kommunalt ansvarstagande, som inte finansierats av staten enligt den tidigare beslutade finansieringsprincipen. Exempel på detta är den beslutade förändringen om förlängt sjuklöneansvar och den föreslagna höjningen av maxtaxan. Kommuner och landsting har således mött långt större besparingskrav än vad som skulle ha blivit följden enbart på grund av den svaga utvecklingen av de egna skatteintäkterna. Kommunernas ekonomi är i hög grad beroende av sysselsättningsutvecklingen i den privata sektorn. långsiktiga tillväxtförutsättningar hade med all säkerhet varit mycket bättre, om regeringen lagt kraft på att åtgärda de välkända strukturella problemen som urholkat den svenska tillväxtkraften. Detta har inte gjorts, vilket har begränsat tillväxten av inte minst skatteintäkter. Det är lovvärt att statsministern i sin regeringsförklaring aviserar satsningar för tillväxt och företagande. Men i budgeten finns knappast något att läsa, som ger uttryck för denna, i varje fall uttalade, strävan. Skatteintäkterna förväntas enligt Svenska Kommunförbundets prognos3 bli lägre än i föregående prognos. Det innebär att kommuner och landsting bör planera för en negativ slutavräkning . Skatteunderlagsprognosen visar på en ökning med blygsamma , vilket knappast ens klarar de förväntade lönehöjningskraven som förväntas hamna på avsevärt högre nivåer. Det behövs fler människor som arbetar om kommuner och landsting ska klara kommande års utmaningar. är 1,8 miljoner människor i åldern antingen sjukskrivna, förtidspensionerade (sjukersättning), studerande, öppet arbetslösa, ålders- eller tjänstepensionerade eller på semester.4 Om bara en mindre andel av dessa kom i arbete skulle kommunsektorn ha betydligt ljusare framtidsutsikter. Kommuner och landsting har ett eget arbetsgivaransvar för att få fler av sina anställda åter i arbete. Men staten har ännu inte vidtagit åtgärder som hjälper människor till snabb rehabilitering, vilket försvårar kommunernas arbete. förslag att genom massiva satsningar på ökad rehabilitering för att minska ohälsan och få fler människor i arbete skapar väsentligt förbättrade möjligheter såväl för enskilda som kommunsektorn. 6.4 Behoven ökar snabbare än resurserna En faktor som påverkar kommunsektorn är befolkningens starkt förändrade ålderssammansättning. Denna faktor har inneburit väsentligt förändrade förutsättningar och behov. De höga födelsetalen tillsammans med en ökad livslängd, och därmed fler äldre människor, kräver ökade resurser för främst vård och utbildning. Det stora skattebortfallet på grund av egenavgifterna och de etappvisa återföringarna i form av ökade statliga bidrag har därför framtvingat ett stort förändrings- och omstruktureringsarbete inom kommunsektorn. Förändringskravet har fått tydliga konsekvenser. Befolkningens förtroende för äldreomsorgen har rasat. I en studie av SKOP, , anger en majoritet att man anser att äldreomsorgen har blivit sämre under de . anser att den blivit bättre. En stor personalbrist har ackumulerats. anger att kommunernas rekryteringsbehov inom vård och omsorg är omkring 220 000 medarbetare fram till år 2010.5 Befolkningsprognoser och utvärderingar av de kommande resursbehoven indikerar att behoven av utbildning, vård och omsorg på den kommunala sidan ökar med 0,70,till följd av den demografiska utvecklingen. Detta kan jämföras med att hela befolkningen växer med 0,10,. Enligt Kommunförbundets bedömning växer behoven snabbare än resurserna . har vi de stora barnkullarna i . I mitten av årtiondet kommer de att flyttas till gymnasieskolan. Äldreomsorgens anspråk växer under . Medicinens utveckling med nya behandlingsmöjligheter och förekomsten av alltfler kroniskt sjuka kommer att ställa större krav på resurser för vård. Läkemedel kommer med all sannolikhet att fortsätta att snabbt öka sin andel av vårdens resurser. En viktig del av välfärden är patientens rätt till subvention av kostnader för läkemedel i ett gemensamt finansierat system. Mot bakgrund av dessa erfarenheter är det riktigt att stärka den kommunala självstyrelsen och förbättra planeringsförutsättningarna genom att på kort sikt öka de generella statsbidragen och på lång sikt öka den kommunala sektorns möjlighet till självfinansiering genom ökat skatteunderlag. Ett samhälle byggs underifrån och uppåt i olika nivåer av gemenskaper. Det börjar med familjer och det civila samhällets övriga gemenskaper och fortsätter med lokala och regionala politiska gemenskaper till den statliga nivån. Därefter kommer internationella politiska organisationer och sammanhang mellan länder, t.ex. EU och FN. Varje nivå är ägnad att lösa uppgifter som inte på ett tillfredsställande sätt kan lösas av en mindre gemenskap. Olika gemenskapsnivåer är således i första hand kompletterande till de mindre och inte avsedda att ersätta eller beröva dem vare sig uppgifter eller frihet. De naturliga gemenskaperna motiverar en maktfördelning sinsemellan. En familj har sina uppgifter och mål, som inte kommunen ska ta över. Familjen har också rättigheter, som kommunen ska respektera. På samma sätt har kommunsektorn uppgifter och mål, som ska respekteras av staten, såsom de har erkänts av staten genom den kommunala självstyrelsen. I en kristdemokratisk vision av följer samhällets olika delar ett subsidiärt mönster. Kommunernas roll är att vara subsidiär (stödjande) i förhållande till gemenskaperna som bygger upp kommunen: landstingen/regioner i förhållande till gemenskaperna som bygger upp dem. Staten ska i sin tur vara subsidiär i sin relation till kommunerna och landstingen/regionerna. Den logiska konsekvensen är en maktfördelning och uppgiftsfördelning enligt subsidiaritetsprincipen. Bevisbördan ligger på staten att motivera varför staten ska bestämma i uppgifter som ligger eller borde ligga på kommunerna. Ytterligare en logisk konsekvens är att regering och riksdag medverkar till att skapa en ekonomiskt stabil grund för den kommunala respektive regionala självstyrelsen med legitima och stabila skattebaser, så att den kommunala sektorn med viktiga uppgifter som undervisning, äldreomsorg, sjukvård etc. blir mindre sårbar för konjunktursvängningar. 7.1 Den kommunala självstyrelsen Regeringsformens portalparagraf pekar ut den kommunala självstyrelsen som ett medel att förverkliga demokratin. I praktiken har dock den kommunala styrelsen fungerat som en del av den statliga förvaltningsorganisationen även om det inom vissa ramar finns en betydande frihet för kommunerna. I författningspolitisk mening är det dock inte fråga om en självstyrelse. kan kommuner fatta beslut, men finner regeringen och riksdagsmajoriteten dem dåliga står det dem fritt i rättslig mening att intervenera i den kommunala beslutskompetensen och inskränka beslutanderätten i olika avseenden. Därmed urholkas regeringsformen, som ger den kommunala självstyrelsen en ställning i det svenska samhället. Lagrådet har funnit anledning att påpeka att: Någon innebörd måste dock den kommunala självstyrelsen ha. De nuvarande förhållandena är inte acceptabla.