mot · GR02Fö243 · 2003-10-07 00:00:00 — liberalernas linje kan, med stöd i vad som angivits ovan, sammanfattas på följande sätt: Aktuell hotbild ger, oaktat ökade ambitioner på området för internationella insatser och vissa höjningar av den omedelbara beredskapen, utrymme för anslagsminskningar. Detta innebär ytterligare nedläggningar av främst utbildningsförband. En bättre politisk styrning och uppföljning i kombination med en förstärkt ekonomisk och administrativ kompetens i främst försvarsledningen skall, tillsammans med ett reformerat system för utbildning och krigsplaceringar, ge en om inte förbättrad, så i alla fall oförändrad försvarsförmåga. Vilka förband som läggs ned bör uteslutande styras av ett övergripande, nationellt försvarsintresse. Främst är det rekryterings-, beredskaps- och övningsaspekter som blir styrande. När antalet förband fortsätter att minska måste stordriftsfördelarna väga tungt. Utvecklingen mot samlade garnisoner innefattande flera olika vapenslag och vapengrenar bör fortsättas och renodlas. Detta ger avsevärda fördelar med avseende på kostnader för lokaler, underhåll och andra stödfunktioner. ges naturliga förutsättningar för viktig samövning och samverkan mellan olika sorters förband. Mot bakgrund av våra storstäders strategiska intresse, både för oss och en tänkt fiende, är det naturligt att den framtida lokaliseringen nära ansluter till våra större befolkningscentra. Det ger även direkta ekonomiska fördelar, bland annat från utbildnings- och rekryteringssynpunkt. Vissa andra strategiska områden, som t.ex. övre och , måste beaktas särskilt ur beredskapssynpunkt, vilket inte nödvändigtvis kräver närvaro av fredstida utbildningsförband. Beträffande luft- och sjöstridskrafter är bundenheten till strategiskt intressanta områden mindre, främst beroende på dessa förbands snabbhet och stora operationsområden. Här väger andra hänsyn, som geografiskt central placering, lokalt kostnadsläge och tidigare gjorda investeringar, tyngre. Även om de internationella insatserna inte ensamma kan motivera förekomsten av ett omfattande nationellt försvar är de en viktig angelägenhet för landet humanitärt samt utrikes- och säkerhetspolitiskt. De erfarenheter som Försvarsmaktens personal vinner genom deltagande i sådana operationer har också stor betydelse för den egna försvarsförmågan. Därtill skall naturligtvis de investeringar som gjorts i det militära försvaret om möjligt också tas tillvara i andra viktiga sammanhang. Med hänsyn till de vitt skilda politiska intressen som gör sig gällande ifråga om internationella insatser kan det diskuteras om de skall finansieras via försvarsanslaget eller de anslag över vilka förfogar. Risken med den nuvarande ordningen är att insatserna utformas av de resurser som försvaret kan ställa till förfogande, istället för av de egentliga behoven. Det kan leda till att sammansättningen inte blir optimal för uppgiften och till slöseri med skattemedel. I sammanhanget är det viktigt att understryka att om blir beställare av internationella missioner måste det nuvarande anslaget i sin helhet föras över från Försvarsmakten. Anslaget skall hållas väl avskiljt från t.ex. biståndsanslaget. Risken för att biståndspengar används till väpnade internationella insatser måste elimineras. Frågan bör göras till föremål för en ny utredning. vidhåller liberalerna att om likväl uttalar att internationella insatser skall ligga kvar under utgiftsområde 6 så skall medlen brytas ut och läggas i ett särskilt anslag. Dels därför att detta underlättar kontroll och uppföljning av medelshanteringen (se ovan), dels därför att både verksamheterna och de intressen som styr dem i grunden är olika. Med anledning av allt större engagemang i alltfler operationer bör anslaget emellertid ses över. De ständiga ad hoc-lösningar som blir nödvändiga i samband med beslut om enskilda missioner är otillfredsställande. Redan i budgeten bör reserveras medel som gör det möjligt att uthålligt ha personal utomlands till en omfattning av minst 1 500 soldater. Rutinerna för rekrytering, utbildning och sammansättning av förband för internationella operationer måste också ses över. Uppgiften att sätta upp enheter till utländska missioner skall inte ges till samtliga förband. Så långt möjligt bör sammansättningen av förbanden präglas av kontinuitet. Det gäller särskilt för meniga och lägre officerare. En större fasthet i organisationen medger också ökad långsiktighet när det gäller utrustningen av förbanden. Erfarenheten talar för att materielinköpen emellanåt blivit mer kostsamma än nödvändigt till följd av brådskan. liberalerna anser moget för medlemskap i försvarsalliansen . Ett uppgivande av den formella alliansfriheten minskar det redan begränsade försvarsnationella intresset av en omfattande och allsidig, svenskt lokaliserad försvarsindustri. Däremot är naturligtvis det närings- och handelspolitiska intresset fortfarande stort. Företrädare för försvarsindustrin, som alltmer hamnat i utländska händer, hävdar att svenska exportmöjligheter av försvarsmateriel är beroende av att vårt försvar beställer och använder dess produkter. Om inte vi själva köper kommer ingen annan heller att göra det. Det är möjligt att sådana aspekter i någon mån kan motiveras av handels- eller sysselsättningspolitiska skäl. Men försvarspolitiskt saknar intresset en sådan dignitet att vi därför skulle ta på oss särskilda kostnader. I den mån försvarsindustrins intressen tydligt sammanfaller med försvarets skall naturligtvis samarbete och samverkan ske, men i övrigt bör Försvarsmakten och FMV förutsättningslöst välja de ekonomiskt mest fördelaktiga alternativen. I allt större utsträckning bör avtal om materielanskaffning syfta till produktutveckling och framtagande av prototyper med optioner för beställning av serier. Även om detta kan vara kostsamt är det bättre än att beställa fordon och vapen för vilka egentligt behov saknas. Marknaden för försvarsmateriel är köparens marknad. Detta måste utnyttjas bättre. Det torde också vara allmänt bekant att den materiel som Försvarsmakten förfogar över för mycket återspeglar den inhemska försvarsindustrins sortiment och för lite våra specifika behov. Här återstår mycket att göra. 14 På lika villkor skulle det civila stödja militären, nu är det tvärt om! Detta yttrande tillskrivs den förre norske statsministern när han blev ordförande i det norska Sårbarhetsutvalget. Detta uttalande skulle mycket väl också kunna gälla det svenska totalförsvarssystemet, som fick sin fasta form under det 50- och 60-tal, då det var en självklar utgångspunkt att flertalet civila samhällsverksamheter i all sin planering skulle understödja det militära försvaret. All förberedande civil beredskapsplanering utgick från de militära antagandena och planerna. Det väpnade angreppet var i princip det enda seriösa hot som då var planeringsgrundande. Allt tänkande och alla planeringsdirektiv emanerade från Försvarsmaktens studieorganisation. är hotbilden och inte minst vår sårbarhet den rakt motsatta. uppbrottstid från den gamla hotbilden kom diskussioner om en helhetssyn i samutnyttjande av civila och militära resurser alltmer i fokus. Vi skattebetalare skulle slippa betala samma sak två gånger. Efter ett slag blev en intressekonflikt uppenbar mellan de civila och militära myndigheterna. Med en stark dominerande yttre hotbild kunde de förra finna sig i att inom ramen för s.k. höjd beredskap i många frågor vara underställda en annan myndighet men när de fredstida hotbilderna och gråzonsproblematiken kom alltmer i fokus började det tidigare så solida totalförsvarssystemet krackelera. Under fred handlade det ju om helt andra avvägningar som många civila myndigheter menade att Försvarsmakten inte hade med att göra. Det tämligen homogena totalförsvarssystemet med sina väloljade övningar och kollektiva samsyn föll alltmer i träda. Hotbilderna som föranledde höjd beredskap upplevdes som alltmer främmande, varför en närmast binär uppdelning mellan detta å ena sidan och den upplevda normala fredstida verksamheten utan militära hot å den andra sidan blev följden. Den utomlands beundrade flexibla totalförsvarsmodellen i , med samverkan mellan myndigheter i sida under krig och krigsfara, visade sig var mycket rigid när det gäller hotmässigt djup. Klyftan mellan totalförsvarets militära och civila delar vidgades. Det militära försvaret fokuserade alltmer på det väpnade angreppet och internationella operationer bygda på ny teknik, med följd att samverkanstanken med det civila försvaret kom alltmer i skymundan. De civila delarna reformerades genom bl.a. Sårbarhets- och säkerhetsutredningen och den efterföljande propositionen med omvandlingen av ÖCB till , åtgärder för att klara nya IT-hot, m.m. konstitutionella system med rötter i Axel reform har ibland angetts som det stora hindret för att anpassa vår beredskap på ett mer ändamålsenligt sätt. Här avses att ingen myndighet har direktivrätt gentemot en annan myndighet ens för enskilt specifika situationer som berör flera myndigheter och sektorer (jmf s k lead agency i ). I är varje myndighet endast skyldig att ta order genom kollektiva regeringsbeslut, vilket skapar problem när det uppstår behov av planering för tvärsektoriella hot. Händelserna i uppmärksammade den amerikanska administrationen på hur de olika stuprörsmyndigheterna inte klarar upptäckt och samordning av viktiga problem. Ett led i att försöka överbrygga detta är tillskapandet av departementet för inrikes säkerhet, men hur väl detta lyckas återstår ännu att se. För svenskt vidkommande finns det anledning att uppmärksamma frågan om samordning mellan Försvarsmakten å en sidan och de s.k. blåljusmyndigheterna å andra sidan ifråga om utvecklingen av NBF och anskaffningen av nytt kommunikationssystem för de civila myndigheterna. Terrordåden mot WTC och Pentagon blev också en väckarklocka kring problematiken med den strikta lagregleringen mellan civilt och militärt i de svenska beredskapsförfattningarna, där endast en identifierad statlig aktör ansågs kunna initiera en svensk militär försvarsreaktion. Enligt nuvarande rättstolkning är det endast polisen som hade haft befogenhet att ingripa i en motsvarande situation över en polishelikopter hade ju dock inte räckt långt. föreslår i sin utredning om behov av svenska åtgärder bl a en förändring av detta regelverk. Den alltmer förändrade hotbilden med terrorister av al-Qaida-typ och hot mot informationssamhället ställer helt nya krav på samhällelig beredskap och principer för militärt och civilt resursutnyttjande. Beträffande massförstörelsevapen så har redan vissa åtgärder vidtagits bl a en gemensam civil och militär NBC-skyddsenhet i samverkan med FOI. Kraven på civil och polisiär ledning bör vara den avgörande principen vid särskilda händelser inte att det måste vara civila och polisiära resurser. Dock är det många områden som kräver reformering, vilket bl.a. påpekats av . Det handlar om en omstrukturering av Säkerhetspolisen till en civil säkerhetstjänst som bättre kan fokusera på de nya hoten, mer av militär bearbetning av terroristunderrättelser av militära underrättelsetjänsten vilken har större resurser än att följa läget utanför , samverkan mellan den polisiära och den militära Särskilda skyddsgruppen vid terroristsituationer m.m. Det är positivt att regeringen nu i budgetpropositionen återför diskussionen och begreppen rörande informationsoperationer och skyddet mot detta till att vara överordnat det mer tekniskt inriktade begreppet informationssäkerhet. Härigenom återförs behovet av en kritisk inställning till olika företeelser i det nya mediesamhället där olika riktade opinionspåverkande metoder och åtgärder används internationellt för att stödja specifika nationella mål och kampanjer. Den övriga nyordning i den civila försvarsstrukturen som infördes där den s k fyrklövern , , och fick nya specificerade roller på informationssäkerhetsområdet, borde också kompletteras med Styrelsen för psykologiskt försvar. Regeringens förnyade insikt om att risken för informationskrigföring och informationsoperationer inte får underskattas och att bör få en större roll i skyddet mot detta, är ett steg framåt. Detta eftersom ända i olika former efterlyst en klarhet rörande synen på ansvarsfrågorna i detta sammanhang.