mot · GR02So343 · 2003-10-07 00:00:00 — står sjukvården inför en rad problem. kommer behoven av hälso- och sjukvård sannolikt att se annorlunda ut som resurserna är begränsade. Många regioner och landsting har problem med ekonomin. För att lösa detta krävs stor förnyelse och utveckling av såväl organisation som verksamhet. Sjukvården har stora problem med att rekrytera samt behålla personal. finns en negativ inställning till privat verksamhet, som skulle kunna vara en lösning på framtidens personalförsörjnings- problematik. Den offentliga vården klarar inte längre av att i tillräcklig omfattning möta medborgarnas krav på hälso- och sjukvård. Vård- och omsorgssektorn hör till de mest centralstyrda delarna av den svenska ekonomin och arbetsmarknaden. Ett fåtal stora huvudmän kontrollerar merparten av verksamheten. Detta torde ha en negativ effekt såväl på sektorns förmåga att snabbt anpassa sig efter förändrade förutsättningar som att utveckla verksamheten efter ett förändrat kunskapsläge. De anställda har ett jämförelsevis litet antal arbetsgivare att välja mellan. De anställdas ställning har varit jämförelsevis svag, vilket avspeglas i dåliga arbetsmiljöer med stora sjukskrivningsproblem. Storskaligheten i sig tycks vara en förklaring till att många anställda upplever sig ha små möjligheter att påverka sin arbetssituation. Det motstånd som finns mot att privata alternativ får etablera sig inom den gemensamt finansierade vårdens ram, motverkar mångfalden i vården. Därmed förhindras även individens rätt att själv bestämma över vilken vårdform man vill använda sig av. Självbestämmande för patienten kräver en mångfald av vårdgivare, både privata, kooperativa, ideella och offentliga vårdgivare. Fler vårdgivare kan innebära ökad närhet för patienten och en decentraliserad vårdstruktur. Det är därför önskvärt att utvecklingen mot en ökad andel alternativa utförare fortsätter. Detta bör ges regeringen till känna. ser inga hinder för att företag inom vården ska tillåtas gå med vinst. investerar i både kunnande och ny teknik som företaget genererar ett ekonomiskt tillskott i verksamheten. Erfarenhetsutbyte mellan olika vårdgivare genererar nya idéer och utvecklar verksamheten. Marknadslösningar får inte innebära att lägsta pris är den enda utslagsgivande faktorn. Andra, inte minst kvalitativa faktorer, måste väga lika tungt. Genom att stimulera anställda inom vårdsektorn att starta företag i olika företagsformer, öppnas möjligheten för nya vårdgivare. Rådande hierarkier inom vården ska få stå tillbaka för teamarbete och ökat informationsflöde mellan vårdgivare och patient. Framtidens sjukhus kan då innehålla flera entreprenörer och vårdgivare som tillsammans bildar en sjukhusenhet. Regeringen bör inte begränsa möjligheterna för sjukvårdshuvudmännen att träffa avtal med entreprenörer. Det bör avgöras av varje landsting eller kommun i enlighet med det kommunala självstyrets principer. Av ovanstående skäl var det en viktig framgång att i praktiken stoppade regeringens försök att förlänga den så kallade stopplagen. avser att fortsätta hålla vakt mot regeringens försök till centralstyre. 9.1 Lättare att få F-skattsedel Sjukvårdspersonal med entreprenörsambitioner möter flera svårigheter på vägen mot det egna företaget. De är bland annat beroende av att de blivande uppdragsgivarna är villiga att ingå ett samverkansavtal. Eftersom själva antalet uppdragsgivare inom vården och omsorgen är få, blir det problem med att erhålla F-skattsedel. Näringsverksamhet föreligger enligt 21 § komunalskattelagen när verksamhet bedrivs i vinstsyfte, yrkesmässigt och självständigt. Självständighets- och vinstkriterierna avgör om inkomsterna ska hänföras till tjänst eller till näringsverksamhet. Antalet uppdragsgivare och självständigheten gentemot dessa är av betydelse vid bedömningen. Regelverket hindrar således sjuksköterskor att starta eget, eftersom det i stort sett endast finns två uppdragsgivare: och/eller kommunen. Konsekvensen blir att den blivande företagaren har svårt att få F-skattsedel på grund av att självständighetskriteriet inte anses uppfyllt. Det behövs ett undantag för alternativa vård- och omsorgsproducenter så att självständighetskriteriet tillämpas på ett rimligt sätt vid ansökan om F-skattesedel. framför detta krav i näringspolitiska motion. 9.2 Uppdelad upphandling och utmaningsrätt förespråkar uppdelad upphandling som gör det möjligt för små entreprenörer att delta i konkurrensutsättning av offentlig verksamhet. Förbättrade möjligheter att ställa miljökrav i upphandlingen stärker också lokala entreprenörers möjligheter att konkurrera. Vidare vill införa utmaningsrätt för anställda i offentlig sektor som vill ta över driften av den egna enheten. Om en sådan utmaning är mer effektiv än den nuvarande driften, bör den som regel beviljas. Vad som ovan anförts om utmaningsrätt bör ges regeringen till känna. Korta avtal hämmar konkurrensen mellan vårdgivarna och gör att många inte vågar satsa på att etablera sig som företagare. Då det saknas andra finansiärer än sjukvårdshuvudmännen blir risktagandet ofta för stort. För företagaren inom vårdsektorn finns, vid en utebliven förlängning av uppdraget efter avtalstidens slut, ingen alternativ uppdragsgivare att vända sig till. Då återstår bara avveckling av verksamheten. Viljan till nyinvesteringar i verksamheten avtar därför kraftigt mot slutet av avtalsperioden. Anbudsförfarandet inom hälso- och sjukvården behöver förändras. Dagens system för upphandling enligt lagen om offentlig upphandling är alltför fokuserat på priset och det gynnar de stora vårdbolagen. Parametrar som kvalitet, kompetens, kontinuitet, flexibilitet, patient- och lokalkännedom måste i större utsträckning vägas in vid upphandlingen. Vidare bör förutsättningarna för avknoppning till nya företagsbildningar förbättras. För att stimulera anställda inom den offentliga hälso- och sjukvården att ta över verksamheter och driva dessa i egen regi bör direktupphandlingen underlättas eller att de på annat sätt kan få ett första kontrakt. Vad som ovan anförts om längre avtalstider i upphandling bör ges regeringen till känna. Även andra legitimerade vårdgivargrupper än läkare och sjukgymnaster ska ha möjlighet att bedriva verksamhet som enskild vårdgivare och finansieras av . Detta kan till exempel gälla legitimerade sjuksköterskor, barnmorskor och psykologer. För patienternas bästa måste vi skapa bättre samverkan mellan offentlig och privat vård och öka vårdutbudet. Vi måste också skapa enhetliga och klara regler när det gäller etablering för enskilda vårdgivare med offentlig finansiering. Vi måste utforma ett nationellt ersättningssystem för alla kategorier av enskilda vårdgivare på liknande sätt som gäller för läkare och sjukgymnaster. Detta är en garanti för att den eftersträvade mångfalden som är till gagn för patienterna kan uppnås och att långsiktighet, kontinuitet och småskalighet bevaras inom den privata vårdsektorn. anser att bör stimulera sjukvårdshuvudmännen att i ökad utsträckning utnyttja denna typ av avtal inom hälso- och sjukvården. Det kan ske genom att lagstiftningen utformas så att den medger ett större mått av förhandlingsutrymme mellan sjukvårdshuvudmannen och den enskilde vårdgivaren, men att avtalet fortfarande betraktas som ett utflöde av offentligrättslig lagstiftning. Detta bör ges regeringen till känna. En vanlig invändning mot konkurrensutsättning i den offentliga vården är att det politiska inflytandet minskar. I praktiken innebär möjligheten att jämföra och att koncentrera sig på huvuduppgiften att styrbarheten istället ökar. Om upphandling sker genom konkurrens ges de offentliga företrädarna nya effektiva instrument för att fastställa kvalitetskrav, följa upp och utvärdera resultat och därmed kunna jämföra olika vårdgivares och andra aktörers verksamhet. Det ger ökad styrbarhet åt de politiskt förtroendevalda som befolkningsföreträdare. Såväl myndigheter som vårdgivare och sjukvårdshuvudmän är beroende av att tillförlitlig statistik av hög kvalitet finns tillgänglig. Jämförbara nationella nyckeltal bör därför utarbetas. bör, tillsammans med sjukvårdshuvudmännen, intensifiera arbetet med nyckeltal som ger möjlighet till jämförande analyser mellan sjukvårdens institutioner i hela landet. Vad som ovan anförts om bättre uppföljningssystem bör ges regeringen till känna. 9.6 Rättvisa regler för mervärdesskatt För att uppnå konkurrensneutralitet mellan den privata och offentliga tandvården är det av största vikt att rätta till den obalans som orsakas av mervärdesskattereglerna. En första åtgärd är att ställa krav om särredovisning för folktandvårdens verksamhet. anser att särredovisning av folktandvårdens verksamhet är en viktig del för att uppnå målet om konkurrensneutralitet. Detta bör ges regeringen till känna. 9.7 Avskaffa åldersgränsen för privata vårdgivare fattade beslut om att höja åldersgränsen för rätt till offentlig ersättning för tandläkare och tandhygienister till med möjlighet till fortsatt förlängning efter särskild prövning. vill emellertid helt avskaffa åldersgränsen och utsträcka beslutet till att även omfatta läkare och sjukgymnaster. Prövning av lämplighet kan likväl ske individuellt inom ramen för tillsynsansvar. Att förvägra de mest erfarna läkarna att, om de så önskar, få fortsätta att praktisera sitt yrke i ett läge där det råder brist på läkare är både resursslöseri och åldersdiskriminering. Åldersgränsen bör avskaffas, också vad gäller ersättning för privatpraktiserande läkare m.fl. Vad som ovan anförts om åldersgränsen bör ges regeringen till känna.