mot · GR02So502 · 2003-10-07 00:00:00 — bör begära att regeringen lägger fram förslag till ändringar i LSS angående kriterier för personkrets 3, sysselsättningsgaranti och en tydligare plikt för kommunerna att erbjuda en individuell plan. 4.3.4 Samordnat stöd för en känslig grupp Människor med psykisk sjukdom har högre frekvens av odiagnosticerade somatiska sjukdomar än andra. Den somatiska sjukdomen kan förvärra den psykiska och vice versa. En del av den ökade sjukligheten beror på att människor med psykisk sjukdom röker, dricker och missbrukar narkotika mer än övriga befolkningen. Det finns nu en möjlighet för kommuner och landsting att bilda gemensamma nämnder med gemensam finansiering. Detta kan vara till stor nytta just när det gäller psykiskt sjuka med både sociala, somatiska och fysiska problem. Människor med psykiskt funktionshinder kan ha stor nytta av personliga ombud som kan hjälpa till att samordna de olika insatserna kring den enskilde och vara med när individuella vårdplaner utvecklas, fungera som ett stöd i kontakten med myndigheter och bevaka att den enskilde får del av de insatser som han eller hon har rätt till. Där personliga ombud har prövats har detta visat sig vara mycket positivt för den enskilde. Därför är det bra att en sådan reform kom igång. liberalerna anser att det är viktigt att man också utreder möjligheterna att garantera de personliga ombudens fristående ställning. När en psykiatrisk patient skrivs ut från sluten vård måste sjukvårdshuvudmannen ta kontakt med kommunen för att säkerställa att kommunen är redo att ta hand om de uppgifter som den ansvarar för. Det kan gälla boende, försörjning, sysselsättning med mera. Patienten ska sedan få ett trygghetskvitto, som fungerar som ett bevis på att kommunen har åtagit sig att övergången från sluten till öppen vård ska fungera så smidigt som möjligt. Det är även viktigt med en fast läkarkontakt, företrädesvis en husläkare, som samordnar de medicinska insatser som görs. Husläkaren är viktig för att ge den funktionshindrade en helhetsbild när flera olika vårdgivare är inblandade. Husläkaren kan också se till att den funktionshindrade är överens med vårdgivarna om vilka vårdinsatser som ska användas. Om den funktionshindrade inte går till sin samtalsterapi eller inte tar sina läkemedel är insatserna helt meningslösa, hur genomtänkta och evidensbaserade de än må vara. bör ge regeringen till känna vad som här anförts om bättre samordning genom gemensamma nämnder, personliga ombud, trygghetskvitto och fast husläkarkontakt. 4.3.5 Klinisk praxis, normering och tillsyn Utvärderingar och uppföljningar av behandlingar måste fungera tillfredsställande. Det är också angeläget att utbildningen tillgodoser landstingens och andra vårdgivares behov av personal som har kompetens i nya behandlingsmetoder. ansvarar för både normering och tillsyn av vården. Normeringen sker framför allt genom utfärdandet av nationella riktlinjer. När det gäller kommunernas verksamhet är tillsynen delad med länsstyrelserna. Tillsynen är normalt koncentrerad till att förebygga skador och eliminera risker. En ökande del av tillsyn sker i form av bredare projekt, där samtliga tillsynsenheter besöker ett stort antal vårdenheter. Därmed får man en mer systematisk och nationellt övergripande bild. Till exempel har man genomfört ett sådant projekt för att granska hur de nationella riktlinjerna för diabetes tillämpas i primärvården och äldreomsorgen. Sådana projekt ger tillfälle att utöva stödjande tillsyn, genom att driva på att riktlinjerna används i vårdverkligheten. Det ger även tillfälle att se till att element i riktlinjerna verkligen följs. På så sätt kan genom riktlinjer, tillsyn och uppföljning se till att vården bedrivs enligt god och modern praxis, att den är evidensbaserad och att föråldrad metodik upphör att användas. Vi förordar att får i uppdrag att möjligt komma med nationella riktlinjer för de områden inom psykiatrin som är i mest akut behov av översyn, förslagsvis handlar det då om: alkohol- och narkotikamissbruk, samt kriterier för utskrivning från tvångsvård. bör också få i uppdrag att följa upp riktlinjerna med systematiska och övergripande tillsynsprojekt på samma sätt som man har gjort med diabetesvården. bör ge regeringen till känna vad som anförts om nationella riktlinjer och stödjande tillsyn. 4.3.6 Depression och självmord Enligt i hade av personer med klinisk depression sökt vård. Endast hälften av dessa har fått adekvat behandling. Den främsta anledningen till att inte söka vård är känslor av skam och skuld. Det finns ofta bra medicinsk hjälp att få vid depression. Det är därför en stor förlust att så många inte söker hjälp. Den viktigaste åtgärden är här att se till att vårdpersonal i öppenvården, inklusive MVC/BVC, har den kunskap som krävs för att känna igen och behandla depression. Depression är kopplad till överdödlighet i en rad sjukdomar. Den vanligaste dödsorsaken är självmord. Upp till ¾ av dem som tagit sina liv har uppvisat ett eller flera symptom på depression, och många av dem har lidit av en fullt utvecklad depressionssjukdom. Deprimerade personer har också en överdödlighet av andra orsaker, t.ex. infektioner och sjukdomar i andnings- och cirkulationsorganen. begick 1 380 personer självmord i . I åldersgruppen är självmord en av de vanligaste dödsorsakerna. I av fallen finns någon psykisk sjukdom i bakgrunden, oftast depression. Självmordstalen gick ned . Det kan ha ett samband med en flitigare förskrivning av antidepressiva medel. Den förklaringen har dock utmanats, och det har varit svårt att hitta något tydligt samband mellan förskrivning och självmordsfrekvens. I åldersgruppen har självmordsfrekvensen inte gått ner. Dödligheten i självmord är större bland människor som slutenvårdats för psykiatrisk sjukdom än i befolkningen i övrigt. Risken för att begå självmord är störst direkt efter en utskrivning. Landstingen måste utarbeta rutiner för en tät kontakt mellan sjukvård och patient tiden närmast efter utskrivning. Genom en effektiv förebyggande verksamhet skulle självmordstalen kunna minskas ytterligare. I ett utbildningsförsök på gavs information om självmordsprevention till distriktsläkare. Självmordsfrekvensen gick ned under försöket. försämrades statistiken igen, så arbetet måste vara uthålligt och långsiktigt, det räcker inte med en engångsinsats. har en del gjorts. finns nationella riktlinjer för självmordsprevention. Men riktlinjerna är inte alltid kända och använda. Informations- och fortbildningsarbetet på området måste förstärkas. bör på ett mer kraftfullt sätt använda sig av sina tillsynsbefogenheter, så som nämns under , normering och tillsyn. Det som här anförts om depression och självmord bör ges regeringen till känna. Handläggningstiden kan förkortas genom att rehabiliteringen sätts in tidigare och olika instanser samordnas. Kuratorsverksamhet i primärvården bidrar till att psykosociala problem kan upptäckas bakom den medicinska diagnosen. Det är viktigt att erfarenheter från kuratorsverksamheten tas till vara. I uppföljning av primärvården, framlagd 1998, skriver styrelsen att antalet kuratorer och psykologer nu ökat i primärvården och att de finns på mer än var tredje mottagning av vårdcentralstyp. Denna utveckling ökar primärvårdens förmåga att ansvara för ett basalt omhändertagande när det gäller krisreaktioner och andra psykiska insufficiensreaktioner. Mot bakgrund av de erfarenheter som gjorts av att i primärvården inrymma också psykosocial kompetens anser vi att de husläkarmottagningar som ännu inte har denna kompetens måste tillföras sådan. Det preventiva arbetet måste utvecklas. Potentiella högriskgrupper inom psykiatrin måste identifieras. Sådana grupper är barn till psykiskt sjuka, personer som gjort självmordsförsök, nyinsjuknade i psykoser m fl. Det är viktigt att det finns en god beredskap inom psykiatrin för att ta hand om dessa grupper av patienter. Uppföljning och utvärdering av psykiatrivården måste bli bättre. Psykiatrins roll i den lokala samverkan måste stärkas. Primärvården behöver konsultation och utbildning från psykiatrin. bör tillkännage för regeringen vikten av att primärvården har god psykosocial kompetens och ett gott samarbete med psykiatrin. Enligt gällande rätt kan den som, när ett brott begås, lider av en allvarlig psykisk störning inte dömas till fängelsestraff. Efter en rättspsykiatrisk undersökning som visar på en allvarlig psykisk störning kan påföljden i stället bli överlämnande till rättspsykiatrisk vård, det vill säga tvångsvård på en psykiatrisk klinik. Domstolen får förordna att vården skall vara förenad med särskild utskrivningsprövning. Denna görs av länsrätten sedan yttrande inhämtas från chefsöverläkare och åklagare. Utskrivningen får då endast ske när den psykiskt sjuke inte längre bedöms lida av en allvarlig psykisk störning och det inte längre föreligger risk för att han eller hon återfaller i brottslighet av allvarligt slag. Det nuvarande systemet kan medföra att påföljden varken kan bestämmas till fängelse eller överlämnande till rättspsykiatrisk vård, även om det är fråga om allvarlig våldsbrottslighet. Det sker i situationer där gärningen begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning (30 kap. 6 § ) som gärningsmannen vid domstillfället inte är i behov av vård och någon vårdpåföljd således inte kan komma i fråga. Detta innebär att endast frivårdspåföljder som skyddstillsyn eller villkorlig dom kan bli aktuella som reaktion på brottet även om starka samhällsskyddsintressen med hänsyn till återfallsrisken föreligger. Detta är för de flesta helt otillfredsställande, inte minst ur brottsofferperspektiv. anser att det krävs en omfattande reformering av det gällande systemet. Det är uppenbart att frihetsberövande av vissa personer behövs för att skydda det omgivande samhället. Partiet ställer sig bakom förslag i betänkandet Psykisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3). anser, i enlighet med betänkandet, att överlämnande till rättspsykiatrisk vård bör avskaffas som särskild påföljd. De normala reglerna om påföljdsbestämning ska då gälla även för psykiskt störda lagöverträdare, vilket bland annat innebär att psykiskt sjuka kan dömas till fängelse. Om man är psykiskt sjuk avtjänar man således sitt utdömda fängelsestraff på psykiatriskt sjukhus. ställer sig bakom huvudtankarna i nya förslag gällande samhällsskyddsåtgärder. I särskilda fall ska intresset av samhällsskyddsåtgärd beaktas som en självständig faktor gällande allvarliga gärningar riktade mot annans liv och hälsa samt när en påtaglig återfallsrisk föreligger. Detta ska anges i domen. Frågan om samhällsskyddsåtgärder ska bestå och kontinuerliga omprövningar ska göras av allmän domstol. Psykiskt störda lagöverträdare som döms till fängelse och som har behov av psykiatrisk vård skall i ett reformerat system ges sådan vård under verkställigheten av fängelsestraffet, antingen i frivillig form enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) eller i form av tvångsvård enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Frågan om vårdbehovet skall avgöras efter en rent medicinsk bedömning, antingen i form av ett särskilt vårdbeslut i en rättspsykiatrisk utredning eller genom ett vårdintyg. För att erforderlig vård skall komma till stånd måste också kriminalvården bli bättre på att hantera frågor kring psykiskt störda. Kriminalvårdens ansvar i detta hänseende skall betonas ytterligare i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Härutöver krävs organisatoriska och ekonomiska förändringar av den rättspsykiatriska vården som innebär att staten tar ett större ansvar för vården och att resurserna för denna fördelas annorlunda än . Det råder ingen tvekan om att den rättspsykiatriska vården tränger ut annan sluten psykiatrisk vård i landstingen. Av besparingsskäl kan också rättspsykiatrins patienter blandas med övriga på avdelningarna, något som kan vara farligt och uppfattas som obehagligt av både patienter och anhöriga. Staten bör därför ta på sig ansvaret för finansieringen av den rättspsykiatriska vården. I enlighet med den för de ekonomiska relationerna mellan stat och sektor gällande s.k. finansieringsprincipen bör statens kostnader neutraliseras, genom en minskning av de allmänna statsbidragen till sjukvårdshuvudmännen. bör begära att regeringen återkommer med de förslag till lagändringar som krävs för att få ett gott samhällsskydd och god tillgång till psykiatrisk vård i kriminalvården, enligt vad som här anförts. Vidare bör det som här anförts om statligt ansvar för finansieringen av den rättspsykiatriska vården ges regeringen till känna. 4.3.9 Tvångsvård och rättssäkerhet Psykiatrisk vård innehåller såväl frivillig vård enligt hälso- och sjukvårdslagen (HSL) som tvångsvård genom myndighetsutövning enligt särskild lagstiftning. Den senare sker enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV). Tvångsvården utgör en ansenlig del av den psykiatriska slutenvården. Till exempel svarade den i vid en mätning för genomsnittligt . Att vårda en patient med tvång är den starkast integritetsingripande åtgärd som förekommer inom hälso- och sjukvården. Detta förhållande uppmärksammas också i olika internationella sammanhang och konventioner, t ex Hawaiideklarationen. Psykiatrisk tvångsvård regleras genom olika lagar och får endast ges av offentlig vårdgivare. Beslut om tvångsvård är underställt länsrättens prövning, och det prövas löpande . Detta speglar hur samhället utifrån grundläggande etiska mål skyddar individen från rättsövergrepp. I de fall tvångsvård måste användas anser att det är ännu viktigare än annars att patienten snabbt får tillgång till en stödperson, som i samråd med anhöriga kan föra patientens talan. En tydlig tidsgräns måste sättas för hur det får ta från det att beslut om tvångsvård fattas till det att patient och anhöriga erbjuds en stödperson. I de fall där anhöriga saknas kan det finnas anledning att utse en stödperson även mot patientens vilja. Det som här anförts om stödpersoner bör ges regeringen till känna. Psykiatrikers främsta uppdrag är förstås att ge bästa möjliga vård åt sina patienter. får man inte blunda för att psykiatriker som arbetar med potentiellt farliga patienter har ett dubbelt uppdrag. De ska både vårda patienten och se till tryggheten i samhället. I den situationen får en psykiatriker inte se sig som i första hand patientens ombud, utan måste balansera sina båda uppdrag. Det är tveksamt om lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT) används så som var avsett. Anhöriga till psykiskt sjuka upprörs ofta över att tvångsvård i många fall inte sätts in när det, enligt de anhöriga, helt uppenbart föreligger fara för den sjukes liv. 4.3.10 Öppen vård med särskilda villkor I betänkandet Rättssäkerhet, vårdbehov och samhällsskydd vid psykiatrisk tvångsvård (SOU 1998:32) föreslogs möjligheter till öppen vård med särskilda villkor. Det innebär att en tvångsvårdad patient som bedöms lida av en allvarlig psykisk störning, men som ändå kan få sitt vårdbehov tillgodosett utan att vara inlagd på vårdinrättning, kan vårdas i öppen vård med vissa förhållningsorder. Dessa kan gälla vård och behandling, boende, sysselsättning, förbud mot att använda berusningsmedel med mera. Beslut om öppen vård med särskilda villkor ska fattas av domstol. Om domstolen bedömer att den öppna vården inte fyller sin funktion, antingen för att villkoren inte uppfylls eller för att sluten vård är nödvändig av andra skäl, så ska patienten tas över till sluten tvångsvård. bör begära att regeringen återkommer med lagförslag rörande öppen vård med särskilda villkor enligt vad här anförts. 4.3.11 Ungdomar med psykiska problem Snabb hjälp behövs till unga med psykiska problem. Unga människor som drabbas av psykoser behöver mycket snabb hjälp för att bromsa psykosförloppet. En förutsättning för att detta ska kunna ske är att vården är lättillgänglig för såväl patienter som anhöriga. Det är viktigt att kommuner i samarbete med landstingen utvecklar metoder för att snabbt diagnostisera och tillgodose denna patientgrupps behov. Skolhälsovården måste få ökade resurser och intensifiera samarbetet med psykiatrin. En fungerande skolhälsovård innebär tidigare upptäckt av och åtgärder för barn med psykiska problem och därmed behöver färre barn och ungdomar söka sig till barn- och ungdomspsykiatrin. Med långa väntetider till BUP riskerar barns och ungdomars hälsa att förvärras på ett sätt som kanske inte kan åtgärdas . Utvecklingen i tonåringars liv är ofta snabb och turbulent. vill därför ha en särskild besöksgaranti till BUP, det ska aldrig ta mer än en månad att få komma till ett första besök. Övergången mellan barn- och ungdomspsykiatrin och vuxenpsykiatrin måste förbättras. Den fixa åldersgränsen vid mellan de bägge verksamheterna är inte alltid adekvat med tanke på hur mognadsprocessen varierar mellan de olika individerna och inte heller med tanke på hur debutåldern för olika psykiska sjukdomar ser ut. Det behövs insatser baserade på samverkan mellan psykiatrins verksamheter för åldersgruppen . 4.3.12 Dubbeldiagnos med både missbruk och psykiatrisk sjukdom Av psykiatrins patienter har någon form av missbruksproblem, och de psykiatriska problemen har ofta föregått missbruket. förekomst av psykiatrisk problematik hos alkoholmissbrukare är , hos narkotikamissbrukare . Bland tunga missbrukare finns också en hög förekomst av neuropsykiatrisk problematik som DAMP och ADHD. Psykiatrin har samma ansvar för behandling av psykiatrisk problematik hos personer med missbruk som utan missbruk. Det som komplicerar bilden är att missbruk ibland leder till psykiska symptom som är sekundära till missbruket, men också att psykiatriska problem leder till missbruk. Här ser vi samarbete, bildande av olika vårdteam med flera kompetenser och fortbildning av personalen som viktiga förbättringar. Utöver sjuksköterskor och läkare avses här till exempel även psykologer, sjukgymnaster och arbetsterapeuter. Utbildning om beroende måste bli ett obligatoriskt kursmoment inom olika vårdyrkens grundutbildning. Patienter med kombinerade problem med missbruk och psykisk störning faller mycket ofta mellan stolarna. De är svåra att behandla både för psykiatri och missbrukarvård. Därför bör varje sjukvårdshuvudman i samarbete med berörda kommuner se till att det finns specialiserad vård och omsorg för patienter med dessa kombinerade problem. Samarbetet kan med fördel organiseras med gemensamma nämnder. Det som här anförts om samarbete för patienter med dubbeldiagnos, och behovet att särskilt beakta detta vid förhandlingar med om särskilda stöd, bör ges regeringen till känna. I en annan fp-motion framläggs förslag om villkor för statligt finansieringsansvar för missbrukarvård. Vården för äldre med psykiska sjukdomar behöver utvecklas. Det finns en brist på psykogeriatriker som kan bedöma och diagnostisera äldre som lider av psykisk ohälsa. Detta är en växande grupp av människor som har stort behov av psykogeriatrikernas kunskap och kompetens för att kunna få rätt behandling och leva ett värdigt liv. Det behövs fler psykogeriatriker i landstingen. Medicinska expertresurser vad gäller äldre bör också samlas i äldrevårdscentra, i samarbete mellan kommuner och landsting. Vi hänvisar här till fp-motion om äldrevården. råder begreppsförvirring om vad som är geropsykiatri. Gruppen äldre med psykiska sjukdomar hamnar mellan stolarna. De flesta tas om hand inom primärvården. Primärvården bör vara förstahandsalternativ, men måste också ha specialiserad vård att konsultera och lämna över till. De allmänpsykiatriska klinikerna prioriterar ofta andra grupper. De geriatriska klinikerna prioriterar akuta somatiska tillstånd. Därför behövs en utbyggnad av specialiserade vårdenheter med tillgång till slutenvård för äldre med psykiatriska sjukdomar. Det finns också en brist på platser i lämpliga boendeformer för äldre med psykiatriska diagnoser. Det ansvaret ligger på kommunerna, som inte har satsat tillräckligt mycket på denna grupp. Yngre som drabbas av svåra psykiska besvär remitteras till specialist, medan äldre ofta behandlas av allmänläkare med anknytning till boendet. Det krävs ett bredare samarbete mellan geriatrik, psykiatri och äldreomsorg för att de äldre ska få en värdig vård. Det som här anförts om äldrepsykiatrin bör ges regeringen till känna. Läkemedelsanvändningen inom psykiatrin har ökat kraftigt det senaste årtiondet sedan en lång rad nya läkemedel tagits fram. Läkemedelsutvecklingen inom psykiatrin har varit positiv för möjligheterna att behandla, dämpa och lindra olika typer av psykiska reaktioner hos enskilda individer. Det är viktigt att inte bara läkemedel blir den behandlande faktorn för de psykiskt funktionshindrade. Läkemedel ska vara ett komplement till andra terapeutiska insatser för de psykiskt funktionshindrade. Olika individer reagerar också olika på samma läkemedel. Det är därför användningen av eventuella läkemedel måste prövas individuellt. Psykofarmaka har ett dåligt rykte. De läkemedel som har använts inom psykiatrin har gett stora problem med biverkningar. Problemen kvarstår delvis än även om läkemedlen blivit bättre. Många patienter tar därför inte sina läkemedel så som det är avsett, eller kompletterar sin medicinering med alkohol och droger för att tillfälligt lindra sina besvär. En fast läkarkontakt med överblick över patientens sjukdomshistoria och samlade medicinering är oerhört viktig för en god läkemedelsbehandling. Genom att vara lyhörd för de problem patienten upplever, och pedagogisk i diskussionerna om läkemedlen, kan läkare och patient nå en samsyn i behandlingen. På det sättet kan man nå en mer effektiv medicinering. Fler husläkare, och etableringsfrihet, är därför viktiga reformer för psykiatrin, liksom för den övriga vården. Vi hänvisar här till fp-motion om sjukvårdspolitiken. 4.3.15 Patient- och anhöriginflytande Patienters och anhörigas roll i psykiatrin måste stärkas. Det finns fortfarande på sina håll stora brister i bemötandet av patienter och anhöriga inom delar av psykiatrin. Bemötandet av patienter och anhöriga bör bli en integrerad och kontinuerlig del av personalens utbildningar. Erfarenheterna från brukarråd och liknande bör också tas till vara inom verksamheten. Informationen till såväl patient som anhöriga om behandlingsmetoder och sjukdomsutveckling måste förbättras. var på flera punkter kritiskt till det bidragssystem för handikapporganisationer som regeringen lade fram . Det är viktigt att stödet även kan gå till anhöriga till personer som har svårt att föra sin egen talan. Detta tas upp i en annan fp-motion om funktionshindrades villkor. Ätstörningar som anorexi och bulimi är vanligare hos flickor än hos pojkar. Av alla unga kvinnor mellan lider av ätstörningar. Detta är en av de psykiatriska sjukdomar som har högst dödlighet. Det finns ingen enskild behandlingsform som passar alla personer som lider av ätstörningar, och olika behandlingshem och vårdenheter har varierande teorier för vård, omsatta i olika modeller. Det finns mycket få institutioner som särskilt behandlar ätstörningar. Det som passar den ena patienten passar inte den andra. Det är därför viktigt med flexibilitet i vårdformerna och ett fritt vårdval över , för att ge en möjlighet till byte av behandlingshem ifall det visar sig att vården inte avancerar. Det är också av vikt med mer forskning om vilka bakomliggande faktorer som spelar in, men också om hur man på bästa sätt kan hjälpa de berörda. Det som här anförts om ätstörningar bör ges regeringen till känna. 4.3.17 Flyktingar och psykiska problem Det är viktigt att vårdpersonalen inom psykiatrin och primärvården är väl förtrogen med de psykiska problem som kan vara särskilt förekommande i en del invandrargrupper mot bakgrund av vad människor som tvingats fly upplevt. Kunskap om följdverkningar av tortyr är särskilt viktig. Detta bör ges regeringen till känna.