mot · GR02Ju357 · 2003-10-07 00:00:00 — anser att det måste läggas lika stor vikt vid deltagande i studier som det görs när det gäller programverksamheten och arbetsverksamheten, där man till och med har arbetsplikt. är det kriminalvården som har ansvaret för utbildningen men vi anser att normaliseringsprincipen även skall gälla studieverksamheten. Det är utbildningsväsendet som har ansvaret att ge alla medborgare möjlighet till minst gymnasiestudier och detta bör även gälla interner. Därför skall ansvaret och kostnaderna flyttas från kriminalvården till utbildningsväsendet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Alla anstalter har arbetsverksamhet men innehållet och kvaliteten skiftar på de olika anstalterna. Arbetet har flera funktioner att fylla: social träning, öva upp uthållighet och kunna jobba tillsammans i grupp. Även om arbetsinnehållet inte håller hög kvalitet har arbetet i sig således en viktig funktion. Men att inte ta tillvara tillfället att ge de intagna en arbetslivserfarenhet eller yrkesutbildning som är användbar utanför murarna, vilket skulle kunna vara ett viktigt led i rehabiliteringen och öka möjligheten till återanpassning till samhället, är resursslöseri. anser att det nu måste till en översyn av arbetsverksamheten inom kriminalvården. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Antalet dömda till långa fängelsestraff har, som ovan nämnts, ökat . Situationen för denna grupp är särskilt svår och de är oftast intagna på anstalter som har högsta säkerhetsklass. Påfrestningarna och konflikter har ökat och våldet har trappats upp. Det har också blivit vanligare med gängbildningar på anstalterna, en del har sitt ursprung utanför anstalterna och en del skapas inne på anstalterna. Detta är en oroväckande utveckling och risken finns att fler och fler kommer att känna ett behov av att ingå i någon gruppering för att klara sig under anstaltsvistelsen. Det är därför extra viktigt att uppmärksamma de långtidsdömdas situation. Det finns i detta ett vägval, antingen fortsätter man med att vidta ökade säkerhetsåtgärder för alla långtidsdömda och skapar mindre och mindre avdelningar för att minska kontaktytorna mellan internerna. anser att för en liten grupp av internerna är detta nödvändiga åtgärder för att kunna tillgodose skyddsbehovet både hos andra interner och personalen. Detta får dock inte drabba alla långtidsdömda. Istället måste man nu utveckla olika modeller för anstalterna så att de fångar som visar en positiv utveckling ska ha möjlighet att vara på anstalter med större avdelningar med exempelvis större utbud av fritidsaktiviteter. Framför allt så måste de som är förstagångsdömda, om det inte finns synnerliga skäl, placeras på denna typ av anstalter. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vid anstalten i Kumla infördes en särskild mottagningsenhet. Vid denna enhet placeras alla som har dömts till av verkställigheten. Syftet med detta är att göra en kartläggning av klienten, hans behov och även en s.k. farlighetsbedömning. Kartläggningen ska sedan ligga till grund för placeringen av klienten så att både samhällsskyddet och klientens behov kan tillgodoses. anser att man nu kan fundera på nästa steg i utvecklingen. I har man infört särskilda avdelningar för de som är dömda till eller livstid där de får vistas av verkställigheten. På dessa avdelningar satsar man extra på bearbetning av brottet och den uppgivenhet och förvirring som ett så långt straff givetvis ger upphov till. På dessa avdelningar får den intagne hjälp med att lösa praktiska problem som kan uppstå utanför anstalten. Exempel på sådant är familjeproblem, barnen i familjen och liknande. Därutöver ges information om hur fängelset och fängelselivet fungerar, vad som krävs av en, vilka rättigheter och skyldigheter man har och vart man skall vända sig med olika ärenden. Behovet har visat sig stort då många av de som döms till dessa straff är dömda för mord och då ofta relationsmord, utan annan kriminell bakgrund. Genom att man dessa första år koncentrerar sig på att lösa och bearbeta olika typer av problem och att förbereda för anstaltsvistelsen är klienten mycket lugnare och mer välfungerande när han eller hon placeras vid vanlig anstalt. Resultatet har blivit att anstalterna fungerar bättre och antalet incidenter har minskat. Regeringen bör utreda möjligheterna att införa denna typ av verksamhet i . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Grundprincipen för allt dömande är att påföljder skall vara rättvisa och förutsägbara. En annan grundprincip är att domstolarna skall vara den dömande makten, frikopplad från den politiska som är den lagstiftande makten. Ändå är det så att det strängaste straffet som kan utdömas i inte kan sägas omfattas av dessa principer. Livstidstraffet bygger i sin nuvarande form på att regeringen är den instans som slutligen, genom nådeinstitutet, bestämmer strafftidens längd. Detta gör att principen om att påföljdssystemet skall vara rättvist bryts. bygger helt på individuella bedömningar förutsägbarheten är satt ur funktion med denna modell eftersom möjligheten att förutsäga när man kan få nåd och få straffet tidsbestämt inte existerar. Principen om att domstolarna skall vara den dömande makten, frikopplad från den politiska, sätts ur spel med den konstruktion som livstidstraffet har . I stället får regeringen bestämma strafftidens längd. Regeringen tog ett steg i rätt riktning och tillsatte en utredning som skulle se över konstruktionen av livstidsstraffet. Utredningen har avslutats och överlämnats till regeringen. Utredningen föreslog bland annat att det skall ske en obligatorisk prövning av strafftiden efter och att det skall tillsättas en oberoende nämnd vilken skall göra prövningen och tidsbestämma straffet. Detta är positivt och löser en del av de principiella problem som finns . Men det löser inte frågan om det är rimligt att de som har dömts för brott får sin strafftid påverad av vad som händer . Sker det grova och uppmärksammade brott och allmänhetens attityd hårdnar eller förändras det politiska klimatet i dessa frågor är det ofrånkomligt att detta kommer att påverka strafftidens längd. Även tillkommande straffskärpningar för grova brott kommer eventuellt att påverka bedömningen när man ska tidsbestämma straffet. Det strider mot principen att man inte ska kunna drabbas av retroaktiv lagstiftning. Därför anser att livstidstraffet ska avskaffas och ersättas med ett tidsbestämt straff. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Antalet livstidsdömda i har ökat mycket kraftigt . var antalet livstidsdömda 109 vilket ställer särskilt stora krav på kriminalvården. Livstidsdömda lever i ett vakuum, de vet ej hur länge de ska sitta och känner ofta dålig motivation för att ingå i programverksamhet och liknande. Om man inte kan se någon sluttid för straffet riskerar vi att få ett hårdare klimat hos denna grupp eftersom man upplever att man inte har något att förlora. Detta har också blivit utvecklingen och antalet incidenter på anstalterna har ökat emellan interner men också gentemot personalen. Livstidsdömda kvinnor har inte existerat i modern kriminalvård då den första kvinnan dömdes till livstid, har 4 kvinnor dömts till lagens strängaste straff. Dessa kvinnors situation är särskilt besvärlig både pga. de brister som kriminalvården har generellt när det gäller kvinnor, men speciellt för att det bara finns en anstalt med säkerhetsklass 1 som tar emot kvinnor, Hinseberg. Detta innebär att de får avtjäna straffet på en anstalt även om det uppstår problem eller konflikter, i stället för att kunna flyttas till en annan anstalt. När det gäller män finns också möjlighet till förflyttningar för miljöombyte och för att kunna få tillgång till andra program och arbetsverksamheter. Detta bör regeringen uppmärksamma och återkomma till med förslag på åtgärder om. En grupp med särskilda villkor och behov på våra anstalter är de som förutom strafftiden har fått utvisningsbeslut i domen vilket innebär att de efter avtjänad strafftid skall utvisas till sitt gamla hemland. Utvisningen kan gälla en begränsad tidsperiod eller för resten av livet. Problemen för denna grupp är mycket stora. Verksamheten inom anstalterna, studier, arbete, programverksamhet och frigivningsförberedelser, bygger på att den intagne skall återanpassas till det svenska samhället. Dessa kunskaper har oftast ingen relevans för den som skall utvisas och därmed blir det extra svårt att motivera denna grupp. Kriminalvården bör arbeta fram mer individuella program som är inriktade på återanpassning till det land som personen skall utvisas till. Många utvisningsdömda har dessutom relationer och flera av dem har barn här i . Situationen gör att många mår psykiskt mycket dåligt och de har ständigt ångest vid tanken på att de skall skiljas från sina kära. Utvisningsdömda har heller ingen möjlighet att få permissioner . Skälet till detta är att man anser att risken för att de skall avvika är för stor. Resultatet blir att de aldrig får träffa sina barn och andra anhöriga utanför anstaltsmiljön. Detta drabbar givetvis även barnen och den övriga familjen mycket hårt. anser att detta är djupt inhumant och en orimlig situation. Förutom de förslag som redan planeras när det gäller dömda med barn och som förhoppningsvis minskar antalet splittrade familjer bör regeringen utreda möjligheten att införa permissioner med elektronisk fotboja för denna grupp. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 10.6 Kvinnor inom kriminalvården Det finns många saker som är förbjudna och som inte accepteras i vårt samhälle. Kriminalitet är en av dem. Är man dessutom kvinna och kriminell är det ett ännu större brott mot våra normer och leder till ett stort utanförskap. Det passar inte in i vår bild av vad som är normalt. Med detta i baktankarna kan man bara försöka tänka sig hur man blir behandlad och sedd om man som kvinna dessutom har barn och är kriminell. Det är en situation som många inte tror finns eller i alla fall inte vill se. Skulle man tvingas se det, skulle de flesta antagligen bara slå bort det som förkastligt. Hur kan en mamma göra så mot sina barn? Har hon ingen ansvarskänsla alls? I verkligheten finns dessa kvinnor mitt ibland oss. Eftersom även de är produkter av vårt samhälle så är de mycket medvetna om sitt utanförskap och de skuldbelägger sig själva genom att ställa dessa frågor. Deras väg tillbaka till att bli en del av vårt samhälle igen med dessa förutsättningar är oerhört lång. Att många inte ens vill se deras behov gör det inte lättare. (Ovanstående är ett utdrag ur ett projektarbete i sociologi, vt -98, instutionen för socialt arbete, ) De kvinnliga klienterna inom kriminalvården utgör av samtliga klienter. Av dessa finns på anstalt. Många av dessa kvinnor har utsatts för våld och sexuella övergrepp. De har utnyttjats, förtryckts och förnedrats, ofta sedan unga år. En stor del av dessa kvinnor har barn som de har eller har haft vårdnaden om beroende om de hör till frivården eller är intagna i anstalt. Fler kvinnor än män som tas in på anstalt har en bakgrund som missbrukare och deras missbruksproblem är dessutom allvarligare än männens. Dagens kriminalvårdsorganisation har sina rötter i en manlig värld såväl när det gäller klienter som personal. Detta är en förklaring till varför kvinnors specifika behov inte alltid beaktats, som vi även har påpekat. Det manliga beteendet får redan tidigt mer uppmärksamhet än det kvinnliga mer tystlåtna. Den manliga aggressiviteten får prägla en stor del av tänkandet och utrymmet. Stora summor ur kriminalvårdens budget satsas på att hålla hög säkerhet på manliga anstalter, permissionsregler, farlighetsbedömningar, ja hela den kriminalpolitiska debatten och de förslag som kommer därur är helt koncentrerade på män och deras beteende. Den debatt som följde efter den tragiska händelsen i är ett tydligt exempel på detta. Resultatet blev bl.a. att reglerna för permissioner sågs över och skärptes väsentligt. Detta har inneburit att antalet permissioner kraftigt har minskat vilket har drabbat kvinnorna i lika stor utsträckning som männen trots att vi aldrig har haft någon händelse som ens har varit i närheten när det gäller kvinnor inom kriminalvården. Kvinnor som döms till fängelse ser det som ett extra straff att tvingas att skiljas från sina barn, eftersom hon är vårdnadshavare i två tredjedelar av fallen och barnen ofta blir placerade i fosterhem. För en man som döms och har barn inträder sällan förändringar i vårdnadsfrågan då kvinnan finns kvar för att ta hand om barnen, men det är ytterst sällsynt att det är tvärtom. Särskilda krav måste därför ställas på kriminalvården när det gäller kvinnornas möjlighet att upprätthålla en så nära kontakt som möjlig med barnen så att det skall vara möjligt att återföra barnen till deras mammor efter avtjänat straff. Kvinnornas tidigare livserfarenhet gör att behovet av behandling är mycket stort. Där räcker det inte med den vanliga programverksamheten även om man utformar den efter kvinnors specifika behov. För flertalet handlar det om långvarig terapi för att kunna bearbeta problemen. erbjuder anstalterna inte denna möjlighet i förhållande till behov. Ofta saknas det till och med möjligheter till regelbundna samtal med psykolog. För att dessa kvinnor skall ha en möjlighet att rehabiliteras och återanpassas krävs det att dessa möjligheter byggs ut. Kvinnors situation inom kriminalvården skall således uppmärksammas särskilt. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Kriminalvården har fått ökade resurser med totalt 110 miljoner för att vidta åtgärder när det gäller narkotikafrågan. Kriminalvården har tagit fram en plan för hur dessa pengar ska användas och arbetet har kommit igång. De allra flesta förslagen och arbetet är inriktade på ökade behandlingsinsatser men det finns också förslag på ökade kontrollinsatser. anser att man i nuvarande läge måste lägga alla resurser på ökade behandlingsinsatser för att möjliggöra att en positiv förändring kommer till stånd. Givetvis måste det också finnas kontrollåtgärder men ligger dessa på en hög nivå. Narkotikamissbrukarnas andel av det totala antalet intagna har stadigt ökat . Av alla som dömdes till fängelsestraff över var narkotikamissbrukare. Av de som dömts till kortare straff än var andelen . Det mest anmärkningsvärda i denna grupp är att andelen narkotikamissbrukare har ökat från till den senaste femårsperioden. Kvinnor inom kriminalvården har en högre andel missbrukare än män och kvinnors missbruksproblematik är dessutom mer omfattande. Kraven som ställs på kriminalvården har, genom den ökande andelen missbrukare, ökat i hög grad men man har trots allt klarat situationen relativt bra. I debatten som förs kan man få uppfattningen att narkotikan flödar fritt på våra anstalter. De förslag som framförs på förändringar med framförallt skärpningar och hårdare kontroll utgår oftast från denna uppfattning. Detta är dock en felaktig beskrivning av verkligheten. har inga större förändringar skett när det gäller andelen anstalter där narkotikamissbruk aldrig eller sällan förekommer. Detta gäller ca hälften av anstalterna. rapporterade 12 anstalter att missbruk förekommer ofta eller så gott som . Detta resultat måste ändå ses som positivt eftersom andelen missbrukare som tas in på anstalt ökat kraftigt och platsbristen är stor. Även om utgångspunkten givetvis är att fängelsemiljön skall vara drogfri är det är utifrån denna verklighet man bör diskutera och fatta beslut. Vad som behöver göras inom anstalterna är att skapa fler drogfria avdelningar där man satsar på ökade behandlingsinsatser. På de övriga avdelningarna måste man satsa mer på motivationsarbete. Detta arbete har påbörjats, utifrån de nya medel som man fått, och andelen missbrukare i behandlingsprogram har börjat öka, efter de senaste årens kraftiga nedgång. Men det är fortfarande bara lite av missbrukarna som befinner sig i behandling. anser därför att de nya medel som tillförts främst ska användas till behandlingsinsatser och inte ökade kontrollåtgärder. Stora summor läggs ner på urinprov och visitationer. Att därefter inte ha något att erbjuda missbrukaren vad gäller behandling skapar bara ett försämrat klimat på anstalterna. Missbruket är den starkaste bidragande faktorn till att dessa människor sitter i fängelse. Finansiering av missbruk brukar vara den grundläggande anledningen till deras kriminalitet. Att bryta denna destruktiva situation är således den viktigaste insatsen för att förhindra återfall i kriminalitet. anser att det fortsatta arbetet med narkotikaproblematiken inom kriminalvården nu måste inriktas på ökad behandling och inte mer kontrollåtgärder. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Klient- och frivilligorganisationer har med sina unika kunskaper och erfarenheter en stor och viktig roll att spela inom kriminalvården. Organisationernas verksamhet med klienterna inom anstalterna skall uppmuntras, utvecklas och intensifieras. En organisation som växt och utvecklats kraftigt är . Arbetet har varit inriktad på att ge stöd och hjälp till att leva ett liv utan kriminalitet efter avtjänat straff. Resultatet har varit mycket positivt och samarbetet med kriminalvården är gott. Trots detta är det viktigt att betona att huvudansvaret för internerna när det gäller frigivningsförberedelser och frigivningssituationen är kriminalvårdens. Dessa uppgifter får inte överlåtas till frivilligorganisationer, vilket det finns risk för då ekonomin är ansträngd. Frivilligorganisationernas arbete skall ses som ett extra, viktigt, stöd. 10.9 Barn till dömda Det finns en grupp barn i samhället som nästan aldrig uppmärksammas och som faller mellan stolarna. Det gäller barn med någon eller i vissa fall båda föräldrarna i fängelse. Kriminalvården har egentligen inget ansvar för dessa barn men man har vidtagit åtgärder som gynnar dessa. har alla slutna anstalter besökslägenheter där barnen kan få möjlighet att träffa sin mamma eller pappa under mer normala förhållanden och än vad den vanliga besökstiden tillåter. har även föräldrautbildningar blivit en del av programverksamheten på flera av våra anstalter. Denna verksamhet måste nu komma igång på alla anstalter och personalen måste få vidareutbildning inom området så att verksamheten kan fortsätta att utvecklas. Det är ofta en svår situation för barn att ha en förälder i anstalt. Erfarenheter från anstalten Gruvberget, en s.k. kursby i kriminalvårdens regi där familjen kan vistas och där man bl.a. bedriver föräldrautbildning, visar att barn till manliga och kvinnliga intagna reagerar mycket olika. Medan barn, särskilt pojkar, som har sina pappor på anstalt ofta agerar aggressivt och utåtriktat reagerar barnen till dömda mammor tyst på gränsen till depressivt. Detta problem måste uppmärksammas mer och barnen måste ges möjligheter att bearbeta sin speciella situation och få stöd och hjälp. Det finns verksamhet som riktar sig till dessa barn på ett fåtal orter i landet. Denna verksamhet drivs av ideella organisationer och är mycket efterfrågad. Det visar att det finns ett stort behov av stöd till dessa barn. Verksamheten behöver ges möjligheter att utvecklas över hela . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna.