mot · GR02K13 · 2003-10-17 00:00:00 — Detta senare ger inte bara att stadgan är onödig i sig, utan väcker också frågan om vilken juridisk status EU:s stadga kommer få efter ett eventuellt införlivande i fördraget i förhållande till medlemsländernas, ofta hårdare, grundlagsskrivningar. Denna fråga är ännu inte tillräckligt utredd. anser att en världsomfattande rättsordning som kan ge enskilda skydd mot övergrepp av de egna regeringarna och statsapparaterna måste byggas upp men att införande av EU:s människorättsstadga i EU-författningen är en onödig handling som riskerar att skapa konkurrens mellan olika domstolar och därmed oklarhet om vilka rättigheter enskilda faktiskt åtnjuter. 7.2 konvention om mänskliga rättigheter och grundläggande friheter För att komplicera frågan om rättighetsstadgan ytterligare föreslår konventet att EU ska få status som juridisk person med motivet att EU då också ska kunna underteckna konvention om mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. Också här finns stor risk för konkurrens mellan rättigheterna, inte minst då det skiljer mellan EU-stadgan och konvention och språkbruket därmed är radikalt annorlunda i de två texterna. Detta innebär inte ökade rättigheter för medborgarna, då de redan lever i länder som undertecknat nämnd konvention. Vi misstänker att motivet istället är att EU ska ha möjlighet att underteckna fler och mer kontroversiella avtal utan att medlemsländerna ska behöva ratificera dessa. EU bör inte få status som juridisk person. 8 Veto mot EU-armén unionens yttre åtgärder Det är uppenbart att EU-medlemskapet genom dessa förändringar innebär ett allvarligt problem för den svenska säkerhetspolitiska doktrinen som lyder: säkerhetspolitik syftar till att bevara fred och självständighet för vårt land, bidra till stabilitet och säkerhet i vårt närområde, samt stärka internationell fred och säkerhet. är militärt alliansfritt. Denna säkerhetspolitiska linje, med möjlighet till neutralitet vid konflikter i vårt närområde, har tjänat oss väl. För framtiden är det tydligare än någonsin att säkerhet är mer än avsaknad av militära konflikter. Hot mot freden och vår säkerhet kan bäst avvärjas i gemenskap och samverkan med andra länder. På det globala området är det främsta uttrycket för detta vårt stöd till . Genom vårt medlemskap i unionen deltar vi i en solidarisk gemenskap vars främsta syfte är att förhindra krig på den europeiska kontinenten. En betryggande försvarsförmåga är en central del av svensk säkerhetspolitik. verkar aktivt för att främja nedrustning och icke-spridning av massförstörelsevapen. Om EU utvecklas i den riktning som anges i fördraget kommer talet om fortsatt svensk alliansfrihet inte längre vara hållbart. Fördragets skrivning i I-40:2 om att unionens politik inte skall påverka den särskilda karaktären hos vissa medlemsstaters säkerhets- och försvarspolitik blir i detta perspektiv endast ett fikonlöv som inte förmår dölja vart utvecklingen är på väg. anser att varje EU-land självt ska förfoga över sitt försvar. Därefter kan länderna ställa sina kapaciteter till FN:s förfogande i de fall de anser sig ha anledning att ingripa militärt. Utvecklingen inom EU har lett till att en stående EU-armé kommit allt närmare ett förverkligande. Den gemensamma utrikespolitikens framväxt och den gradvisa övergången till en försvarsallians visar på en uppenbar statsbildningsprocess av EU. Tillsammans med valutaunionen bildar de två elementen stommen till en EU-superstat, vilket är något helt annat än ett handelspolitiskt samarbete mellan självständiga stater. bör aktivt använda sitt veto mot de försvarspolitiska ambitionerna som förslaget till ger uttryck för. Om konventets förslag till antas kommer den svenska alliansfriheten bli allvarligt undergrävd. I fördraget skiljer man inte längre mellan utrikes- och försvarspolitik. I paragraf 1-15 fastslås uttryckligen att det gradvisa fastställandet av en gemensam försvarspolitik är en del av utrikes- och säkerhetspolitiken. I paragraf I-40:2 förtydligar man ytterligare: Den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken skall omfatta den gradvisa utformningen av unionens gemensamma försvarspolitik. Den kommer att leda till ett gemensamt försvar, så snart som enhälligt har beslutat detta. Upprättandet av ett EU-försvar omnämns alltså inte längre som en möjlighet utan har förvandlats till en tidsfråga! I väntan på EU-arméns upprättande skall EU tillförsäkras en handlingsförmåga baserad på civila och militära resurser med resurser från medlemsstaterna (artikel I-40:1). Medlemsstaterna ska aktivt och förbehållslöst stödja unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik i en anda av lojalitet och ömsesidig solidaritet. De ska avstå från varje handling som strider mot unionens intressen eller riskerar att minska dess effektivitet (artikel I-15:2). Ovanstående artiklar måste strykas. Fördraget fastslår också att medlemsstaterna skall förbinda sig att gradvis förbättra sina militära resurser (artikel I-40:3). EU-konstitutionen förbjuder med andra ord nedrustning, och påbjuder till och med motsatsen. Denna artikel bör strykas. 8.3 Militära operationer i EU:s namn Medlemsstaterna skall bidra till de mål som fastställs av ministerrådet genom att ställa civila och militära resurser till unionens förfogande. De medlemsstater som tillsammans upprättar multinationella styrkor får även ställa dem till förfogande för den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (artikel I-40:3). Det finns ingen begränsning till minröjning eller liknande icke kontroversiella insatser. Inte heller krävs beslut i för att EU-trupp ska kunna skickas utomlands. Istället öppnas för fullfjädrade EU-interventioner av samma slag som angrepp på . Inget land kan tvingas delta i en militär operation mot sin vilja, däremot kan ministerrådet anförtro åt en grupp medlemsstater som förfogar över den kapacitet som är nödvändig och som önskar delta i uppdraget att genomföra ett uppdrag inom unionens ram för att som det heter bevara unionens värden och tjäna dess intressen (artiklarna I-40:5 och III-211). Denna coalition of the willing euro-style skall samråda med unionens utrikesminister och informera ministerrådet om hur uppdraget fortsätter. Risken är dock uppenbar att medlemsstaterna inte garanteras verklig insyn och politisk kontroll över de militära insatser som genomförs i EU:s namn. Det faller givetvis utanför rimlighetens ram att ett land inom unionen skulle kunna kalla sig alliansfritt som andra länder utför militära interventioner i EU:s namn. Ovanstående artiklar måste strykas. Med detta fördrag riskerar alltså EU att delas upp i ett A-lag och ett B-lag. Fördraget innebär också att skapandet av en förtrupp på det militära området institutionaliseras. Fördraget innebär att den vetorätt som tidigare funnits mot detta ska slopas. Istället sägs det uttryckligen att ett särskilt strukturerat samarbete på det militära området ska upprättas av de medlemsstater som uppfyller högre krav på militära resurser, och som sinsemellan har gjort mer bindande åtaganden på detta område med tanke på de mest krävande uppdragen (artikel I-40:6). beslutar om målet för detta samarbete får endast de medlemsstater som deltar i förtruppen delta i överläggningarna och beslutet. EU:s utrikesminister ska dock delta vid överläggningarna (artikel III-213:3). Förtruppen får också ensam rätten att besluta vilka andra länder som ska få bli medlemmar i samarbetet (artikel III-213:2). Det sägs också klart i fördraget att ministerrådet får anförtro de medlemsstater som deltar i detta samarbete att genomföra militära operationer inom unionens ram (artiklarna III-210 och III-213:4). Fördraget innebär alltså i korthet att de medlemsstater som vill upprätta en EU-militär ges rätt att göra detta. Fördraget innehåller också detaljerade bestämmelser för hur denna armé ska kunna användas och för hur nya stater steg för steg ska kunna anslutas. har länge kritiserat den version av flexibilitet som tillämpas inom EU. De stora stater som vill gå före med centraliseringen på ett område tillåts använda EU:s resurser för att göra detta, utformar samarbetet och skapar ett etablerat faktum som tveksamma medlemsländer efter hand förväntas ansluta sig till. exempel på denna idé är eller EMU. Flexibilitet enligt EU:s modell är ett sätt att beröva de små staterna deras inflytande. EU-armén blir om fördraget antas i praktiken omöjlig att stoppa, även om behåller möjligheten att inte delta. Ovanstående artiklar måste strykas. 8.5 Upprättandet av en försvarsallians Som om allt detta inte var tydligt nog anges i fördragets artikel I-40:7 att ett närmare samarbete ska upprättas när det gäller ömsesidigt försvar. Detta samarbete innebär att om någon av de stater som deltar utsätts för väpnat angrepp på sitt territorium skall de övriga deltagarna ge stöd och bistånd med alla till buds stående militära och andra medel. Klargöras bör att det ingenstans i fördraget sägs att detta exkluderar de kärnvapen vissa medlemsstater förfogar över. Detta samarbete ska vara öppet för alla medlemsstater, och man ska enligt fördraget ha ett nära samarbete med Nato. Ovanstående artikel måste strykas. 8.6 Införandet av en solidaritetsklausul Även de länder som inte deltar i EU:s försvarsallians binds dock av den så kallade solidaritetsklausulen, artikel I-42, där det heter att unionen skall mobilisera alla instrument som står till dess förfogande, även militära resurser som medlemsstaterna tillhandahåller för att förhindra terroristhot på medlemsstaternas territorier. Definitionen av terroristhot är ytterst luddig och ger möjlighet till väldigt öppna och vida tolkningar. Kravet om att också sätta in militära resurser ställer en rad frågor. Också Försvarsmakten menar i sitt remissvar att denna solidaritetsklausul är långtgående. Försvarsmaken menar därför att det är viktigt att bevaka hur skrivningarna ska tolkas. kan instämma i detta och ser helst att solidaritetsklausulen avvisades. En egen 5 i enlighet med Natos dito skulle även i mild form föra helt bort från alliansfriheten. 8.7 Den utrikespolitiska vetorätten I artikel I-39 fastslås att utrikes- och säkerhetspolitik normalt beslutas enhälligt, men att enhälligt kan besluta att beslut ska fattas med kvalificerad majoritet! Det behövs alltså ingen fördragsändring för detta. Detta är en av de tidigare nämnda passerellerna (artikel I-39:8). Genom denna skrivning kan politiker godta att den utrikespolitiska vetorätten försvinner utan att folket tillfrågas i ett val. Bakgrunden till denna lösning motiveras i en kommentar av konventets presidium: Presidiet anser att med tanke på de motsättningar som råder är det bäst att behålla enhällighet som allmän princip men att medge flera undantag från denna regel ... Förslaget till innebär på detta område att man påbörjar avvecklingen av den utrikespolitiska vetorätten. har inget emot utrikespolitiskt samarbete inom EU, men säger bestämt nej till att ett land skall kunna påtvingas ett visst utrikespolitiskt agerande av en majoritet. En annan sak som inte kan lämnas utan kommentar är målsättningarna för den gemensamma utrikespolitiken i 3 § 4, i vilken man anger en lång rad mål som EU ska bidra till i omvärlden, däribland fred och säkerhet. En sak är anmärkningsvärd genom sin frånvaro: demokratins främjande. Främjandet av demokrati anges inte som ett mål, vilket är betänkligt med tanke på den historia flera av EU:s gamla kolonialmakter har av att stödja brutala och repressiva regimer. Varje anledning till misstanke om en fortsättning av denna politik på unionsnivå är helt oacceptabel, och det vore därför en fördel om främjandet av demokratin uttryckligen kunde skrivas in som en av målsättningarna för unionens utrikespolitik. 8.9 Nej till individuella ekonomiska sanktioner Förslaget om att ministerrådet ska kunna ta beslut med kvalificerad majoritet om ekonomiska sanktioner mot enskilda och grupper bör läsas i ljuset av skandalen med de utpekade så kallade somaliasvenskarna. En sådan paragraf får inte inrättas utan att grundläggande rättssäkerhetskrav är tillgodosedda. Det kan också ifrågasättas om det verkligen är en lämplig uppgift för att ägna sig åt att frysa privatpersoners bankkonton. Den sortens beslut bör inte vara en uppgift för politiker utan i första hand vara en angelägenhet för rättssystemet. 8.10 Ja till mångfald på den internationella arenan ser inget självändamål i att EU-ländernas insatser i internationella organisationer och förhandlingar harmoniseras. Tvärtom ser vi, som tidigare redovisats, en stor fördel i att olika länder ges möjlighet att driva olika linjer. borde ha en egen röst i världen istället för att sitta tyst i EU-kollektivet. Under toppmötet i satt tyst när de rika länderna ville driva igenom avtal mot de fattiga ländernas vilja. Det ankom på och att från nordländernas sida föra talan för en mer solidarisk politik. Det gjorde de med framgång, och tillsammans med utvecklingsländerna kunde man avfärda de bakåtsträvande förslagen. Vi tror att ett aktivt och solidariskt skulle få större genomslag i arbetet för en rättvisare värld än ett land som är blekt och har suddat ut sin profil för att solidarisera sig med EU-kollektivet. Det är i detta ljus vi ser förslaget om att EU ska ges rätt att förhandla och ingå avtal på egen hand, och förslaget bör därför avstyrkas. I konventets förslag finns med ett utförligt avsnitt (avsnitt III-212) om EU-byrån för krigsmateriel, forskning och militära resurser. Utifrån synpunkt är inte detta något önskvärt då vi ser flera oklarheter med de skrivningar som finns. Givetvis ingår också byrån i den militariseringsplan som finns i EU-konstitutionen, vilket vi tar avstånd från. Inte heller har regeringen gjort några utredningar kring vad denna byråns befogenheter innebär. 9 Försvara asylrätten rättsliga och inrikes frågor Harmoniseringen och överstatligheten inom de rättsliga och inrikes frågorna har minskat möjlighet att på ett självständigt sätt bygga upp ett alternativ för omvärlden i fråga om solidarisk flyktingpolitik, effektivt och humant polis- och straffrättsarbete och gränskontroller som försvårar för droger att komma in i landet. Därför är starkt skeptiskt till överstatlighet inom dessa politikområden. tror inte heller på de kompensatoriska åtgärder som finns och planeras inom EU. Vi är positiva till den fria rörligheten för personer inom EU, och vill utvidga den till hela , men anser inte att man från centralt håll i unionen skall beskära den genom s.k. kompensatoriska åtgärder. Vi ser inte några goda skäl för att inom EU organisera samarbete mellan medlemsstaternas polismyndigheter utan tror att detta kan ske inom andra, mer mellanstatliga, samarbetsorgan. Utvecklingen av RIF-arbetet har gått i överstatlig riktning i konventets förslag. är av ovan anförda skäl starkt kritiskt till detta. Tvärtom tror vi att världen behöver stater som som kan visa på möjligheten att föra en human flyktingpolitik, möjligheten att vara effektiv som man är human i polisarbetet och möjligheten att ha gränskontroller mot droginförsel. 9.1 Mer inflytande för de nationella parlamenten Kontrollen över polis, tull och straffrätt tillhör nationalstaternas kärnuppgifter och det är därför nödvändigt med en betydligt starkare kontroll inom dessa områden av att EU inte centraliserar i onödan. De särregler som föreslås på detta område om att skall ompröva sitt förslag om en fjärdedel av medlemsstaternas parlament invänder mot förslaget är otillfredsställande. anser att det inte finns något behov av att harmonisera (centralisera) makten över straffrätten. Förslaget om de nationella parlamentens roll på detta område innebär inte något verkligt inflytande. 9.2 Ökad insyn i Europol, Eurojust, och kommittén för operativt samarbete välkomnar att de nationella parlamenten och enligt förslaget föreslås få ökad insyn i Europol, Eurojust, och den nya kommittén för operativt samarbete. Avsaknaden av parlamentariska kontrollmöjligheter på dessa områden är en stor brist. Vi noterar dock att frågan om hur mycket insyn parlamenten ska ha ännu inte är avgjord utan ska regleras genom kommande överstatlig lagstiftning. Vi förutsätter att regeringen kommer att verka med kraft, oavsett om det konstitutionella fördraget antas eller ej, för att ge parlamenten rimliga möjligheter att utföra sin demokratiska kontrollfunktion. 9.3 Nej till en enhetlig asylpolitik Konventets förslag på detta område syftar till att upprätta en enhetlig asylpolitik. Risken är att det som fördraget utmålar som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa kommer att utveckla sig till ett område med övervakning, kontroll och så få flyktingar som möjligt. EU-ländernas flyktingpolitik har det hårdnat betydligt. Ett konkret exempel på hur detta manifesterat sig är genom införandet av regler om dryga böter i ett transportörsansvar som i praktiken lägger ut ansvaret att bedöma vem som ska ha möjlighet att söka asyl i ett EU-land på de anställda hos flygbolagen. I konventets förslag på detta område har man konsekvent strukit alla formuleringar som talat om minimistandarder. Detta visar tydligt i vilken riktning utvecklingen går. I sin skrivelse 2003/04:13 säger regeringen klart ut att Konventets förslag syftar till en framtida gemensam och enhetlig europeisk flyktingpolitik. Regeringen välkomnar detta som man i samma stycke säger sig vilja verka för att det ska vara möjligt att tillämpa bättre villkor. Här föreligger en motsättning, anser att måste agera för att medlemsstaterna uttryckligen ska ha kvar rätten att föra en bättre och mer solidarisk flyktingpolitik. I detta har Amnesty, , och instämt i ett gemensamt uttalande. 9.4 Nej till operativt polissamarbete Utvecklingen inom det operativa polissamarbetet går mycket fort, och det sker helt utan bredare debatt. instämmer med den varning framför i sitt remissvar: Den dynamik som utmärker gemenskapens utveckling gör att konsekvenserna av institutionella reformer ofta är svåra att bedöma eller ens förutse. Konventets förslag inom området med frihet, säkerhet och rättvisa är principiellt mycket långtgående. Stor försiktighet måste föregå beslut om att överlåta kompetens och införa överstatlighet på detta område. Även om konventets förslag innehåller vissa restriktioner, medför den berörda dynamiken att ett principbeslut om överstatlighet bara kan ses som ett första steg som förr eller senare kommer att följas av flera. Detta måste man beakta inför det första beslutet. anser inte att Europol skall ha operativ befogenhet i de enskilda medlemsländerna. Vi tror inte heller på överstatlighet inom detta område utan tror att det är viktigt att betona enskilda staters roll att, i samarbete med andra, bekämpa alla typer av brottslighet. Vi tror att polissamarbete kan ske inom andra, mindre överstatliga, samarbetsorgan. Vi avfärdar också tanken på varje beslutsfattande med annat än enhällighet i dessa frågor och ser farhågor i en utveckling som innebär att lagar skall kunna bli bindande utan att passera nationella parlament. Risken med att bygga upp nya överstatliga byråkratier som ska reglera medlemstaternas insatser på dessa områden är också att resurser förslösas. varnar för risken att detta kraftigt kan påverka nationella operativa myndigheters verksamhet och resursutnyttjande, dock utan att reella och angelägna operativa resultat därför med säkerhet kan uppnås. 9.5 Nej till harmonisering av straffrätten motsätter sig kraftigt en harmonisering av straffrätten. Det vore fördelaktigt med ett samarbete på detta område för att eliminera s.k. safe-havens, och det är ett av de områden medlemsstaternas resurser istället borde koncentreras på. Vi ser dock inget egenvärde i att strafflagstiftningen ska bli lika i medlemsländerna. Medlemsländernas syn på straffrättsliga frågor och påföljd skiljer sig åt på väsentliga punkter. Centrala föreskrifter om straff förrycker de interna systemen och får knappast likartat genomslag i alla länder. Risken är också stor att det leder till en omotiverad harmonisering uppåt av straffsatserna, vilket i sig är problematiskt då högre straffsatser inte nödvändigtvis leder till mindre brottslighet. En gradvis harmonisering uppåt skulle också skapa skevheter och undergräva rättssystemets legitimitet. Konventsförslaget innebär dessutom att det görs omöjligt för ett medlemsland att vägra utlämna någon medborgare till en rättsprocess i ett annat EU-land. Det innebär i praktiken ett in blanco-godkännande av andra länders rättssystem. Just nu är fallet med den i dråpmisstänkte på tapeten. Vi konstaterar att hade konstitutionen redan gällt hade inte fått vägra att bli utlämnad till domstol i oavsett vilka betänkligheter vi än kan ha inför det grekiska rättssystemet. 9.6 Veto mot en europeisk åklagarmyndighet Artikel III-175 förebådar inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet. Beslutet skall tas med enhällighet av medlemsstaterna men någon fördragsändring kommer inte att behövas. ser inget behov av detta, då det kommer att flytta ytterligare makt till EU och i förlängningen kan få mycket vittgående konsekvenser som en federal strafflag och federala domstolar i linje med vad som gäller i till exempel . Att denna paragraf finns med i fördraget är ytterligare en seger för de krafter som vill förvandla EU till en stat. Förslaget om en europeisk åklagarmyndighet har utsatts för hård kritik av Riksåklagaren och . Inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet kommer att kräva ett mycket omfattande lagstiftningsarbete, som inte tillnärmelsevis skulle kunna stå i proportion till de högst eventuella fördelarna. bör se till att denna fråga avförs från EU:s dagordning. I förslaget till finns också med frågan om gränskontroller och en gemensam yttre gräns. tycker inte att detta är en fråga som bör ligga på EU-nivå utan istället ska det vara varje medlemsstats ansvar. Det är inte utrett vad förslaget skulle innebära och vi anser därför att förslaget i nuvarande form bör strykas från konventsförslaget. anser att man inte bör inrätta en gränskontrollsstyrka på EU-nivå. EU-konventet arbetade på ett mandat från toppmötet i . Laekenmandatet efterlyste uttryckligen ett ökat samarbete angående bl.a. sociala frågor, miljö, hälsa och säker mat. I stor utsträckning har dock konventet försummat miljö, hälsa och säkra livsmedel. Detta motverkar direkt strävan att föra EU närmare folket då undersökningar visar att detta är frågor som folk fäster stor betydelse vid. Även den lyfter i skrivelsen fram insatser mot gränsöverskridande problem som miljöfarliga utsläpp som en central del av EU:s existensberättigande. Det är därför av flera skäl angeläget att regeringskonferensen rättar till EU-konventets försummelser. Detta bör den driva med hög prioritet i regeringskonferensen. För att komma tillrätta med , och världens miljöproblem behövs mycket mer än miljöpolitik i snäv mening. Det behövs kraftigt ökade miljöhänsyn i andra centrala politikområden. Denna insikt ligger bl.a. till grund för den så kallade Cardiffprocessen om integrering av miljöhänsyn i andra politikområden inom EU, men denna insikt är knappast välintegrerad i fördragsförslaget. Demokrati och öppenhet är grundläggande förutsättningar för ett framgångsrikt miljöarbete. Det borde vara en självklarhet att en i EU uppfyller kraven från som undertecknades . Men så är inte fallet i konventets utkast. Sammantaget föranleder detta att vi vill se omfattande förändringar i konventsförslaget. I det följande utvecklar sin syn på vilka miljöförändringar som behövs. Flertalet stöds för övrigt även av den samlade europeiska miljörörelsen (representerad av paraplyorganisationen 8 bestående av , Friends of the Earth Europe, , Världsnaturfonden WWF, , , International Friends of Nature och ). 10.1 Inför en verklig miljögaranti Vi vill särskilt lyfta fram en fråga som har aktualiserats . Erfarenheter från nationellt och internationellt miljöarbete understryker den stora betydelsen av pionjärer och exemplets makt. Kalifornienreglerna för bilavgaser är ett sådant välkänt begrepp.