mot · GR02MJ434 · 2003-10-07 00:00:00 — a. den som ägde olja när den lastades på fartyget, lastägaren, flaggstaten, fartygets slutliga ägare och klassningssällskapen måste få dela ett ekonomiskt skadeståndsansvar vid händelse av olycka. bör verka för detta i alla relevanta instanser. måste också öka kontrollen av fartyg som anlöper svenskt hamn. Enligt EU-reglerna ska av fartygen kontrolleras. Kommissionens redovisning visar att var bland de fyra medlemsstater som inte uppfyllde kraven 2001, då av fartygen inspekterades. I exempelvis inspekterades . EU:s förestående utvidgning gör att i det närmaste blir en del av EU. Det förändrar förutsättningarna för samarbetet i regionen och ökar EU:s betydelse för . EU är också av stor betydelse för . Som tidigare påpekats skall behovet av internationellt samarbete för havsmiljön inte få vara en förevändning för att skjuta på nationella åtgärder. Tvärtom utgör nationella åtgärder en nödvändig plattform för ett aktivt internationellt samarbete. Detta är särskilt viktigt för trovärdighet i umgänget med fattigare länder på andra sidan . En stående fråga är: Har det genomförts i , och om inte, hur ska man förvänta sig att fattigare länder skall ha råd? Dessutom kan nationella åtgärder stimulera internationella åtgärder. Med hänsyn till de ovan beskrivna politiska problemen på fiskets område kan det t.ex. vara av stor vikt att ett land försöker bryta ett negativt mönster i internationella förhandlingar om fiskekvoter genom att tala klarspråk om systemets brister. Mot denna bakgrund var kommissionens beslut att förhindra det ensidiga svenska torskfiskestoppet särskilt olyckligt. Det hela förvärras dessutom av att grunden för kommissionens beslut kan starkt ifrågasättas, som beslutet fattades under sådana former att det hade varit mycket omständligt och riskabelt att försöka få en omprövning i högre instans. Kommissionen baserade nämligen sitt ställningstagande på ett antal rättsfall som fattade för över två decennier sedan, långt före fördragsändringar som lyfte fram sådana principer som hållbar utveckling och subsidiaritet. Kontentan av hållning är att inte fick genomföra en åtgärd på egen bekostnad till gagn för den gemensamma resursbasen, trots att detta inte på något sätt hade inverkat negativt på EU:s fiskeripolitik, på något annat medlemsland eller på något företag i ett annat medlemsland. Beslutet att inte fick avstå ifrån sina fiskekvoter trots att beståndet befinner sig långt under säkra biologiska gränser, innebär i praktiken att medlemsstaterna får en exploateringsplikt utan hänsyn till beståndets tillstånd. Detta är uppenbart orimligt. Det är därför viktigt att verkar för en ändring av . drar slutsatsen att de internationella beslutsstrukturerna måste förändras så att möjligheterna skapas för berörda kuststater att själva besluta om hur havet skall skyddas. Ett steg i den riktningen är att i införa en uttrycklig rätt för medlemsstater att vidta nationella åtgärder till skydd för naturresurser, miljön och hälsa. Denna rätt skulle betyda mycket på t.ex. kemikalieområdet, men måste självfallet även omfatta jordbruket och fisket. EU skall inte bara undvika att förhindra medlemsstater från att ta ett ansvar. Det skall också se till att dess politik inte aktivt styr utvecklingen i en ohållbar riktning. Utredningen om miljökonsekvenserna av påpekade att en EU-utvidgning, som innebär ett införlivande av kandidatländerna i nuvarande CAP, skulle enligt utredningens uppfattning kunna äventyra förväntade miljövinster just med hänsyn till övergödningen av (SOU 1997:149). Som påpekats ovan innebär den senaste revideringen av den gemensamma jordbrukspolitiken en större frihet för medlemsstaterna att utforma stödet nationellt. Det är viktigt att medlemsländerna runt och i samband med detta lägger stor vikt vid effekterna på havet. Men EU kan och bör göra mer än så. Den bör aktivt arbeta för en återställning av våra havsmiljöer. Ett antal svenska och internationella miljöorganisationer har skrivit till kommissionen och krävt åtgärder för att bättre förvalta den vilda laxen och minska laxfiskets negativa konsekvenser för andra arter. Det viktigaste kravet är att drivgarnsfisket förbjuds eller harmoniseras med reglerna i övriga unionsvatten. bör aktivt verka för att dessa åtgärder vidtas på nationell nivå där så är möjligt, på EU-nivå där så är nödvändigt.