mot · GR02U9 · 2003-09-19 00:00:00 — bör besluta att uppdra åt regeringen att återkomma med förslag till strategier och metoder för hur arbetet för att förhindrandet av diskriminering av kvinnor i utvecklingspolitiken ska ske. Millenniemålens sjunde mål är att säkra en miljövänlig och hållbar utveckling. Uppnåendet av detta mål har mycket stor betydelse för uppnåendet av de övriga målen. Målsättningarna i regeringens bedömning om miljöpolitiken är bra. Däremot saknas i bedömningen en beskrivning av lokalbefolkningens del i arbetet för en hållbar utveckling. Regeringen bör återkomma med förslag till hur lokalinvånarna ska involveras i arbetet för en hållbar utveckling. Detta bör ges regeringen till känna. Kapitlet om miljöpolitik är ett av de områden där jämställdhetsperspektivet har fallit bort, trots att propositionen sagt att jämställdhet ska genomsyra allt. Vi kan aldrig nå en hållbar utveckling om inte alla människor ges lika villkor till en dräglig tillvaro. Jämställdhetsperspektivet och kvinnoperspektivet bör beaktas i större grad vid utformningen av miljöpolitiken i utvecklingspolitiken än vad som anges. Detta bör ges regeringen till känna. Enligt FN dödas ett barn av vattenrelaterade sjukdomar. En av sex människor saknar regelbunden tillgång till säkert dricksvatten. Och fler än dubbelt så många, alltså 2,4 miljarder, saknar tillfredsställande avlopp. För att försöka lindra den vattenkris som hotar en tredjedel av mänskligheten, begärde FN på att stater världen över fördubblar sin hjälp till fattiga länder. FN:s mål är att antalet människor med vattenproblem halveras , vilket är en del av den mer omfattande målsättningen att halvera världsfattigdomen till . Men stora resurser saknas alltså enligt FN för att genomdriva de högt satta målen. I millenniemålets sjunde mål ingår ett delmål om att andelen människor utan tillgång till rent dricksvatten ska halveras fram . Detta är ett väldigt viktigt mål. Det borde vara en självklarhet att alla ska ha tillgång till dricksvatten. 8.6 Jordbruk, landsbygd och livsmedelssäkerhet har motionerat om betydelsen av jordbruks- och landsbygdsutveckling. Sju av tio av världens fattiga bor fortfarande på landsbygden. Jordbrukssektorns tillväxt spelar en nyckelroll för att öka fattiga människors inkomster, genom arbetstillfällen inom jordbruket och genom att bidra till arbetstillfällen inom andra sektorer. I den mån de fattigaste människorna i utvecklingsländerna har möjlighet att skaffa sig en inkomst, är det främst genom arbete i jordbrukssektorn. Utveckling av jordbruket och livsmedelsproduktionen är avgörande för all utveckling. Det är framförallt familjejordbruket som behöver utvecklas inte multinationell plantageverksamhet och livsmedelsproduktion avsedd huvudsakligen för främmande marknader. Det finns inget land som haft en bred och snabb utveckling utan att först ha utvecklat den egna jordbrukssektorn. Landsbygds- och jordbruksutvecklingen måste få högre prioritet i samarbetet med utvecklingsländer om fattigdomsmålet ska kunna uppnås. Detta bör ges regeringen till känna. I propositionen framhålls vikten av att avskaffa subventionerad export av livsmedel från rika länder, vilket hämmar jordbrukets utveckling i de fattiga länderna, liksom av att öppna de rika marknaderna för jordbruksexport från fattiga länder. beklagar att WTO-förhandlingarna i misslyckades. är det viktigt att beakta att många fattiga länder kommer att vara beroende av billig livsmedelsimport för att klara sin försörjning. En omfattande övergång från livsmedelsproduktion för hemmamarknaden till produktion av exportgrödor för de rika marknaderna leder också till problem för livsmedelsförsörjningen. En liberalisering måste därför kombineras med kraftfulla program vid katastrofer som torka och konflikter som hotar livsmedelsförsörjning, för att vid behov stödja vissa länders livsmedelsförsörjning, som åtgärder vidtas för att skydda den inhemska livsmedelsproduktionen. Viktigast för utvecklingsländernas möjligheter att trygga sin livsmedelsförsörjning är dock arbetet på att utveckla det inhemska jordbruket och de lokala och nationella marknaderna. I många länder har jordbruket en alltför låg prioritering i utvecklingsansträngningarna. Vad som ovan anförts om förutsättningar för jordbruksutveckling och livsmedelsförsörjning bör ges regeringen till känna. För att jordbrukarna i utvecklingsländerna ska ha en chans att klara sig bör deras situation förbättras inom en rad områden. De behöver få tillgång till utbildning om uthålliga produktionsmetoder, grödor och om maskiner. Det statliga monopolet på förädling som finns i flera av utvecklingsländerna måste bort, jordbrukarna bör få rätten att själva förädla sina produkter. I många länder är det heller ej legalt för jordbrukarna själva att idka handel i någon större utsträckning. Även detta måste förändras. I många av länderna är jordägarförhållandena oklara. har bytts mellan personer utan att det har registrerats någonstans. Detta har i många fall lett till stor oro och våldsamheter. Förutom att jordbrukarna har dessa svårigheter, lider de även av de brister i infrastruktur som finns i många länder. Vägar och järnvägar är inte körbara eller fungerar väldigt dåligt. Det finns få möjligheter till kylning av livsmedel så att de skulle klara transporter. Kreditförsörjningen är ytterligare ett allvarligt hinder för utveckling. Sida bör i sitt utvecklingsarbete prioritera arbetet med att förbättra lantbrukets och jordbrukarnas villkor på de ovannämnda områdena. Detta bör ges regeringen till känna. Det är ytterst beklagligt och aningen förvånande att livsmedelssäkerhet endast nämns på ett fåtal ställen i propositionen. Livsmedel nämns endast en gång i den del av propositionen som handlar om jordbruks- och fiskeripolitiken och då som en följd av en ekonomiskt och socialt hållbar utveckling på landsbygden. Livsmedelssäkerhet är mycket viktigare och borde spela en mycket större roll än så. Speciellt förvånande är det med tanke på att utredningen 2002:75 Utrota svälten; Livsmedelssäkerhet, ett nationellt och globalt ansvar presenterades . Den tar upp kvinnors viktiga roll och betydelsen av ett livskraftigt jordbruk. Denna SOU innehåller även flera rekommendationer för att förbättra livsmedelssäkerhet och kvinnors situation på landsbygden, bland annat prioritering av satsningar på kvinnor för att bekämpa fattigdom och hunger och främja hållbar utveckling och könsuppdelad statistik och analys om fattigdom och hunger, eftersom kunskap om kvinnors ägande, arbete och resurstillgång krävs för att insatser ska bli effektivare och nå de fattigaste. Dessa tankar lyser med sin frånvaro i propositionen. Vad som ovan anförts om kvinnors roll för ett livskraftigt jordbruk ges regeringen till känna. Det är med stor oro vi läser delarna om WTO i kapitlet om handelspolitik. Här hänvisar regeringen till en skrivelse /99, som ska utgöra övergripande handelspolitiska strategi. Enligt denna ska fortsätta att genom EU verka för öppnare handel med robusta, rättvisa och legitima spelregler som inte minst gynnar fattiga människor och ett hållbart miljöutnyttjande. Det tycks ha gått regeringen obemärkt förbi att det har skett stora förändringar främst inom WTO /99. Diskussionerna kring framför allt TRIPS- och GATS-avtalen är stora i övriga delar av världen. I väljer regeringen att blunda. I framtida handelspolitiska överenskommelser måste driva att utvecklingsländernas behov sätts i fokus. Regeringen bör se över strategierna för handelspolitik. I detta arbete bör alla partier involveras. Vad som ovan sagts om översyn av de handelspolitiska strategierna ges regeringen till känna. Det är viktigt att stödja utvecklingsländerna med kunskap och kompetens vid WTO-förhandlingarna och att skapa förståelse för utvecklingsländernas berättigade krav samt att strategiskt arbeta för en förändrad attityd inom EU. Vad som ovan anförts om att stödja utvecklingsländerna med WTO-förhandlingarna bör ges regeringen till känna. WTO har startat gemensamma program för teknisk assistans tillsammans med både (on Trade and Development) och . Syftet med dessa program är att hjälpa utvecklingsländer att öka sitt deltagande i multilaterala handelsförhandlingar. Förutom dessa två samarbetsprogram har även WTO självt bildat en . Syftet med denna fond är att bidra med teknisk assistans åt utvecklingsländer så att de aktivt kan delta i förhandlingarna inom WTO. bör ge sitt stöd åt WTO:s arbete med teknisk assistans åt utvecklingsländerna. Detta bör ges regeringen till känna. uppskattar att handelshinder kostar de fattiga nationerna mer än 100 billioner US-dollar , vilket är cirka dubbelt så mycket som rika länder ger i bistånd. För att ge utvecklingsländerna en möjlighet att utvecklas bör handelshinder avskaffas. Utvecklingsländerna bör däremot kunna ha tullar eller andra skydd mot omvärlden . Ett av de svåraste hindren för utveckling av de fattigaste länderna är de enorma skuldbördor som i många fall härrör sig ända . Lån som tagits och givits på ett lättvindigt sätt och som i de flesta fall inte kommit landets invånare till del utan försvunnit i en diktatorisk och korrumperad statsledning och till storskaliga projekt som ofta misslyckats. Det kan inte vara rimligt att de fattigaste människorna återigen ska betala för deras ledares dåliga ledning och världssamfundets lättsinniga långivning. Det s.k. HIPC-initiativet (Heavily Indebted Poor Countries) för skuldavskrivning måste fullföljas och påskyndas. Huvuddelen av lånen borde skrivas av direkt eftersom den stora majoriteten av HIPC-länderna inte klarar att fullfölja sina åtaganden. Skuldavskrivningarna är ett första viktigt steg i arbetet för att nå det gemensamma målet om att halvera fattigdomen till 2015. Skuldavskrivningar ska kombineras med demokratiska och ekonomiska reformer och åtaganden för kamp mot korruptionen. Endast då kan skuldavskrivningen medverka till verklig utveckling. Vad som ovan anförts om kriterier för skuldavskrivning bör ges regeringen till känna. 8.8 Mediciner och hiv Finansiering av sjukvården i fattiga länder är långt ifrån tillräcklig för att uppnå millenniemålen. Fattiga människor är de första som förlorar på små och otillräckliga hälsobudgetar. I de flesta länder får de fattigaste av hushållen mycket av sjukvårdsservicen. Skillnaderna mellan landsbygdsområden och städer är också stora. Det hälsofrämjande arbetet inom utvecklingsarbetet är avgörande för fattigdomsbekämpning. Resursbristen har en förödande effekt på vårdsystemen eftersom brister i ett område får effekter på ett annat. Ökad vikt måste sättas på det hälsofrämjande arbetet. Hiv/aids har vridit tillbaka decennier av social och ekonomisk utveckling i många utvecklingsländer, konstaterar . Att stoppa spridningen av hiv är ett av FN:s åtta millenniemål som ska uppnås . Om inte spridningen av hiv och aids stoppas är utsikterna att uppnå de övriga millenniemålen mycket små. Det gäller också det övergripande målet att halvera fattigdomen till 2015. Regeringen säger sig sätta de fattiga människornas rättigheter först. Detta rimmar dåligt med den bedömning som görs i fråga om politik för social omsorg och folkhälsa, där det skrivs att ska verka för ökad tillgång till läkemedel till rimlig kostnad för utvecklingsländernas befolkning. bör kunna driva denna fråga på ett mer konstruktivt sätt än genom att söka frivilliga lösningar med företagen. I det svenska utvecklingsarbetet måste arbetet mot hiv/aids bli än mer prioriterat. Hiv/aids slår hårt mot hela samhället på alla nivåer. Människor får mindre tid till det gemensamma; informella institutioner, seder och bruk påverkas; traditionella nätverk urholkas och omvårdnaden av barn och äldre åsidosätts. I arbetet med det civila samhället och frivilligorganisationerna i mottagarländerna bör frågan om sexuell och reproduktiv hälsa lyftas fram. Detta bör ges regeringen till känna. När det gäller efterlevnaden av WTO:s deklaration kring TRIPS och tillgång till livräddande läkemedel finns det mycket att önska. EU har gått på en linje som är ganska snäv och långsam. Det handlar om långsamma processer kring frivilliga överenskommelser med olika bolag inom det existerande avtalet. Det krävs ett mer grundläggande ifrågasättande av omfattning och mandat med tanke på de enorma behov som existerar i världen med hivspridningen. Menar regeringen allvar med att sätta de fattiga människorna i fokus bör man kunna komma med tydligare skrivningar än de som finns . Ett steg på vägen är det beslut som EU:s handelsministrar fattade vilket innebär att läkemedel mot hiv, tuberkulos och malaria ska kunna säljas till kraftigt reducerade priser i 76 av världens fattiga länder. WTO godkände en uppgörelse om att ge fattiga länder rätt att importera billiga läkemedelskopior mot aids och andra svåra sjukdomar. Att det blir möjligt för fattiga länder, som inte själva kan framställa läkemedel, att importera livsviktiga mediciner är avgörande för kampen mot dödliga sjukdomar som aids och malaria. Allra bäst vore om länderna själva kunde/fick tillverka läkemedlen så att de inte behövde importera dem. I arbetet med att sprida information och kunskap om sjukdomar såsom hiv, spelar kulturen en stor roll. Genom olika kulturella evenemang teater, dans, musik m m kan man på ett stimulerande och effektivt sätt nå stora folkgrupper. I det svenska arbetet mot spridning av hiv bör det kulturella inslaget spela en stor roll. Vad som ovan anförts om kulturens roll i informations- och kunskapsspridningen kring hiv bör ges regeringen till känna. Skolor och utbildningscentra bör ges ett specifikt uppdrag i att lära människor, gamla som unga, hur sjukdomen hiv sprider sig och hur man skyddar sig mot den. Många av länderna som är hårt drabbade av hiv/aids saknar nätverk och/eller personal för att kunna vara säkra på att behandlingarna utförs, administreras och följs upp på ett tillräckligt effektivt sätt. I det internationella arbetet i frågor som rör sexuell och reproduktiv hälsa bör vara pådrivande för att utvecklingsländer ska få stöd till de nätverk och den personal de behöver för att få hivsituationen under kontroll. Detta bör ges regeringen till känna. 8.9 Närvaro och koncentration Det svenska har den dominerande delen av sin personal på myndigheten i . Få personella resurser finns i mottagarmiljön, på fältet och i de länder som är huvudmottagare av svenskt bistånd. Dessutom saknar Sida egen expertis för mänskliga rättigheter. Det är beklagligt att inte en översyn av Sidas struktur och organisation har genomförts som den svenska biståndspolitiken ändrar inriktning. Ett kunskaps- och utvecklingscentrum som en del av Sidas verksamhet bör förläggas till i eller till någon annan plats i . Eventuellt bör ytterligare delar av Sidas verksamhet placeras i utvecklingsmiljön för att stärka närvaron och underlätta erfarenhetsutbytet. Vad som ovan anförts om att delar av Sidas verksamhet borde förläggas till några utvecklingscentra i bland annat bör ges regeringen till känna. Det civila samhället har en viktig roll att spela i samarbetet med vissa länder. som nation kan inte delta i utvecklingsarbete i länder som styrs av korrumperade regimer eller länder vars regimer öppet arbetar mot en demokratisering. Här måste det civila samhället ges en chans att utveckla samarbetsprogram. Vad som ovan anförts om det civila samhällets roll i länder som som nation inte kan medverka i bör ges regeringen till känna. Globkoms förslag om att begränsa antalet mottagarländer var välkommet. Dock bör kriterierna för vilka länder som ska ta emot svenskt bistånd ses över. Att regeringen väljer att avvika från det förslaget är både förvånande och illa underbyggt. Genom att begränsa huvudbiståndet till ett antal utvalda länder nås större fokusering på mottagarländernas behov. Det ger möjlighet till ökad dialog, bättre utvärdering och långsiktig närvaro. Regeringens förslag, där bistånd kan komma att ges i mindre portioner än hit och än dit, leder till att den totala utvecklingseffekten är svår att överblicka och bedöma. Om med sitt utvecklingsarbete vill ha fokus på de fattiga ländernas bästa ter sig en begränsning av huvudmottagarländerna naturlig. Vad som ovan sagts om begränsning av antalet mottagarländer och kriterierna för dessa bör ges regeringen till känna. Bidragsgivande länder bör i större utsträckning än koordinera sina insatser i de olika mottagarländerna. De flesta mottagarländer är mottagare av bistånd från ett flertal länder som alla har olika redovisningsmetoder. För att underlätta för mottagarlandet bör dessa samordnas bättre än . 9 En global prioritering Sett ur ett globalt perspektiv framstår utvecklingsfrågorna i söder om och norr om /alldeles tydligt såsom problem nummer ett i världen. Levnadsstandarden både på landsbygden och i städernas slumområden har knappast förbättrats alls . Naturresursutnyttjandet har intensifierats utan att mer hållbara metoder kommit till användning annat än i mycket liten skala och hälsoläget har förvärrats. Vår bedömning är att en framträdande brist i den inhemska politiken varit den gentemot bönderna och landsbygdsbefolkningen, dvs. jordbrukspolitiken och politiken för regional utveckling. UD och Sida bör skapa förutsättningar för att få till stånd en mellan och biståndsmottagarlandet gemensam analys av hindren för jordbrukets och landsbygdens utveckling i det afrikanska landet och att de slutsatser som analysen ger läggs till grund för det fortsatta utvecklingssamarbetet. Detta bör ges regeringen till känna. Vid ett möte i antog bondeorganisationer från ett femtontal länder i en deklaration som manar till en ny grön revolution inom jordbruket. Målet är att under det kommande decenniet reducera hungern och uppnå livsmedelssäkerhet på ett uthålligt sätt för den afrikanska kontinenten. De afrikanska bönderna kräver att jordbruk prioriteras i såväl de egna regeringarnas nationella politik som bland samarbetspartners och finansiella institutioner. De har uppmanat till åtgärder inom flera prioriterade områden. Bland dessa finns utvecklingsprogram för landsbygdskvinnorna, utbyggnad av infrastruktur, tillgång till insatsvaror och skydd för och bevarande av miljön. De afrikanska bönderna rekommenderar bland annat korrigering av obalansen i den internationella jordbrukshandeln till förmån för utvecklingsländerna. välkomnar regeringens ambitioner att arbeta för bättre samstämmighet i EU:s politik i relation till utvecklingsländer och för att utvecklingsaspekter bör beaktas inom alla . Dock saknas konkreta förslag och mål om när EU:s handelshinder ska ha minskats avsevärt. EU:s biståndspolitik har vid ett flertal tillfällen och av flera olika instanser, grupper och utredningar konstaterats lida av brist på koordination och avsaknad av en enhetlig politisk målsättning. Måluppfyllelsen är som en följd av detta utomordentligt svag. Globkom konstaterade i sin utredning att det inom EU finns uppenbara brister i samstämmigheten när det gäller utvecklingspolitik och fattigdomsbekämpning. Den mest uppenbara svagheten är bristen på koherens mellan handels- och jordbrukspolitiken och utvecklingspolitiken. bör vara drivande i arbetet för att förändra, förbättra och effektivisera EU:s biståndspolitik. Detta bör ges regeringen till känna. I det förslag till fördrag om upprättande av en som Europeiska konventet presenterat är ett av unionens mål att bidra till fred, säkerhet, hållbar utveckling av vår jord, solidaritet och ömsesidig respekt mellan folken, fri och rättvis handel, utrotning av fattigdomen och skydd för mänskliga rättigheter, särskilt barnens rättigheter samt till strikt efterlevnad och utveckling av internationell rätt, inklusive respekt för principerna i stadga. Hur detta i praktiken ska genomföras är svårt att förstå. För att kunna uppnå sina högtidliga skrivningar bör unionen ta krafttag för att nå en bättre samordning mellan politikområdena, högre effektivitet och en bättre måluppfyllelse. I förslaget till skriver även Europeiska konventet att unionens och medlemsstaternas politik för utvecklingssamarbete skall kompletteras och förstärka varandra. bör besluta att uppdra åt regeringen att återkomma med förslag till hur detta samarbete ska drivas från svensk sida. 11 Avbindning av biståndet Den parlamentariskt tillsatta kommittén Globkom menade att bör avbinda allt bilateralt bistånd och verka för internationell avbindning. En stor del av remissinstanserna avvisar förslaget. En del av remissinstanserna betonar att de stödjer avbindning i princip men att de motsätter sig en ensidig svensk avbindning. Avbindningen av det svenska biståndet måste göras i samma takt som det görs internationellt. En ensidig svensk avbindning skulle inte gynna utvecklingsländerna. Däremot skulle svenskt näringsliv diskrimineras i internationell konkurrens. Avbindningen av svenskt bistånd bör ske i samma takt som internationell avbindning. Detta bör ges regeringen till känna.