mot · GR02U10 · 2003-09-19 00:00:00 — Den förekommande diskrimineringen av dessa grupper bör successivt föras in i biståndsdialogen och om möjligt motverkas genom val av nya projekt och att det i Sidas regleringsbrev även bör tas hänsyn till situationen för HBT-personer. Människor i tredje världen med funktionshinder I tredje världen tillhör ofta människor med funktionsnedsättning de fattigaste av de fattiga. De får erfarenhetsmässigt sällan del av biståndsinsatser. Vi vill understryka det önskvärda i att man i svenskt bistånd uppmärksammar denna grupps utsatthet, och utvecklar strategier för att nå den med bistånd. gick WTO:s s.k. Utvecklingsrunda i stå vid mötet i . Detta är ett allvarligt bakslag för ansträngningarna att liberalisera världshandeln, och särskilt ett bakslag för hoppet om ett genombrott beträffande de varugrupper som är särskilt viktiga för att få tillträde för på och marknader. Här bär EU, och ett mycket stort ansvar. visade en skådad kraft och sammanhållning. Det är möjligt att detta gynnar intressen på , trots allt, men till priset av förluster under minst två . En annan mycket allvarlig effekt kan bli att WTO-systemets globala karaktär bryts ned, fragmenteras och ersätts av en myriad av bilaterala handelsavtal av mer eller mindre nykolonial karaktär. Dessa bilaterala avtal är alltså problematiska från WTO-synpunkt. Men även på annat sätt. Genom EU:s handelsavtal med länderna i tredje världen har handelshinder avskaffats på många varor, men knappast på de varukategorier som är viktigast för exportländerna. Även bortsett från den viktiga aspekten att förekomsten av många regionala frihandelsarrangemang tenderar att underminera det globala handelssystemet, är alla dessa preferensavtal som EU har ofta mycket krångliga och svåra att administrera i exportländerna, men också i EU självt. Till exempel har EU höga handelshinder för teko-, stål- och jordbruksprodukter förutom baskemikalier. har möjlighet att begränsa importen då ett medlemsland/företag klagar på konkurrensen och med en förödande flit använder antidumpningsåtgärder som skadar exportörer och EU:s konsumenter. Denna nya och snabbt växande användning av antidumpningsåtgärder bör motarbeta såväl inom EU som inom WTO och i andra fora. Det är just i de fall när exportvaror verkligen är konkurrenskraftiga som deras tillträde till marknaden gynnar konsumenterna som mest. EU måste möjligt avskaffa sina importkvoter inom bland annat stål-, kemikalier och tekoområdet. Handelshinder vid gränserna, subventioner och specialutformade regler som de facto skyddar EU-producenter måste slopas. EU:s protektionism på jordbruksområdet omöjliggör för hundratals miljoner människor att höja sin levnadsstandard genom export till EU. I en rapport från betonas att sänkta jordbrukssubventioner och tullar skulle kunna lyfta drygt 140 miljoner människor ur fattigdom och hopplöshet. Det motsvarar nästan hela folkmängd. EU betalar sex gånger mer i jordbrukssubventioner än vad EU ger i bistånd. En verklig avreglering av EU:s jordbrukspolitik måste påbörjas, och ju förr dess bättre. anser att skall verka för en långtgående avreglering av den gemensamma jordbrukspolitiken till , det vill säga som FN:s millenniemål skall vara uppfyllda. Frihandeln bör öka. bör, inom EU, än mer intensivt driva på för att den inre marknaden öppnas för produkter. anser att skall verka för ett borttagande av tulleskalering, subventioner samt kvoter . Om andra länder gör liknande medgivanden i frihandelsvänlig riktning, innebär det en kraftfull stimulans av de fattiga ländernas tillväxtmöjligheter. Handelns betydelse för utveckling Handelns betydelse för utveckling skall ges en central roll i svensk politik för global utveckling. Fattigdomen i världen kan mildras genom ekonomisk tillväxt, särskilt om den kombineras med åtgärder på den nationella nivån som förbättrar inkomst- och förmögenhetsfördelningen. En av de viktigaste åtgärderna för ökad tillväxt är att öppna för en fri utrikeshandel och sedan hålla handeln fri. Detta är skälet till att frågan om frihandel blir central i alla diskussioner om globalisering och utveckling, även om den ingalunda är den enda frågan. Frihandel är ett avgörande instrument för att nå liberala mål om välstånd och demokrati, och kan inte se att den slutsatsen annat än har förstärkts allteftersom åren och decennierna gått sedan kolonialismen avskaffades. Att införa en friare handel och ett starkare internationellt regelsystem i WTO är åtgärder för ökad tillväxt och minskad fattigdom. Dessa båda åtgärder utgör ett avgörande steg för att ställa sig på den enskilda fattiga människans sida gentemot rika länders protektionism, internationella storföretag och inhemska korrupta makthavare som har sina intressen att bevaka. De senaste decenniernas utveckling visar att de som öppnat sig för internationella kapital- och handelsrörelser fått en högre tillväxt och ett större välstånd jämfört med de som tillämpat omfattande valutaregleringar, kapitalrestriktioner och andra typer av protektionistiska åtgärder. Det är också den väg som följt . Skulle neka dagens fattiga länder en politik som lyft självt ur fattigdom till välstånd? Globalisering av produktion, konsumtion och utrikeshandel innebär att ett land kan höja sin totala inkomst på flera sätt: För det första sker det genom att landet koncentrerar sin produktion till de varor och tjänster som man är jämförelsevis bra på. Ett land som har gott om outbildad arbetskraft specialiserar sig sålunda på produktion och export av varor och tjänster som kräver en stor insats av outbildad arbetskraft. Ett land som har gott om kapital specialiserar sig på produktion och export av kapitalintensiva varor och tjänster. Specialisering i linje med länders s.k. komparativa fördelar innebär sålunda att världens samlade resurser utnyttjas på ett mera produktivt sätt, och den högre produktiviteten medför högre inkomster och välstånd. Länder gör helt enkelt det de är relativt sett bäst på. En sådan internationell arbetsfördelning vore omöjlig utan en omfattande utrikeshandel möjliggjord genom låga tullar och andra handelshinder. En andra ekonomisk fördel är att företag kan utnyttja stordriftsfördelar och därigenom producera till lägre kostnader och priser. I många sammanhang, t.ex. i bilindustrin, blir kostnaden per styck lägre ju fler bilar som produceras. Om inte svenska företag som , och hade kunnat producera för världsmarknaden utan varit hänvisade enbart till den lilla svenska marknaden, hade kostnaden per bil varit kanske två eller så hög, kvaliteten sämre, och företagen hade kanske inte alls funnits. En tredje fördel med utrikeshandel är att konsumenterna har en större meny av varor och tjänster att välja mellan. De är inte enbart hänvisade till de varor och tjänster som skulle kunna ha producerats inom landet. En fjärde fördel är den gratis eller mycket billiga överföring av kunskap om t.ex. teknologi, organisation och kvalitetskrav som följer med handeln. En femte fördel är att friare handel undanröjer en viktig grund till korruption, nepotism och mygel. Ett exempel är att de som vid frihandel sysslar med utrikeshandel undgår frestelsen att muta sig fram för att skaffa sig import- eller exportlicenser. Korruption kan också uppmärksammas mera om det finns utländska företag i landet som lider skada av korruptionen, t.ex. diskrimineras i konkurrensen med inhemska företag. En sjätte fördel är försörjningstryggheten. Om skörden i ett land slår fel kan man importera mat, om vattenmagasinen är tömda kan man importera el osv. Det är alltså inte så, som många i förstone tycks tro, att självförsörjning leder till trygghet. Tvärtom är det handel, samarbete och ömsesidig solidaritet som leder till trygghet. Detta är en trygghet som framför allt behövs i många fattiga länder. Frihandel innebär ingalunda en internationell handel fri från regler lika litet som ett rättssamhälle innebär ett samhälle fritt från lagar och domstolar. En fri världshandel förutsätter både ett multilateralt regelsystem och mekanismer och system för tvistlösning för att frihandel skall kunna fungera för företagen och tjäna konsumenterna. Därför fyller WTO en oerhört viktig roll särskilt för politiskt svaga länder. (WTO har t.ex. krav på konsensus i beslutsfattandet). WTO är ett forum för fattiga och rika länder att göra sin röst hörd. WTO bör förvisso utvecklas och reformeras för att ytterligare stärka de fattiga ländernas möjlighet att delta i förhandlingar med stärkt inflytande. Kan då svårigheter i omställningsskedet vara att välja en mera protektionistisk politik? Det kan möjligen låta sympatiskt att de fattiga länderna skall vänta med att ta ned sina handelshinder i avvaktan på att EU och går före. I-ländernas uppträdande är på många sätt förfärligt, men det innebär inte att samma saker bör rekommenderas för . Detta med skydd under ett uppbyggnadsskede eller omvandlingsskede är verkligen ingen ny tanke utan var vitt spridd . Eftersom utvecklingen har skjutit tanken i sank har den varit övergiven. Det var denna tanke som ursprungligen motiverade importsubstitutionspolitik som är en viktig ingrediens i djupa kris protektionism, etc. En politik med handelshinder blir framför allt en ursäkt för att skydda producentintressen och inte konsumenterna, vilka också finns i de fattiga länderna. De i fattiga länder som tjänar på protektionism är de etablerade ineffektiva företagarna samt politiker och byråkrater som efter mutor delar ut tillstånd till utrikeshandeln. Se t.ex. hur det gick i eller . Konsumenter i det fattiga landet tvingas hålla till godo med varor av dålig kvalitet eller betala priser som är högre än vad de skulle behöva vara. finns det ett stort system för positiv diskriminering (asymmetri) i i-ländernas handelspolitiska behandling av (GSP, ). Det har givit minimala ekonomiska vinster till . De system som i-länderna använder för att särskilt gynna (GSP etc.) är ofta närmast betydelselösa eftersom det finns så många undantag och motverkande regler på andra områden (anti-dumpning etc.) att det slutar med massor av byråkrati och minimala förmåner. En annan effekt är att vissa gynnas på andras bekostnad. Om ett land är tillräckligt framgångsrikt mister det snabbt sina förmåner. Då de fattiga länderna krävt likabehandling och stabilitet, har de däremot lyckats sätta press på i-länderna. Så gjorde bl.a. och , vilket fick EU att sätta interna EU-protektionister på skambänken. Mot bakgrund av diskussionen ovan är det betydelsefullt att låter propositionens betoning på handelspolitik som betydande för möjligheter att utvecklas, få genomslag i den praktiskt förda politiken. , som ligger till grund för regeringens proposition, föreslår en koncentration av biståndet till ett färre antal länder, runt 20 stycken. Regeringen har emellertid valt en motsatt linje. Inga länder pekas ut utan skall samarbeta så som regeringen bedömer lämpligt. menar att det finns en fara i att biståndspolitiken därmed blir ett allmänt utrikespolitiskt instrument med sämre biståndspolitisk måluppfyllelse, en utspädning av svenska erfarenheter, och grundare kunskaper om mottagarna. Bistånd, för att nå framgång i form av en demokratisk utveckling och minskad fattigdom, måste vara långsiktigt. Det är bättre att även fortsättningsvis, som föreslog, koncentrerar sina insatser till ett mindre antal länder och fokuserar på bättre måluppfyllelse. De länder som bör komma ifråga för långsiktigt samarbete skall vara länder som i allt väsentligt delar våra värderingar vad gäller vikten av demokrati. Detta kriterium gäller både när nya länder skall väljas och när gamla länder successivt skall gallras ut. Det får implementeras successivt över ett par , men med en klar riktning angiven för varje land så att biståndsdialogens krav på att ta hänsyn till de svenska målen blir trovärdiga för alla inblandade. Även om liberalerna anser att svenska biståndsinsatser skall koncentreras till vissa länder skall fortsätta med humanitärt bistånd dit det kan komma att behövas. Vid akuta konflikter eller naturkatastrofer måste de akuta behoven styra som, igen, även detta bistånds effektivitet och fördelning alltid skall beaktas. EU:s utvecklings- och biståndspolitik För oss liberaler är det viktigt att EU:s internationella ansvar och engagemang inte stannar vid unionens yttre gränser. Den europeiska unionen bygger på gemensamma värderingar som bl.a. kommer till uttryck i fördragen. Kampen för demokrati, rättsstatens principer och försvaret för mänskliga rättigheter är grundläggande för det europeiska samarbetet. Detta måste tydligt prägla även biståndspolitiken. beklagar därför att regeringen inte diskuterar hur den inriktning på mänskliga rättigheter och demokrati som lyfts fram i propositionen bättre skall kunna färga EU:s utvecklings- och biståndspolitik. bör EU-biståndet fokusera mer på demokrati och mänskliga rättigheter. Sannolikt går inte detta att åstadkomma med mindre än att EU-länderna beslutar sig för en genomgripande reform av biståndspolitikens mål och institutioner. EU:s utvecklingspolitik måste också präglas av högre kompetens och en större närvaro i de länder man samarbetar med. EU-biståndet har kritiserats för en alltför ogenomtränglig byråkrati. Denna försvårar på flera sätt genomförande av biståndsinsatser och kontroll av dessa. Det är inte möjligt att seriöst arbeta för demokratiska fundament såsom en transparent och förutsägbar maktutövning av staten om man själv agerar oförutsägbart, ineffektivt och till och med korrumperat, vilket skett inom EU biståndet. menar att bör verka för att EU:s bistånd i ökande utsträckning sker i form av programstöd istället för projektstöd. Arbetet med att reformera EU:s biståndspolitik pågår. Bland annat kommer administrationen av biståndet att koncentreras till mottagarländerna i högre grad . Det är positivt. Administrationen har i allt för hög utsträckning varit centrerad till . Biståndsutbetalningar har kraftigt försenats, vilket har lett till svåra negativa konsekvenser för mottagarländerna. Arbetet med att reformera EU:s biståndspolitik måste fortgå och påskyndas. I det arbetet måste vara drivande. Enskilda människor och enskilda organisationer utgör basen för biståndsviljan. Utredningar som gjorts visar också att internationellt solidaritetsarbete genom enskilda organisationer ofta är effektivt och vilar på stor erfarenhet. Korta beslutsvägar och obyråkratiska sätt att arbeta gör att hjälpen genom frivilligorganisationer är kostnadseffektiv och når fram. Arbetet sker ofta i små lokalt förankrade projekt, med en mycket nära kontakt mellan de engagerade människorna i och deras samarbetspartner i syd eller öst. Andra delar av folkrörelsebiståndet sker i större skala, speciellt inom de områden där organisationerna har stor kompetens, som exempelvis demokratifrågor och humanitära insatser. Den solida biståndsvilja som finns bland de människor som arbetar inom olika enskilda organisationer måste tas till vara och på olika sätt stödjas och uppmuntras. Utan den långa biståndserfarenhet som finns bland alla dessa enskilda organisationer såsom kyrkor och samfund av olika slag, solidaritetsgrupper, fackföreningar, idrottsföreningar, politiska partier etc. skulle det svenska biståndet inte vara så effektivt och så väl förankrat i det svenska samhället som det är . Folkrörelserna har en central roll när det gäller att mobilisera folkligt stöd för utvecklingsarbete. Informationsarbetet hos enskilda organisationer i utgör en allt större del av deras verksamhet. Genom seminarier, debatter, utbyte mellan utvecklingsländerna och väcker man intresset och ökar medvetenheten inte minst hos den yngre generationen för globala frågor. I dagens kommunikationsvärld är det oerhört viktigt att de fattiga länderna inte isoleras. Folkrörelserna har en viktig roll i det arbetet. De stora biståndsorganisationerna har haft en särställning bland de enskilda organisationerna i det att de blivit s.k. ramorganisationer. Gruppen av ramorganisationer måste kunna förändras och fler organisationer bör kunna tillkomma. När detta väl är sagt, vill vi påminna om den kritiska debatt om frivilliga organisationer (NGO:er) som också finns. Deras tendens i vissa fall till överdriven medietillvändhet och egna överlevnadsmål och trendkänsliga dagordningar har forskare påpekat. Frivilligorganisationer bör lika litet som annat inom biståndspolitiken ses okritiskt. Det är att näringslivet kan engageras i arbetet för mänskliga rättigheter. välkomnar därför det initiativ Globalt Ansvar som regeringen tagit för att få företag att arbeta för mänskliga rättigheter och drägligare livsvillkor för människor i fattiga länder. Många fattiga länder dras med omfattande externa skulder, som är ett av flera hinder för deras politiska och ekonomiska utveckling. Det internationella initiativet för de fattigaste och mest skuldsatta länderna, det så kallade HIPC- initiativet (Heavily Indebted Poor Countries) bör fullföljas. Skuldavskrivningsfrågorna diskuteras inom EU i det s.k. , där som en följd av folkomröstningsresultatet inte är företrätt. Detta är problematiskt. Tredje världen kan knappast annat än förlora på att inte är företrätt i diskussion och beslut om gemensamma EU-ståndpunkter visavi finansiella institutioner som , som hanterar skuldavskrivningar, och IMF och , och internationella ekonomiska konferenser om problem. Skuldfrågan måste icke desto mindre prioriteras. Såväl som övriga i-länder bör göra mer för att minska skuldbördan i de allra fattigaste länderna. Skuldavskrivningar måste förses med villkor för ekonomiska och demokratiska reformer. kan inte acceptera att skulder avskrivs till länderna som är ovilliga att genomföra demokratiska och ekonomiska reformer. Det skulle enbart gynna eliten och korruption. Utan ekonomiska och politiska reformer kommer länderna aldrig att kunna ta sig ur den skuldfälla de hamnat i. Avbindning och slopad uppdelning av biståndet En del av de problem som minskar biståndets effektivitet finns i givarländerna. En företeelse som mött mycket kritik är så kallat bundet bistånd. Det innebär att bistånd binds till vissa varor, vissa ändamål och upphandlingar i vissa länder. är generellt sett avvisande till bindningar och öronmärkningar av bistånd. (Ofta fungerar ändamåls- och varubindning dessutom inte som givaren avsett eftersom mottagarna ofta t.ex. kan omfördela sina offentliga utgifter på ett kompenserade sätt, s.k. fungebility). Avbindning betyder ökad frihandel och öppnare marknader. menar att bundet bistånd genom krav på upphandling i givarländer inte bör förekomma, och regeringen bör starkare verka internationellt för ett sådant förhållningssätt. accepterar som en effektivitetshöjande åtgärd att östbiståndet och övrigt bilateralt bistånd slås samman, men understryker att målet att främja demokrati är överordnat. Hälsa med fokus på insatser för hiv/aids Att förebygga ohälsa och bekämpa sjukdomar är en viktig uppgift för biståndet. Ett av de största hoten mot hälsa och välfärd i den fattiga delen av världen utgörs av aidsepidemin. Hiv/aids är ett dödligt hot mot alla människor i söder om . Många drabbas av hiv och i många utvecklingsländer i ökar nu antalet drabbade lavinartat. Sedan aidsepidemin började har över 20 miljoner människor dött av aidsrelaterade sjukdomar. beräknas ca 4050 miljoner vara smittade av hiv. Två tredjedelar av dessa finns i södra . Hälften av alla hivinfekterade är unga människor, . Dödstalen beräknas fortsätta öka och aidskatastrofen i kan, om ingenting görs, leda till att ett flertal afrikanska stater i modern tid kan komma att uppleva en befolkningsminskning. Aidsepidemin drabbar inte bara dem som insjuknar utan också deras närmaste omgivning. Miljontals barn blir föräldralösa. Hela samhällen och nationer förlorar en eller flera generationer av människor. Hiv/aidsepidemin utgör ett allvarligt hot mot möjligheterna till social och ekonomisk utveckling och ett svårt hot mot möjligheterna att bekämpa fattigdom. Sexualitet är ett stort tabu på politisk nivå i många fattiga länder. Om dagens generation skall lyckas förebygga hiv/aids, oönskade graviditeter och sexuellt överförbara sjukdomar, måste detta tabu brytas. Det politiska engagemanget och ansvaret är alltför svagt i utvecklingsländerna. I är det än så länge ytterst få ledare som tydligt och klart prioriterar kampen mot hiv/aids. I utvecklingssamarbetet är det därför viktigt att svenska representanter, även på högsta nivå, i utvecklingssamarbetet lyfter fram tabubelagda frågor om hiv/aids, sexualitet, makt och rättigheter på ett öppet sätt. Det behövs även stora insatser för att hjälpa de redan drabbade, exempelvis genom att erbjuda gratis eller mycket billiga bromsmediciner till alla de miljoner som smittats. Bistånds- och flyktingpolitiken hänger ihop på flera sätt. För att förebygga flyktbehov är demokratifrämjande insatser angelägna. Demokratibistånd torde kunna medverka till att flyktsituationer för människor i utvecklingsländerna förhindras. Den satsning på bistånd som främjar demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter som förordas i denna motion är alltså motiverad även i ett flyktingpolitiskt perspektiv. I akuta massflyktsituationer krävs omfattande hjälpinsatser i närområdet. Även vid repatriering och återuppbyggnad är bistånd av stor betydelse. I de flesta fall i utvecklingsländerna tar flyktingar sin tillflykt till grannländer. Sådana massflyktsituationer ställer oerhört stora anspråk på mottagarländerna, som ofta också tillhör gruppen av fattigare . Detta kan dessutom ha en direkt destabiliserande inverkan på dessa länder. En samordnad politik för att bidra till att förebygga och/eller undanröja orsaker till flykt och påtvingad migration skall vara ett viktigt inslag i internationella agerande såväl bilateralt som multilateralt. Här bör inte minst olika FN-organ som t.ex. UNHCR få ett kraftfullt stöd. Biståndspolitiska insatser som främjar ekonomisk och social utveckling kan minska migrationstrycket. Vårt land behöver öppnas för arbetskraftsinvandring från länder utanför EU. För den enskilde kan temporär eller permanent arbetskraftsvandring vara en möjlighet att skapa sig en bättre framtid. Genom att öppna för arbetskraftsinvandring till och EU skulle dessutom trycket på asylsystemet minska. Lokala eller regionala konflikter exploaterar ofta etniska eller kulturella motsättningar för att skapa folklig legitimitet och mobilisering. Då de flesta konflikter blivit interna har denna tendens förstärkts. Krigen på utgör skrämmande exempel på där kulturell tillhörighet och symboler gett en ursäkt för krigshandlingar. Det är anmärkningsvärt att propositionen inte behandlar detta ämne. Människors kulturarv är en möjlighet att finna identitet och trygghet, vilket krävs för att utveckla öppna samhällen. Förstörda kulturella symboler blir ett hinder för en balanserad utveckling. Därför måste det ske ett medvetet arbete med att utveckla mekanismer för att skydda kulturarv för att konflikter inte ska accelerera, men också för att snabbt återställa kulturellt viktiga institutioner efter en konflikt. Försoning är aldrig möjlig när sönderbombade museer, religiösa byggnader, forntida lämning, litterära samlingar etc. ligger förödda som ett evigt utropstecken över begångna övergrepp. Från görs ett visst arbete inom detta område främst inom stödet till . Arbetet bör utvidgas och intensifieras. Två av vår tids största utmaningar är kravet på ett miljömässigt hållbart samhälle och fattigdomsbekämpning. Dessa två utmaningar måste lösas . Det är inte troligt att en svältande värld har möjlighet att lösa de stora miljöproblem som vi står inför, men det är också uppenbart att utan en miljömässigt hållbar utveckling kommer de som tillhör de allra fattigaste att drabbas än hårdare . Globala klimatförändringar som orsakas av människan är vår tids största miljöhot. Det är ofta de fattigaste ländernas medborgare som riskerar att drabbas hårdast av klimatförändringar.