mot · GQ02So21 · 2003-01-24 00:00:00 — med anledning av skr. 2002/03:25 Uppföljning av den Nationella handlingsplanen för handikappolitiken 2 Förslag till riksdagsbeslut 2 3.1.1 Stimulansbidrag för att möjliggöra tillgänglighetsreform 3 3.1.2 Huvudmannaskap för nationellt tillgänglighetscenter 5 3.2.1 Villkoren för personlig assistans 5 3.2.2 Kostnadsansvaret för assistansverksamhet 6 3.2.3 Personliga assistenters utbildning och arbetsvillkor 7 3.2.4 Daglig verksamhet för psykiskt funktionshindrade 7 3.4 Utredning om högkostnadsskydden 10 3.5 Kostnadsansvar för flerhandikappade och för nationella 10 3.6 Bidragen till handikapporganisationer 11 3.7 Förbättra utbildningen för de funktionshindrade 12 3.7.1 Fler speciallärare i grundskola och gymnasium 12 3.7.2 Hjälpmedel i undervisningen 12 3.7.3 Nej till nedläggning av särskolan 13 3.7.4 Nationell skolpeng anpassad för funktionshindrades behov 13 3.7.5 Hindren i vuxenutbildningen måste avlägsnas 14 3.7.6 Funktionshindrades val av vuxenutbildning 14 3.7.7 Utvecklingsstördas rätt till vuxenutbildning 14 3.7.8 Gör högskolan tillgänglig 14 3.8 Valhemligheten för synskadade 15 3.9 Våld mot funktionshindrade 15 3.10 Då klockan vreds tillbaka 16 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om statligt stimulansbidrag till landsting, kommuner, fastighetsägare, kollektivtrafikbolag m.fl. för att anpassa samhället så att det blir tillgängligt också för funktionshindrade. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om huvudmannaskapet för det nationella tillgänglighetscentret. begär att regeringen lägger fram förslag till återställande av tidigare gällande regler enligt handikappreformen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att funktionshindrade skall ha tillgång till personliga assistenter även vid studier. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om statligt kostnadsansvar för assistansverksamhet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utbildning och arbetsvillkor för personliga assistenter. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utvidgad rätt till daglig verksamhet enligt LSS. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om hjälpmedelsgaranti. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utredning om samordnade högkostnadsskydd. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om statens ekonomiska ansvar beträffande vissa grupper av flerhandikappade och centrum med expertis för vissa små grupper med speciella funktionshinder. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om bidragen till handikapporganisationer. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om återinförd speciallärarutbildning inriktad mot direkt arbete med elever i behov av särskilt stöd. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om de statliga specialskolorna för multihandikappade elever. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att ändra direktiven till av utbildningen för barn, ungdomar och vuxna med utvecklingsstörning, så att alternativet nedläggning av särskolan inte utreds. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att införa en nationell skolpeng, som tilldelar elever med funktionshinder extra resurser. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att staten finansierar de kostnader som uppstår för att genomföra utbildningstolkning inom den offentligt finansierade vuxenutbildningen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att alla vuxenstuderande, inklusive de med funktionshinder, skall ges möjlighet att välja om de vill utbilda sig i den kommunala vuxenutbildningen, i en folkbildningsorganisation eller hos en annan anordnare. begär att regeringen återkommer till med lagförslag om individers rättighet till vuxenutbildning för utvecklingsstörda inom särvux. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att en översyn skall göras av om studerande med psykiska funktionshinder och neuropsykiatrisk problematik skall ges rätt att ansöka om utbildningsbidrag eller assistans. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om synskadades möjligheter att personrösta. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om åtgärder mot våld och andra övergrepp mot funktionshindrade. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om kvaliteten i kommande uppföljningar av den nationella handlingsplanen. I regeringens skrivelse 2002/03:25 om handikappolitiken är det ingen brist på vackert svarvade målformuleringar. Men bakom de många orden om målsättningar gapar en del stora luckor. Politiken när det gäller de funktionshindrades villkor kännetecknas på viktiga områden av passivitet eller av att angelägna reformer har avvisats. Skrivelsen 2002/03:25 belyser att den så kallade målstyrningen kan urarta om den inte används på rätt sätt. I handlingsplaner kan tilltalande mål och principer staplas på varandra, även när det som sker i praktiken inte är så märkligt. Det kan rentav vara så att högstämda mål döljer en passivitet där det blir alltmer tydligt att målen inte kommer att nås. Det finns några exempel på just detta inom handikappolitiken, och dessa brister är inget som uppkommit efter valet och de senaste statsrådsbytena i . De är däremot i hög grad följder av de vägval i handikappolitiken som gjorts från regeringshåll . 3.1.1 Stimulansbidrag för att möjliggöra tillgänglighetsreform Ett sådant exempel är byggnaders och andra offentliga miljöers tillgänglighet för funktionshindrade. Den nationella handlingsplanen innehåller även där vackra målsättningar, och dessa upprepas nu av regeringen. Men verkligheten är att ganska lite händer när det gäller att infria det som sagts om en genomförd handikappanpassning till 2010. Det som betyder mest för resultaten är att regeringen, med stöd av breda majoriteter i , håller hårt på att kommuner, fastighetsägare och andra skall genomföra ombyggnader i snabb takt utan några statliga stimulansbidrag eller andra bidrag. Detta är inte realistiskt, och i skrivelse 2002/03:25 har regeringen inte några nämnvärda framsteg att redovisa. Av den praktiska verkligheten borde man ha lärt att alltför många beslutsfattare ofta behöver både morot och piska för att sådant som är angeläget ska bli verklighet. Trots detta har den s k ansvars- och finansieringsprincipen fått stelna från tumregel till dogm. Följden är att åren går och alltför lite händer. Vår bedömning är, utifrån beräkningar tidigare utfört, att det behövs med ett statligt stimulansbidrag på i genomsnitt en miljard per budgetår, för att det skall gå att uppnå det mål som satts upp . under detta har vårt förslag om ett sådant femårigt stimulansbidrag fallit, och en ny politik är här nu möjlig först . Det är då inte så långt kvar till 2010. som en orealistisk politik förs blir det allt mindre sannolikt att de målformuleringar som gjorts om 2010 kommer att kunna ha något med verkligheten att skaffa . Vad som pågår är att regeringen försöker rida högt på en princip, medan den i praktiken låter de handikappade vänta. uppskattade att kommunerna behöver göra förbättringar för 2,4 miljarder, privata fastighetsägare för 2,1 miljarder, staten för 200 miljoner och landstingen för 300 miljoner, sammanlagt , för att undanröja enkelt åtgärdade hinder. ansåg också att dessa kostnader skulle kunna minskas i gynnsammaste fall halveras om samtliga aktörer tog fram en systematisk och långsiktig plan för åtgärderna, så att de kunde genomföras i samband med ordinarie underhåll och investeringar. Fem miljarder är också den summa vi från liberalerna i flera budgetmotioner föreslagit för att möjliggöra en genomgripande tillgänglighetsreform . Vår mening är alltså dels att målet borde sättas högre, dels att det inte räcker med de enkla åtgärderna, dels att inte heller de enkla åtgärderna kommer att genomföras tillräckligt snabbt utan statliga stimulansbidrag. Vad beträffar tillgängligheten pågår utvecklingsarbete och åtgärder när det gäller kollektivtrafiken. Fastän väldigt mycket återstår att göra är åtminstone framsteg i sikte, även om det förstås är märkligt att det tagit så efter det riksdagsbeslut som fattades 1979. En översyn av pågår också. Men när det gäller byggnaders tillgänglighet har annars politisk passivitet blivit bestämmande. Målet borde där, på samma sätt som i kollektivtrafiken, vara att alla offentliga byggnader och platser bör göras tillgängliga. Kraven på tillgänglighet gäller självklart både offentliga och kommersiella lokaler. Många av dessa åtgärder är inte sällan möjliga att göra till låga kostnader. Men en tillgänglighetsreform bör sträva längre än så. Känsliga miljöer, till exempel byggnader av kulturhistoriskt värde, kostar mer att anpassa. är det angeläget att sådana miljöer som t ex idrottsanläggningar och kulturellt värdefulla byggnader är tillgängliga även för funktionshindrade. måste särskild hänsyn tas, t ex vid ombyggnadsåtgärder i kulturhistoriska miljöer. Men som påpekats i motion 2002/03:Kr372 (fp) är kulturens lokaler bland de viktigaste mötesplatserna, och de måste vara öppna för alla. Detsamma gäller utbildningsväsendet, och till de särskilda problem som finns hos högskolorna återkommer vi i avsnittet om utbildningen och de funktionshindrade. Att installera hissar, en ofta nödvändig åtgärd för att en byggnad ska kunna anses vara tillgänglig för funktionshindrade, räknas inte heller in bland de enkla åtgärderna. De stimulanspengar som borde avsättas borde gå också till de tillgänglighetsåtgärder som inte är enkla. Varje ansvarig myndighet, landsting och kommun ska upprätta planer som anger i vilken takt och på vilket sätt tillgänglighetsproblemen ska avhjälpas. Det förekommer ännu att kommuner saknar plan för tillgänglighetsfrågorna, och att en sådan plan knappt ens är påbörjad. Det är mot den här bakgrunden angeläget att ett stimulansbidrag av det slag som vi beskrivit ovan blir infört . Det som här anförts om stimulansbidrag för tillgänglighet bör ges regeringen till känna. 3.1.2 Huvudmannaskap för nationellt tillgänglighetscenter Vid tidigare riksdagsbehandling har från flera håll framförts att inte bör bli mer lik en vanlig statlig förvaltningsmyndighet genom att få ansvar för sådana funktioner som det nationella tillgänglighetscentret. Tvärtom bör ombudsmannafunktionen renodlas mer, vilket kan ske om olika likartade ombudsmannafunktioner samordnas, vilket med fördel kan åtföljas av att de läggs i en myndighet under . Dessa frågor är under utredning och vi har inget yrkande om dem. Däremot bör ansvaret för tillgänglighetscentret överföras till annan lämplig instans. Regeringen redovisar att en utredning skall tillsättas om myndighetsstrukturen för det handikappolitiska området. Därvid bör även frågan om tillgänglighetscentrets placering lösas. Detta bör ges regeringen till känna. Handikappreformen med rätten till personlig assistans till personer med funktionshinder innebar en frihetsrevolution för dem som fick hjälpen. Den gav tusentals funktionshindrade möjligheten att ta makten över sina egna liv och leva självständigt. 3.2.1 Villkoren för personlig assistans Men började försämringen av handikappreformen då rätten till personlig assistans skars ned. De farhågor liberalerna förde fram inför det riksdagsbeslutet visade sig dessvärre välgrundade. Många funktionshindrade fick sin rätt till personlig assistans omprövad. En annan konsekvens blev att flera försäkringskassor skickade över ansvaret till kommunerna och alltså gjorde en snävare bedömning . Även möjligheterna att kombinera personlig assistans med andra insatser enligt LSS i skola och förskola inskränktes. För att barn med funktionshinder ska vara garanterade personlig assistans, krävs det att de har fler än ett funktionshinder och har ett omvårdnadsbehov som överstiger . Det är anmärkningsvärt att dessa frågor, som hör till de mest betydelsefulla i handikappolitiken, behandlas så lättvindigt och överslätande i skrivelse 2002/03:25. I vissa avgränsade delar har dock fattat beslut som gör att skrivelsen är överspelad. gav regeringen till känna att det behövs en kartläggning och analys av hur barns rätt till personlig assistans utvecklats i tillämpningen. Dessutom gjorde ett tillkännagivande om kartläggning och analys av tillämpningen, vad gäller makars och sambors gemensamma ansvar för hem och hushåll då den ene är funktionshindrad och har rätt till personlig assistans. Enligt vår mening bör den av beslutade kartläggningen och analysen följas av att rätten till personlig assistans i förskola och skola återinförs, så att funktionshindrade ges större möjligheter att använda sina personliga assistenter när de studerar och inte bara i hemmet. Detta bör ges regeringen till känna. kan funktionshindrade elever tvingas byta från sin personliga assistent till en elevassistent. Det innebär att man inte får använda sig av den assistent man är van vid. Det är viktigt att den enskilde känner trygghet. Då kan alla krafter användas till att satsa på studierna. En viktig del av den fortsatta politiken för funktionshindrade bör bli att de rättigheter som lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade och lagen om personlig assistans ursprungligen givit personer med funktionsnedsättning och deras anhöriga även i övrigt blir återinförda. Budgetyrkanden från vår sida har avslagits tidigare under detta . Men bör begära av regeringen att den återkommer med de förslag som är erforderliga för att genomföra förbättringen. 3.2.2 Kostnadsansvaret för assistansverksamhet En annan förändring med samma syfte är att staten borde ta på sig ett kostnadsansvar som lagts på kommunerna. En del av inskränkningarna i handikappreformen var att kostnadsansvaret för de 20 första assistanstimmarna enligt vältrades tillbaka på kommunerna. Detta var ett mycket olyckligt beslut. För de människor som berördes innebar det att en återgång delvis skedde till situationen före handikappreformen då de var beroende av den enskilda kommunens välvilja som insatserna skilde sig åt mellan kommunerna. Förändringen drog också med sig att assistansreformens karaktär av rättighetslagstiftning varit utsatt för ett ständigt ifrågasättande inom . Dessutom har assistansverksamheten i en del fall blivit onormalt betungande för vissa kommuner, medan andra kommuner haft låga kostnader. Detta problem bör inte angripas genom ett speciellt utjämningssystem utan genom att kostnadsansvar överförs till staten, varvid den s k finansieringsprincipen skall tillämpas när det gäller inverkan på de samlade ekonomiska relationerna mellan stat och kommuner. Systemet med personlig assistans bör alltså , i den del det nu är kommunalt, föras över från kommunerna till staten. Vidare bör, som framhölls i den fyrpartireservation om LSS-kostnaderna som avgavs till betänkande 2002/03:SoU1, även ett statligt kostnadsansvar för LSS utredas. Enligt denna reservation bör en verksamhet som är så reglerad som LSS inte finansieras med kommunala skattepengar, då det i praktiken inte finns någon möjlighet att kommunalt påverka beslutet. Vad som ovan anförts om statligt kostnadsansvar för assistansverksamhet bör ges regeringen till känna. 3.2.3 Personliga assistenters utbildning och arbetsvillkor För att trygga handikappreformen bör också de personliga assistenternas situation vid till exempel hjälpmottagarens sjukhusvistelse uppmärksammas. Att en tillfällig sjukhusvistelse som regel innebär att assistenten inte får följa med till sjukhuset och biträda i vården utan tvärtom kan bli av med jobbet på grund av arbetsbrist bidrar till svårigheter att rekrytera assistenter. Assistenternas utbildning, vidareutbildning och handledning behöver också uppmärksammas mer. Att vara personlig assistent måste vara ett yrke och inte så ofta ses som ett genomgångsjobb. Det som här anförts om utbildning och arbetsvillkor för personliga assistenter bör ges regeringen till känna. 3.2.4 Daglig verksamhet för psykiskt funktionshindrade Flertalet personer med funktionshinder har inte nedsatt arbetsförmåga. De finner också i regel arbete på den reguljära arbetsmarknaden, och deras situation avviker inte så mycket från befolkningens i stort. Men de som har nedsatt arbetsförmåga har betydligt svårare att finna sysselsättning. Allra svårast är situationen för dem som har någon form av psykiskt funktionshinder. För dem som omfattas av LSS är möjligheterna till arbete i regel ännu mer begränsade än för dem som genom lönebidrag skulle kunna få arbete. Det hör till saken att lönebidragets tak är oförändrat. Detta har lett till att det blivit svårare för funktionshindrade med kvalificerade utbildningar att få ett adekvat jobb. Som framhållits även i motion 2002/03:A232 (fp) borde taket för lönebidragsanställningar höjas. Men också de som omfattas av LSS borde ges möjlighet till en daglig verksamhet. Detta är en av de viktigaste förbättringar som borde genomföras inom handikappolitiken. Frågan behandlas inte närmare i skrivelse 2002/03:25. Men som regeringen beslöt att överlämna skrivelsen fattade , vid behandlingen av betänkande 2002/03:25:SoU1, ett beslut där bland annat ett motionsyrkande från vår sida delvis bifölls. Detta riksdagsbeslut bör få bli inledningen till en utvidgning av rätten till daglig verksamhet enligt följande. Då LSS genomfördes utvidgades den gamla omsorgslagen till en vidare personkrets. Den kom att omfatta, förutom personer med utvecklingsstörning med mera, också personer med andra varaktiga fysiska eller psykiska funktionshinder som uppenbart inte beror på normalt åldrande, om de är stora och förorsakar betydande svårigheter i den dagliga livsföringen och därmed ett omfattande behov av stöd och service. Dessa brukar ofta kallas personkrets 3. Av resursskäl som var mycket påtagliga under 90-talskrisen kom denna nya personkrets emellertid inte att omfattas av det som kallas daglig verksamhet för personer som saknar förvärvsarbete och inte utbildar sig (LSS § 9, p 10), den så kallade sysselsättningsgarantin. Det är emellertid starkt önskvärt att handikappreformen fullföljs även på denna punkt, så att den s k sysselsättningsgarantin också kommer att omfatta varaktigt psykiskt sjuka. Det här är vid sidan av tillgänglighetsfrågorna och att trygga att assistansreformen inte bryts sönder en av de största frågorna på dagordningen när det gäller de funktionshindrades levnadsvillkor. Den gäller inte dem som har lättast att tala för sig, tvärtom gäller den till stor del sådana som hör till de tystaste och de mest bortglömda. Att fullfölja handikappreformen i den här delen skulle också i många fall vara av stor betydelse för anhöriga till dem som är drabbade av varaktig psykisk sjukdom. Det är en reform som kräver en hel del av förberedelser och som dessutom kostar en hel del pengar; det kan då verksamheten blir utbyggd handla om ett par miljarder kronor brutto. LSS är en rättighetslagstiftning, och skälet till det är att den gäller människor som annars skulle ha särskilt svårt att göra sig gällande mot de mångas och de starkares anspråk på resurser. Utvidgningen av LSS när det gäller daglig verksamhet måste av praktiska skäl ske successivt, bland annat med hänsyn till möjligheterna att rekrytera och utbilda personal. Det behövs regler för hur en stegvis uppbyggnad skall kunna förenas med en rättighetslagstiftning. Det kan möjligen ske genom att den utvidgade rättigheten införs successivt för olika årgångar. Denna och andra genomförandefrågor bör, som en fortsättning på det beslutade om kartläggning och analys, utredas så att det blir möjligt att få igång genomförandet av reformen. Det bör därvid observeras att verksamheten inte behöver ske i kommunernas regi. En av de praktiska möjligheterna att tillgodose en sysselsättningsgaranti av detta slag är genom sådana aktivitetscentrum som drivs av för psykiskt sjuka. Denna och liknande organisationer bör få ökat stöd av samhället för att bygga ut sin verksamhet. Detsamma gäller andra alternativ inom föreningsliv och frivilligorganisationer. Genom begränsade bidrag kan personer beredas sysselsättning och erbjudas tjänster som bidrar till människors välfärd utan att betalningsviljan för dem är så stor att de uppkommer på den ordinarie marknaden. Det som här anförts om utvidgad rätt till daglig verksamhet bör ges regeringen till känna. Funktionshinder medför ofta behov av särskilda hjälpmedel, och det är viktigt med en hög kvalitet i förskrivningen av dessa. När förskrivningen sprids ut på för många händer finns det en risk för att kvaliteten sjunker. Oklarheter i ansvarsfördelningen mellan arbetsmarknadsmyndigheter och andra organ har vållat en hel del svårigheter för enskilda personer, och det finns goda skäl för att en pågående utredning fått tilläggsdirektiv om att reda ut dessa gränsdragningsproblem. I stora delar av landet har landsting och kommuner dessutom parallella organisationer för hjälpmedel. Detta är ett slöseri med kompetens och resurser. Oklarheter i arbetsfördelning, tillämpning och regelverk har påtalats av flera handikapporganisationer. Vägledning om vad som skall gälla kan hämtas från olika förarbeten och tidigare, numera upphävd, lagstiftning. Innebörden framgår dock inte entydigt av själva lagtexten. En större klarhet måste skapas. Oavsett hur kommuner och landsting delat upp ansvaret för hjälpmedel mellan sig, har de ett gemensamt ansvar i hjälpmedelsfrågor. En väl fungerande organisation borde byggas upp mellan landstingen och kommunerna så att den enskilde får den hjälp han eller hon behöver i form av rådgivning, utprovning och anpassning av hjälpmedel. Det lagförslag som snart tar ställning till, om möjlighet till för landsting och kommuner gemensamma nämnder, kan här vara till nytta. En del hjälpmedel erhålls från sjukvårdshuvudmannen, i många fall utan avgift. Avgifter förekommer dock, bland annat för utprovning av hjälpmedlet och för tillhandahållandet. För vissa slag av hjälpmedel har införts särskilda avgiftssystem, och det finns en flora av olika rabatter och högkostnadsskydd på detta område. Att det kan handla om långt mer pengar än vad läkarbesöken kostar framgår av t ex avgifterna för hörhjälpmedel. Knappt hälften av landstingen har ett tak för vad sådana hjälpmedel får kosta, och det har ofta varierat . Kostnaden som överstiger detta tak får den enskilde betala själv. För en person med behov av digital hörapparat för båda öronen har det inneburit en egen kostnad på . En ökad konkurrens på hjälpmedelsområdet är ett av de sätt som finns att höja kvalitet och att kapa köer. Inom t ex hörselvården skulle man i högre utsträckning kunna upphandla tjänster. Det är då viktigt att upphandla hela kedjan utprovning-hörapparat-uppföljning. kan väntetiden för den som är i behov av hjälpmedel vara oacceptabelt lång. Det leder till en onödig inskränkning i möjligheterna att leva ett självständigt liv. Utprovning av hörapparat bör enligt vår mening ingå i det första steget vid återinförandet av en nationell vårdgaranti. Flera av de frågor som vi berört här kommer förhoppningsvis att kunna lösas senast då förslagen från den nu pågående utredningen om hjälpmedelsfrågorna behandlas. Det behöver dock understrykas att det centrala ju ändå är att den som är i behov av hjälpmedel verkligen får snabb hjälp. Det bör införas en hjälpmedelsgaranti som säkerställer att den enskilde inte lämnas i sticket. För en sådan garanti bör gälla att enklare hjälpmedel skall kunna erhållas i princip och komplicerade hjälpmedel senast . Vad som här anförts om hjälpmedelsgaranti bör ges regeringen till känna. 3.4 Utredning om högkostnadsskydden Flera av de övergripande sociala trygghetssystemen samverkar för att i de flesta fall hindra att följderna av funktionshinder eller kronisk sjukdom blir ekonomiskt ruinerande, för anhöriga såväl som för den som själv drabbas.