mot · GR02K9 · 2003-10-17 00:00:00 — Utrikesministern skulle alltså enligt detta förslag finnas centralt placerad både i den lagstiftande och den verkställande maktens ledning. En struktur där en person sitter på två politiska mandat är enligt vår uppfattning inte önskvärd då utrikes- och säkerhetspolitiken företrädesvis bör betraktas som en nationell bestämmandefråga. Tillsättningen av posten som EU:s utrikespolitiska talesman var i sig ett led i en utveckling mot ökad överstatlighet i utrikespolitiska frågor. Det är den svenska utrikesministern som är och skall förbli talesman/taleskvinna vad gäller utrikespolitik. Därför bör varje förslag som utvecklar och förstärker unionens gemensamma utrikespolitik avfärdas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. delas i konventets förslag in i olika konstellationer. Utrikes- och säkerhetspolitikkonstellationen kommer att ledas av unionens utrikesminister. Även utrikesministerfunktionen saknar tydlig arbetsbeskrivning beroende på oenighet om politiken, särskilt på grund av . Allmänna rådet, där EU-ministrarna ska ta plats, är tänkt att ansvara för alla lagstiftningsfrågor, ett förslag som är mycket kontroversiellt och som till och med har invändningar emot. Detta förslag bör avvisas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Bortsett från utrikesrådet kommer ordförandeskapet att rotera i rådskonstellationerna och mandatperioden blir . När och ministerrådet beslutar med majoritet kommer det att krävas dubbel majoritet (en majoritet av medlemsstaterna och minst tre femtedelar av befolkningen). De stora länderna stärker påtagligt sitt inflytande genom att den dubbla majoritetsprincipen införs. Detta är en utveckling som ställer sig mycket kritiskt till och menar att regeringen i påbörjade förhandlingar skall verka för att skydda de små ländernas inflytande. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 13 De nationella parlamenten De nationella parlamenten kommer att få handlingarna utsända som och ministerrådet. De ges en chans till early warning system för att kontrollera efterlevnaden av subsidiaritetsprincipen. Varje nationellt parlament får två röster. Om det kommer in protester från en tredjedel ska kommissionen ompröva sitt förslag. I rättsliga och inrikes frågor räcker det med en fjärdedel av rösterna. Detta har kallats för nödbroms. Men kommissionen kan antingen stå fast vid sitt förslag, ändra det eller dra tillbaka det helt. Någon ny beslutanderätt för de nationella parlamenten medger inte konventets förslag. Snarare är det frågan om en väckarklocka som kommissionen kan stänga av om de så önskar. Detta är inte en tillräcklig förstärkning av de nationella parlamenten. De nationella parlamentens ställning i förhållande till EU:s institutioner bör stärkas och de överstatliga inslagen i beslutsfattandet reduceras. Därför kan det synas positivt att de nationella parlamenten föreslås få en tydligare och mer formaliserad roll i kontrollen av subsidiaritetsprincipen. Dock får inte denna funktion utformas på ett sådant sätt att EU:s karaktär av i grunden mellanstatlig samverkan där medlemsländerna företräds av sina regeringar suddas ut. En generell förstärkning av EU:s institutioner vad gäller kompetens och beslutsmakt i förhållande till medlemsländerna och de nationella parlamenten kan inte accepteras. Tvärtom bör de mellanstatliga samverkansformerna och de nationella parlamentens roll förstärkas och utvecklas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 14 Unionens rättsinstrument och beslutsprocedurer Antalet beslutsinstrument reduceras i konventets förslag från 15 till 6. De utgörs i och med detta förslag av europeiska lagar, europeiska ramlagar, europeiska förordningar, europeiska beslut samt rekommendationer och yttranden. Europeiska lagar och ramlagar ersätter tidigare förordningar och direktiv. Det ska enligt konventets förslag inte vara möjligt för rådet och parlamentet att uppfinna nya beslutsformer. Antalet beslutsprocedurer kommer också att reduceras. delar den kritik som flera remissinstanser framför om tvetydigheter och menar att dessa förslagna förändringar kräver juridisk-teknisk översyn. Regeringen måste också i förhandlingar om rättsinstrumentens och beslutsprocedurernas utformning i det nya fördraget verka för att en sådan översyn genomförs. Det finns en skrivning om delegation av lagstiftningen till EU:s kommittéväsende. Det finns cirka 1 500 arbetsgrupper inom kommissionen och 300 inom ministerrådet. Personer som finns med där handplockas och de jobbar inte öppet. Det finns också möjlighet att återta delegationen, men för att detta ska kunna ske krävs en majoritet av parlamentets ledamöter och en kvalificerad majoritet i ministerrådet. Enligt bör lagstiftning aldrig delegeras till arbetsgrupper utan istället när EU har lagstiftningsmakt alltid ske i öppenhet i ministerrådet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vidare föreslår konventet i detta sammanhang en skrivning om att medlemsstaterna ska kunna överlåta till parterna att genomföra europeiska ramlagar på nationell nivå. Detta gäller dock inte europeiska beslut. En konsekvens av detta skulle vara att det egentligen inte går att överlåta åt parterna att via kollektivavtal genomföra besluten på nationell nivå. delar den syn som regeringen framför om att dessa konsekvenser bör ses över. Regeringen bör i kommande förhandlingar säkerställa möjligheten att införliva EU-lagstiftningen genom kollektivavtal. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 15 Unionens finanser och ekonomisk-politiska samordning Beslutsproceduren ändras när det gäller inkomstsidan av EU-budgeten (alltså medlemsavgifterna). Beslutet om kriterier för avgifterna till budgeten ska tas med kvalificerad majoritet i stället som med enhällighet. Det totala taket för EU:s inkomster ska dock fortsättningsvis tas med enhällighet. Den fleråriga budgeten, som i konventsförslaget benämns som det finansiella perspektivet, ges en rättslig grund istället för att som regleras genom avtal. Hela årsbudgeten, både obligatoriska och ickeobligatoriska utgifter, ska ske genom medbeslutandeförfarande med . När det gäller samordningen av den ekonomiska politiken får kommissionen och en starkare ställning vilket innebär en förstärkt överstatlighet. Kommissionen får utdela varningar till länder som inte sköter sina statsfinanser. Detta får endast rådet göra . menar att denna väg mot ökad överstatlighet är fel väg att gå. Den ekonomiska politiken är en nationell angelägenhet och all samordning bör ske i helt mellanstatliga former. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vidare får i det nya fördraget en fastare ställning än den informella roll den har . kan fatta beslut som rör euromynten, sanktioner rörande tillväxt- och stabilitetspakten och växelkurspolitik. ska även kunna fastställa gemensamma ståndpunkter som rör eurons roll inom internationella organ. Enligt artikel lll-63 kan ministerrådet efter det att frågor om bolagsskatt kopplade till bedrägeri och skatteflykt konstaterats med kvalificerad majoritet utarbeta lagar och ramlagar, detta för att få den inre marknaden funktionsduglig. I övrigt gäller enhällighetsregler för skatter. anser att alla beslut i EU om skatter ska tas med enhällighet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den samordning av den ekonomiska politiken som handlar om tydliggörs i konventets förslag. är mycket kritiskt till en sådan detaljstyrning av den ekonomiska politiken. Konventets förslag öppnar också i och med kommissionens förstärkta position för en ren tjänstemannakritik av ländernas ekonomiska politik. Regeringen anger att den ser denna utveckling som positiv. Detta handlar i förlängningen egentligen bara om att säkra genomförandet av en viss politik. Det handlar bland annat om det överordnade prisstabilitetsmålet, begränsningarna för finanspolitiken med och restriktioner på offentliga sektorns möjligheter att låna. Det är inte neutralt, objektivt eller uttryck för något slags gemensamt samhällsintresse att sätta mål om prisstabilitet före exempelvis ökad sysselsättning. Ett mål som dessutom blir styrande och sätter ramar för den ekonomiska politiken i vid mening. Denna inriktning av politiken fastläggs i fördraget. Det innebär att viktiga delar av den ekonomiska politiken inte går att förändra via väljarnas önskemål i val till nationella parlament. För att genomföra en förändring måste alla länder vara överens , vilket självfallet gör det mycket svårt att få till stånd en förändring. På detta sätt har man i realiteten dragit undan viktiga delar av den ekonomiska politiken från folkligt och demokratiskt avgörande. Regeringen verkar dela konventets syn på att den ekonomiska politiken skall vara överordnad sysselsättningen då man i skrivelsen behållit formuleringen att sysselsättningspolitiken skall stämma överens med de ekonomiska riktlinjerna. När länderna saknar en egen penningpolitik och är underkastade stabilitetsnormerna, är det meningen att förändringar i ekonomin till stor del ska hanteras av marknadskrafterna. I detta ligger en uppfattning om att hög arbetslöshet beror på dåligt fungerande marknader. De måste därför avregleras, rörligheten på arbetsmarknaden måste öka och lönerna bli mer flexibla. Detta är en traditionell högerpolitisk syn på samhällsekonomiska förhållanden. Detta synsätt präglar i stor utsträckning även konventets fördragsutkast. Konventets förslag att skriva in marknadsekonomi dock förskönat med uttrycket social marknadsekonomi som ett övergripande mål är ett sätt att fördragsfästa en högerpolitisk världsbild. För att respektera resultatet i folkomröstningen om EMU bör regeringen i regeringskonferensen verka för att denna syn inte ges för stort utrymme i fördragstexten och för att stabilitetsnormerna inte överordnas sysselsättningsmålen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. I detta sammanhang vill vi också påminna om den diskussion som pågår om att foga en femte frihet till de fyra som redan anges inom den inre marknaden. En sådan femte frihet skulle gälla gränsöverskridande fackliga sympatiåtgärder. Regeringen har varit aktiv i denna fråga tidigare och bör i regeringskonferensen föra fram förslag till formuleringar i de artiklar som behandlar de fyra friheterna som möjliggör för sådana åtgärder. LO presenterar i sitt remissvar ett förslag till hur en sådana skrivning kan formuleras. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 16 Ett område med frihet, säkerhet och rättvisa Konventet föreslår en rad förändringar på det rättsliga och inrikes området som ligger i linje med den generella utvecklingen mot ökad överstatlighet. Bland annat föreslås att , i stället för som justitieministrarna, ska utarbeta program och riktlinjer på områdena frihet, säkerhet och rättvisa. En ständig kommitté av tjänstemän inrättas för att samordna det operativa arbetet för den inre säkerheten. Denna kommitté knyts också till arbetet mot terrorismen i enlighet med solidaritetsklausulen. En gemensam politik för visum och personkontroll föreslås omfatta ett integrerat system för gemensam gränspolis. Lagar och ramlagar för ett heltäckande asylsystem presenteras liksom fastställandet av en gemensam invandringspolitik utifrån principerna om burden-sharing. Vidare föreslås ömsesidigt erkännande av straffrättsliga domar och avgöranden. Regler för de europeiska åklagarmyndigheterna (Eurojust) antas med majoritet. Polissamarbete av operativt slag beslutas med enhällighet men när det gäller utväxling av material, utbildning av personal, upplysningar etc. tas besluten med kvalificerad majoritet. Europol (artiklarna lll-177-78) som är reglerat med en mellanstatlig konvention blir med konventets förslag överstatligt. Europol får rätt att efterforska och genomföra operativa aktioner i medlemsländerna, men tvångsingripanden ska avgöras av de nationella myndigheterna. 17 Samarbete kring brott och straff Det hela rör sig om att avskaffa all inre gränskontroll men om att bygga upp en gemensam politik för asyl, invandring och yttre kontroll vid gränserna. Och det handlar om straffrätt och civilrätt, polissamarbete (Europol) och åklagarsamarbete (Eurojust). Efter Amsterdamfördraget blev vissa delar överflyttade till den första, överstatliga pelaren. är pelarsystemet avskaffat men frågorna är för den skulle inte helt överblickbara. Detta inte minst för att det finns särregler beroende på känslighetsgrad över de frågor som ligger nationalstaternas kärnområden nära. anser det viktigt att utveckla ett väl fungerande samarbete på såväl åklagar- som polissidan, men understryker att detta samarbete skall struktureras på mellanstatlig nivå. och åklagarväsendet delar i sina remissvar kritiken mot den ökande överstatligheten i vissa delar och pekar också på att det finns juridiska oklarheter i den djungel av regler, särbestämmelser, beslutsprocedurer etc som utgör dess grund. När det gäller rådets möjligheter att enhälligt anta lagar, efter hörande av , och att fastställa villkoren för ingripande på annan medlemsstats territorium lämnas de nationella parlamenten enligt konventets förslag utanför i fråga om tvångsåtgärder på det egna territoriet. Detta anser vara oacceptabelt. När det gäller granskningen av Europol och Eurojust är det tydligt att förslaget inte är tillräckligt genomarbetat. Det framgår inte vilken roll de nationella parlamenten skall ha, vilka befogenheter som skall gälla för granskningen eller varför skall ha en framträdande roll i granskningen. Detta måste tydliggöras i den pågående regeringskonferensen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Konventet lägger i sitt förslag in en rättslig grund i fördraget för att möjliggöra för att inrätta en EU-åklagare. Regeringen anser enligt skrivelsen att en sådan inte skall införas, men hänvisar till att ett sådant beslut skall ske med enhällighet och att härmed har en möjlighet att stoppa detta då det aktualiseras. delar regeringens syn på att en institution som en EU-åklagare inte bör inrättas men menar att i regeringskonferensen inte bör acceptera att någon rättslig grund för detta avseende förs in i fördraget. Detta synsätt framför även Riksåklagaren i sitt remissvar. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. är kritiskt till utvecklingen inom det rättsliga området som leder till mer harmonisering av lagstiftning gällande brott och straff. Med erfarenheterna av utvecklingen inom området efter händelserna bör regeringen verka för att stärka den mellanstatliga processen när det gäller rättsliga frågor och utnyttja såväl FN som EU, och andra mellanstatliga samarbeten. Syftet med det rättsliga samarbetet bör vara att verka för att bekämpa den internationella brottsligheten och att stärka såväl fri- och rättigheter som rättssäkerheten för medborgarna. Ett exempel på att samarbetet inom EU går mot en alltmer repressiv och rättsosäker utveckling är den europeiska arresteringsordern. Denna lagstiftning, liksom flera andra beslut inom området, bygger på principen om ömsesidigt erkännande. Det måste påpekas att det föreligger allvarliga tveksamheter när det gäller de principiella grunderna om ömsesidigt erkännande som rambeslut grundas på. Det kan knappast förnekas att medlemsstaternas rättsordningar skiljer sig åt, dels avseende regelverkens innehåll, t.ex. förutsättningar för straffprocessuella ingripanden, dels avseende rättsväsendets uppbyggnad, funktion och effektivitet. förbinder sig att godta rättsliga beslut fattade i samtliga medlemsstater utan möjlighet att göra en materiell prövning av t.ex. styrkan av misstankegraden eller möjlighet att tillämpa svenska regler, i vart fall inte alla, som på grund av skyddsvärda intressen innebär begränsningar i myndigheters rätt att ingripa mot enskilda. Det är enligt en märklig ordning att det är den stats reglering som ger den enskilda det sämsta skyddet mot ingripanden som skall vara den nedre gränsen för enskildas skydd i hela unionen. Mer rimligt vore att erkänna det mer utvidgade skydd som enskilda länder anser adekvat i den egna rättsordningen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Erfarenheterna av det förda arbetet med harmoniseringen av flyktingpolitiken visar att murarna runt byggs allt högre istället för att EU genom mellanstatligt samarbete tar ansvar för de flyktingar som söker skydd undan förföljelse. De direktiv som antas inom unionen är minimidirektiv vilket innebär att medlemsstaterna, om de har mer generösa bestämmelser, kan bibehålla dem. Det står också medlemsstaterna fritt att upprätta mer generösa bestämmelser. Denna möjlighet har den i det stora hela inte utnyttjat. är fortsatt starkt kritiskt till EU:s flyktingpolitik och anser den vara inhuman och alltför restriktiv. Vi varnade för att ett system med minimiregler skulle innebära en dragning mot en harmonisering nedåt i riktning mot den sämsta tillåtna nivån för rättssäkerhet och behandling. Detta visade sig också bli fallet. Genom den överstatliga beslutsproceduren ska EU enligt konventets förslag utveckla en gemensam flyktingpolitik där regeln om minimistandard tas bort. Det betyder att och andra länder som så skulle vilja förhindras att föra en mer generös flyktingpolitik än EU:s gemensamma. ska migrationspolitiken bli föremål för majoritetsbeslut. är kritiskt till denna utveckling och menar att asyl- och invandringspolitiken även fortsättningsvis bör vara föremål för enhällighet och att länder som så önskar ges möjlighet att föra en mer human och generös flyktingpolitik än den som bestämts på EU-nivå. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 19 Den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken förespråkar internationellt samarbete. Även samverkan i utrikespolitiska frågor är bra men förutsätter att den nationella bestämmanderätten bevaras. Vetorätten måste finnas kvar vad gäller alla utrikespolitiska frågor. Flera av konventets förslag innebär ökad harmonisering av EU:s utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik, inklusive vissa förslag om majoritetsbeslut på detta område, vilket leder till ökad överstatlighet. Det finns stor anledning att noga följa denna fråga, och den måste med kraft motverka de beslut som kan tänkas leda till att måste ge ifrån sig mer makt över utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken. Vi menar att ett bevarande av vetorätten och även ett återförande av fler frågor till enhällighet är mycket angeläget och vill med detta understryka att det mandat den gått in med i det europeiska samarbetet kring utrikes- och säkerhetspolitiken vilar på att detta skall röra sig om mellanstatlig samverkan där den nationella bestämmanderätten bevaras. Kvalificerad majoritetsomröstning bör inte tillämpas inom utrikespolitikens område. Med detta avvisar vi alltså även nuvarande regler och menar att vetorätt måste finnas vad gäller samtliga utrikespolitiska frågor. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. I och med ett bevarande och förstärkande av vetorätten faller frågan om att behålla både möjligheten till konstruktivt avstående och frivilliga koalitioner. ser i och för sig inga stora problem med att stater agerar på egen hand eller gemensamt kring vissa frågor. Det finns dock en överhängande risk för att det är starka stater som kommer att använda sig av frivilliga koalitioner för att påverka andra att gå med på deras linje. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken omfattar alla frågor som rör EU:s säkerhet och ger EU-länderna möjlighet att när de så önskar agera tillsammans på den internationella arenan. Detta var själva avsikten med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och detta bör fortsätta att vara dess målsättning. vill understryka vikten av att inom EU värnar nationernas självbestämmanderätt. EU bygger på ett samarbete mellan självständiga stater, och all utveckling mot en europeisk superstat måste undvikas för att EU:s folkliga legitimitet inte skall förfalla i ännu större utsträckning än vad som redan skett. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. När det gäller FN-mandat finns det i konventsförslaget en skrivning om att visa respekt för , men det är EU självt som avgör om det krävs FN-mandat vid militära aktioner eller inte. I artikel l-40.2 står det uttryckligen att säkerhets- och försvarspolitiken kommer att leda till ett gemensamt försvar. En försvarsmaterialbyrå ska inrättas för att se över de operativa militära behoven. I en särskild artikel (l42) förs en solidaritetsklausul in där samtliga länder förbinder sig att skydda medlemsländer även militärt som anser sig hotade av terroristattacker. Vidare införs en klausul om kollektivt försvar med ömsesidiga försvarsåtaganden på likartat sätt som det föreskrivs i Nato. Detta anges i artikel l-43 och artiklarna om fördjupade samarbeten i kapitel 3. Förslaget är långtgående, trots att samtliga länder inte till en början behöver delta. Regeringen har ställt sig tveksam i denna del vilket välkomnas av . Regeringen måste med kraft avvisa alla förslag som leder till att EU utvecklas till en militär allians. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Utgångspunkten för all europeisk samordning vad gäller krishantering måste vara icke-militära insatser. Genom alliansfriheten har kunnat föra en självständig politik. Neutralitetsoptionen har gett oss den trovärdighet som behövts för att hävda den självständiga politiken. Detta förhållningssätt har aldrig hindrat oss från att skarpt ta avstånd från brott mot mänskliga rättigheter eller internationell lag. Inte heller har det försvårat vårt deltagande i fredsbevarande insatser. vill utveckla alliansfriheten samt värna den radikala och självständiga utrikespolitik som varit kännemärke. Detta ställer krav på att agera konsekvent, i regeringskonferensen liksom i övriga internationell forum. På strax efter terrordåden i antog och övriga EU-länder en kommuniké som sade att EU-staterna efter vars och ens förmåga var beredda att stödja en militär motattack. I detta sammanhang betonades också behovet av att göra den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken operativ . Redan detta uttalande antydde alltså att krishanteringsstyrkan skulle kunna ha en roll i terroristbekämpning, vilket skulle innebära flera steg in i en gråzon mellan krishantering och kollektivt försvar. Konventets förslag om en utveckling av Petersbergsuppgifterna dvs. de olika typer av fredsfrämjande uppgifter som EU skall genomföra och tankarna om en ny solidaritetsklausul skulle innebära en utvidgning av mandatet för EU:s krishanteringsförmåga till att omfatta terroristbekämpning. Detta är ett steg på vägen mot ett kollektivt försvar, vilket är oförenligt med den svenska alliansfriheten. krig mot har av det internationella samfundet definierats som försvar mot terrorism. Det är oacceptabelt att tänka sig att EU:s snabbinsatsstyrka i det fall ett EU-land blir utsatt för en terroristattack skall anfalla ett annat land på samma sätt som anföll och definiera detta som försvar mot eller bekämpning av terrorism. EU:s snabbinsatsstyrka bör endast användas efter beslut i . Alla öppningar för att denna militära styrka skulle kunna agera som en offensiv militär enhet utan ett klart uttalat FN-mandat leder tankarna till uppbyggandet av en ny supermakt i . menar att det är av avgörande betydelse, inte minst för vår alliansfrihet, att denna svenska inställning tydliggörs och förklaras. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Med hänvisning till överordnande rättssäkerhetsprinciper kan inte ställa sig bakom konventets tankar om utvecklingen av Petersbergsuppgifterna och en solidaritetsklausul. Vad gäller frågan om ett ökat samarbete inom området för krishantering menar att fokus från konventet till alltför stor del kommit att ligga på krigsmaterielområdet och militär krishantering på bekostnad av civil krishantering, vilket enligt vår uppfattning hade varit en bättre motiverad utgångspunkt. Den bör i denna fråga inom EU verka för att det tydligt deklareras att försvars- och säkerhetspolitiken inte skall användas till terroristbekämpning.