ip · GQ10131 · 2003-01-21 00:00:00 — Interpellation 2002/03:131 av () till justitieminister om fortsatt utredning av händelserna i lade fram sitt slutbetänkande. Avsikten med utredningen var att göra en översyn av polisens arbete för att säkra ordningen, värna demonstrationsfriheten och stärka den enskildes rättstrygghet i samband med stora evenemang. har lagt ned ett omfattande och gediget arbete på att kartlägga de faktiska händelseförloppen under demonstration vid i och vid händelserna under i . Polisen får mycket svidande, men fullt berättigad, kritik. Dessvärre saknas en djupare analys av skälen till varför felaktigheter begåtts inom polisen. Kommittén diskuterar motiv och argument hos de politiska huliganerna, men väljer att bortse från den stora och svåra frågan om enstaka polisers fördomsfulla och i enstaka fall till och med hatiska inställning till politiskt aktiva ungdomar inom miljö-, freds- och samt frågan om polisledningens närmast militära syn på Göteborgsmötet som ett fältslag som det gällde att vinna. Även om man inte på något sätt kan ursäkta de stenkastande huliganerna eller frånta dem ansvar för våldsanvändandet i så torde polisledningens och enskilda polisers handlande ha spelat en avgörande roll för händelseutvecklingen. Det är uppenbart att det hos den lilla klick av huliganer som deltog i kravallerna i fanns en fördomsfull och hatisk attityd gentemot polisen. De demokratiska utomparlamentariska rörelserna har dragit slutsatser av detta genom att bli hårdare i sin ickevåldslinje och genom att generellt vägra delta i demonstrationer med maskerade demonstranter. På samma sätt måste samhället dra slutsater av att motsvarande problem med fördomar och hat mot demonstranter i största allmänhet verkar finnas inom delar av polisen och hos enskilda polismän. Polisen verkade i tillämpa en teori om demonstranterna som en homogen fiende som det gällde att oskadliggöra. På det sättet gjorde sig polismakten i mångas ögon till en politisk snarare än en ordningsupprätthållande aktör och förlorade därmed en stor del av sin legitimitet, även hos många av de fredliga demonstranterna. Insatsen mot Hvitfeldtska som var startskottet för oroligheterna betraktades till exempel, även av de flesta fredliga demonstranter, som ett angrepp på demokratin. För många där och då var det en händelse i paritet med om polisen hade belägrat och förvägrat ledamöterna att sammanträda. Många av de ungdomar som rest till hade gjort det för att i sina liv använda sig av sin demokratiska rätt att uttrycka sin åsikt. Hvitfeldtska var en del av den demokratiska infrastruktur som de kände sig delaktiga i. Flera tusen personer som inte bodde på , men som kände personer som bodde där eller som skulle ha deltagit i eller deltog i demokratiska politiska aktiviteter i , kände sig därigenom kränkta och rättslösa. En känsla av att polisen ämnade störa eller omöjliggöra det demokratiska och fredliga utomparlamentariska arbetet spred sig i vida kretsar. Att polisledningen uppenbarligen inte har kunnat begripa en sådan elementär sak är besynnerligt. När representanter för besökte polishuset medan insatsen pågick möttes de av en märkligt aningslös attityd från polisledningens sida gällande de politiska följderna av insatsen som de beskrev som en normal polisprocedur som de jämförde med att bryta sig in i en lägenhet för att fånga en bankrånare. har förutom den hotbild polisen såg vid det aktuella tillfället motiverat insatsen med att polisens insats skulle kunna "paralysera de militanta gruppernas handlingsförmåga" (kommitténs utredning). Han uttalade även om skolan att "Alla som finns där är inblandade i detta. Nästan alla i alla fall" (Göteborgskravallerna och Processerna Manifest 2002). Flera miljöpartister som försökte tala med enskilda poliser under de aktuella dagarna har berättat att poliser uttalade sig på ett sätt som klargjorde att de såg alla demonstranter som medskyldiga till stenkastning. Uppenbarligen har polisledningen också utan tvekan trott på historier som att skulle ha "tagit över" Hvitfeldtska eller att den majoritet av de politiskt aktiva ungdomarna som drev en hård ickevåldslinje skulle ha tolererat att människor på gick omkring med skjutvapen. Båda historierna är något otroliga. Vi talar om ungdomar som har en extremt stor politisk och personlig integritet och som är beredda att avsätta mängder med tid för att diskutera varje detalj i demonstrationsparoller och policy. Skulle de åka till för att protestera mot EU:s brist på demokrati och låta sig styras av den lilla minoriteten våldsverkare i ? På samma sätt är historien med vapnen på yttterligt märklig. Där var polisens uppgiftslämnare enligt utredningen en person som gått förbi , gått in i huset, gått upp två trappor och genast träffat på tre tyska eller holländska personer som laddade handeldvapen och talade om att skjuta poliser, personer som de som bodde på skolan inte observerat. Att ta ställning för ickevåld är inte alltid lätt. Att stå för en sådan åsikt fodrar mod och integritet. Om det var så enkelt att få syn på vapen på så skulle de som hade vapnen med sig blivit utkastade väldigt snabbt. För att tro på historierna om övertagande av Hvidfeldtska och den plötsliga vapentoleransen hos den stora majoriteten ickevåldsförespråkare på så måste man ha en extremt märklig syn på demonstranterna som åkte till . Man måste vara fast och fullt övertygad om att det rörde sig om en homogen grupp på 50000 våldsbenägna eller våldstoleranta demonstranter som det gällde att konfrontera och lagföra. Det är svårt att frigöra sig från misstanken att polisens insatser vid Hvitfeldtska och var mer styrd av polisledningens vilja att göra sådana insatser än av det faktiska lägets krav. En rad händelser i illustrerar enskilda polismäns inställning. Det gäller exempelvis när den bil med mötesmaterial, som nuvarande språkrör körde under mötesdagarna, stoppades av polisen efter Göteborgsaktionens lagliga och fredliga demonstration. Vid det tillfället började polisen vandalisera flaggor och banderoller utan att bry sig om att efterforska vilken organisation bilen tillhörde. Det var först när en av passagerarna i bilen visade sin riksdagslegitimation som vandaliseringen upphörde. Fler exempel kan nämnas. Grön Ungdoms språkrör blev oprovocerat slagen och förolämpad av polis inne på Fritt forums område när hon stod och pratade i mobiltelefon. som arbetar i för Gröna Gruppen och sitter i blev frihetsberövad och körd till häkte när han satt på kajkanten vid . Samtliga dessa tre hade vid tillfällena tröjor med texten "ickevåld" på sig. Dessa händelser är ändå, och det bekräftar såväl de anmälningar mot polisen som kom in efter händelserna i som kommitténs rapport, bara toppen av ett där många har blivit behandlade betydligt brutalare, exempelvis i samband med aktionen mot . När det gäller polisens attityd till demonstranterna konstateras i utredningen bara att: "Det har framkommit flera exempel på att polisen under kommenderingarna i såväl som använde ett kränkande språk mot demonstranterna och andra enskilda. Polisledningen måste med kraft motverka sådana attityder." De attityder det pratas om är de som kommer till uttryck i tillmälen mot demonstranter som "kommunistfitta" eller "veganjävel". Vad utredningen totalt tycks ha missat är att dessa attityder för tusentals oskyldiga politiskt engagerade människor var ett av de bestående minnena av händelserna i och . Vad det har gjort för dessa människors tilltro till polisen och i förlängningen hela samhället går bara att spekulera kring. Jag tvivlar på att ledamöterna i kommittén verkligen har förstått vilken skräck som härskade i under mötesdagarna, där många politiskt engagerade människor gömde sig i lägenheter och på hotellrum inför något som de uppfattade som en fri jaktsäsong på demonstranter eller vilken rädsla som fanns för att polisen nästa gång kanske skulle rusa in eller belägra deras eget möte eller deras eget övernattningsställe. Som poeten så träffande uttryckte det medan han själv befann sig i : "Vem ska man ringa när det är polisen man är rädd för?" Slutligen krävs några ord om polisledningens attityd efter händelserna i . Vi inom den demokratiska utomparlamentariska rörelsen har gång på gång och i hårda ordalag tagit avstånd från stenkastare och våldsanvändare, men från polisens håll kommer bara tystnad. Ingen av de hundratals oskyldigt frihetsberövade, förolämpade eller, som i fall, slagna, har fått ens en ansats till förståelse eller ursäkt från polisens håll. har blivit erbjuden pengar, men hon har förvägrats en ursäkt. Delar inom poliskåren tycks anse att vem det än var, som var i för att säga sin politiska mening, var en potentiell kriminell som därmed fick skylla sig själv om man kom i vägen för polisens aktioner eller blev skrämd av dessa. I utredningen uttrycks polisens inställning vid demonstrationen i med orden "Om man vistas med bråkmakare är man själv att räkna som en sådan". Polisens konfrontationsstrategi i hade inte den avkylande effekt som och övriga polisledningen uppenbarligen hoppades på. Som jämförelse till händelserna i och kan nämnas den norska polisens insatser i under världsbanksmötet . Där hade polisen som taktik att hålla en extremt låg profil. En demonstration med över 10000 deltagare, en reclaim the streets-fest med flera tusen deltagare mitt inne i staden samt konserter och andra evenemang avhölls utan den minsta tillstymmelse till bråk. har gjort ungefär två tredjedelar av det utredningsarbete som behövdes efter händelserna i . Det är en väl genomförd två tredjedels-utredning. Vad som behövs är en utredning som inte styrs så hårt av det politiska etablissemanget utan i stället är oberoende och därför utan politiska låsningar kan syna bland annat de attityder och teorier om samhället som präglar polisens arbete. Detta är av största vikt om vi på allvar vill påbörja arbetet med att återuppbygga förtroendet för polisen och samhället bland de som var i , om vi vill bryta polariseringen i debatten och om vi vill söka en nivå av dialog och samförstånd. Inte minst förtjänar den stora majoritet av poliser som inte har en fördomsfull inställning till utomparlamentariska grupper att arbeta i en poliskår som med full legitimitet kan genomföra sin uppgift. får inte bli ett målsnöre, den måste bli ett startskott för ett mycket större arbete. Mot bakgrund av detta vill jag fråga justitieministern: Avser ministern att vidta åtgärder för att förhindra poliser som har en fördomsfull inställning till utomparlamentariska rörelser att delta i planerandet eller genomförandet av insatser i samband med större politiska sammankomster som den i ? Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att säkerställa att inte fördomar och hat mot demonstranter och samhällsengagerade medborgare får vidare fäste inom poliskåren? Avser ministern att verka för en oberoende utredning om händelserna i med exempelvis freds- och konfliktforskare, psykologer och samhällsvetare?