frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — Det är i första hand en uppgift för rättstillämpningen att avgöra hur man skall ställa sig till åbero- pad bevisning som har åtkommits på ett lagstridigt sätt. bedömning av de rättsliga möjligheterna att åberopa vittnesförhöret som bevisning föranleder mot den här angivna bakgrunden inte något uttalan- de från min sida. I ärendet har vidare uppkommit frågan varför vid den ak- tuella häktningsförhandlingen inte redogjorde för alla de omständigheter som då fanns tillgängliga i utredningen och som kunde ha betydelse för bedöm- ningen av häktningsfrågan. Jag har i ett tidigare ärende (dnr 3410-1996) framhållit att åklagaren, när han eller hon skall ta ställning till vilka omständigheter som skall redovisas vid en häktningsförhandling, regelmässigt ställs inför bedömningsfrågor där det finns ett visst utrymme för olika meningar. Om åklagaren vid en häkt- ningsförhandling gör den bedömningen att ett visst utredningsmaterial är utan betydelse, bör han emellertid enligt vad jag uttalade i samma ärende, upplysa rätten om att utredningsåtgärden i fråga har vidtagits och redogöra för sin uppfattning om resultatet av den, om det inte är uppenbart att materialet sak- nar betydelse. Av yttrande till i överprövningsärendet framgår att vid häktningsför- handlingen inte kunde redogöra för de omständigheter som fanns och som kunde vara belastande för J.A. Såvitt framgår av skrivelsen uppgav vid häktningsförhandlingen att hon behövde för att ta fram och sammanställa de uppgifter som hade kommit fram under utredningen. I sitt yttrande till JO har hon uppgett att hon åberopade de uppgifter som hade kommit fram vid bevisupptagningen, men att hon också var noga med att upplysa domstolen om att det fanns ytterligare uppgifter och omständigheter som talade mot de misstänkta och att tid erfordrades för att sammanställa materialet och dessa uppgifter. Enligt ställde varken domaren eller någon av försvararna någon fråga om vad som i övrigt fanns i utred- ningsmaterialet. Enligt polisen fanns det inte någon uppgift som förringade tilltron till vittnet och hans berättelse eller som pekade på att någon annan person skulle vara gärningsman. Vid en häktningsförhandling skall åklagaren självfallet redovisa alla de omständigheter som krävs för att domstolen skall kunna göra ett välövervägt ställningstagande i häktningsfrågan. Jag är medveten om att det material som har kommit fram under en förundersökning avseende ett allvarligt brott ibland kan vara omfattande och svåröverskådligt. Det är emellertid nödvändigt att åklagaren före förhandlingen går igenom och sätter sig in i det tillgängliga materialet i all den utsträckning som krävs för att rätten skall få ett fullgott beslutsunderlag. Det är inte godtagbart att åklagaren underlåter att åberopa eller nämna uppgifter av betydelse för häktningsfrågan endast av det skälet att han eller hon inte har hunnit sammanställa uppgifterna och med tillräcklig noggrannhet sätta sig in i materialet. 9 Anhållningsbeslutet m.m. (dnr 4234- 1998) Punkterna 58 i JO:s remiss avser frågorna om vilka överväganden som hade föregått beslutet att anhålla J.A. m.fl. , om tidpunkter- na för de olika förhör som omnämns i häktningspromemorian den 16 septem- ber 1998 och i promemorian upprättad med anledning av hovrättens beslut att häva häktningsbeslutet, om vilka nya omständigheter som hade framkommit efter hovrättens beslut samt om vad som hade påståtts i fråga om avsaknaden av information till försvararen. har i dessa hänseenden anfört bl.a. följande. När tingsrätten beslutade om häktning kom utredningen in i ett nytt och inten- sivt skede. Åklagarens direktiv till utredningsmännen var nu att samtliga övriga närvarande i träningslokalerna skulle höras och att förmå dessa perso- ner inte bara att komma ut ur sin cell och tala med polisen utan också att för- må dessa att lämna uppgifter i förhör. Direktiven var också att samtliga dessa övriga närvarande omkring sexton personer skulle höras vid huvudförhand- lingen, eftersom man får anse att bevisvärdet inte är lika högt om inte varje intagens berättelse kan styrkas av övriga intagnas berättelser. Min uppfattning var att det skulle underlätta för var och en av de intagna att omtala vad de sett och hört om de visste att alla närvarande inte bara skulle höras av polisen utan att alla också skulle höras i domstolen. Ett antal förhörsledare utsågs och flera förhör kunde ske på de olika anstalterna, där nu de intagna vistades. När hov- rätten beslutade att ogilla häktningsyrkandet och frigav J.A. hade utredningen kommit i ett helt annat och nytt läge. Förhörsledarna ute på anstalterna rap- porterade att de intagna nu började våga prata. I utredningen upplevde man en ren ketchupeffekt, allt kom på en gång. Det avgörande för de intagna var att de tre satt häktade och att en person berättat allt. Efter noggranna föredrag- ningar från rotelchefen för länskriminalroteln i och ansvarig för utredningen krinsp. och även i samråd med chefsåklagare beslöt jag att åter anhålla J.A. i avsikt att han skulle höras och häktningsframställning åter skulle ske. Nya omständigheter låg i att nu ett antal personer lämnade uppgifter i utredningen. Dessa uppgifter måste ses i belysning av att andra uppgifter fanns i utredningen. Uppgifterna fick ett självständigt värde i jämförelse med de i utredningen förekommande uppgifterna. Det fullständiga vittnesmålet fanns redan, nu sammanställdes såväl nya som gamla uppgifter för att få fram samma upp- gifter som vårt vittne hade lämnat. Situationen kan betecknas som unik. Vi hade ett vittne och skulle vi ha fram samma uppgifter men från andra per- soner, som i sig vårt vittne fortfarande hade ett bevisvärde. Min bedömning var och är fortfarande att vi då var i ett läge att ett anhållande skulle ske och en ny häktningsförhandling skulle hållas. Överprövning skedde av mitt anhållningsbeslut och biträdande överåklaga- ren ansåg att skäl till anhållande inte fanns. Därefter återgick utredningen till sitt ursprungliga läge, dvs. ingen intagen vågade säga något och jag beslöt att återkalla min häktningsframställning. Jag kan förstå överåklagarens beslut på sätt att det inte var möjligt för utredningsmännen och mig att vid den korta tid som stod oss till buds sätta henne in i den komplicerade problematik vi be- fann oss i och värdet av de uppgifter som framkom efter att hovrätten med- delade sitt beslut. Vi kunde heller inte på grund av avståndet tillställa henne akten eller övriga utredningshandlingar. Att jag därefter beslöt att återkalla min gjorda häktningsframställning är en annan sak. Av taktiska skäl och med all den publicitet och det hårda tryck massmedia utövade på polis, åklagare och även domstolen valde jag att inte ta en förhandling där jag skulle tvingas att redogöra för allt vad som framkommit. Vad jag då också skulle vara tvingad att uppge var förutom de framkomna uppgifterna den nu uppkomna situationen att de intagna nu åter inte litade på rättsinstanserna och att jag inte längre kunde vara lika säker på att nå fram till ett åtal. Jag hade inte kunnat undanhålla den uppfattningen för domstolen, enär det är en uppgift som har betydelse för domstolens beslut om häktning. har därefter lämnat vissa kompletterande uppgifter, varvid hon bl.a. i vissa delar har hänvisat till promemorian och till förteckningen över hållna förhör. har anfört bl. a. följande. Fråga om när de förhör hållits som omnämns i häktningspromemorian och i promemorian med anledning av hovrättens beslut att häva häktningsbeslutet har i denna del hänvisat till bilaga 2 (JO:s anmärkning; bilagan har utelämnats) till yttrandet avgivet . Uppgifterna synes hänförliga till promemorian med anledning av hovrättens beslut att häva häktningsbeslutet. Beträffande häktningspromemorian framgår inte vilka förhör som avses. Vissa av de angivna uppgifterna är inhämtade i tiden före hovrättens beslut och vissa i tiden efter anhållningsbesluten. De närmare uppgifterna om tiderna framgår av en till detta yttrande bilagd promemoria. Beträffande vilka överväganden som föregick beslutet att anhålla J.A. m.fl. samt vilka nya omständigheter som framkommit efter hovrättens beslut Av Aldéns avgivna yttranden jämte därtill fogade bilagor framgår inte klart vilka nya uppgifter som legat till grund för hennes beslut att anhålla J.A. efter att hovrätten hävt häktningsbeslutet samt att häva häktningen beträf- fande de två övriga och anhålla dem på nytt. Vid en jämförelse mellan vad som anförts i Aldéns yttranden jämte bilagor, i den promemoria som upprättats inför häkt- ningsförhandling och i promemorian upprättad efter hovrättens beslut att häva häktningen och de uppgifter som förelåg i utredningen i tiden före hovrättens beslut föreligger, enligt min bedömning, inte sådana nya omständigheter som utgör grund för ett nytt anhållande beträffande J.A. Det torde i denna del emellertid finnas visst utrymme för olika meningar. Vad gäller hävandet av häktningsbesluten beträffande de två andra personerna och anhållandet av dem som hävandet synes utrymmet för att nya omständigheter kan ha tillkommit vara mindre. Beträffande vad som anförts i anmälan om avsaknad av information till den offentlige försvararen om anhållningsbeslutet Av utredningsmaterialet framgår att J.A. greps klock- an 13.10. Av protokoll över 24:8-förhör med A., vilket förhör påbörjades , framgår att J.A. önskat få kontakta sin offentlige försvarare. Vidare framgår att J.A. haft telefonkontakt med advokaten på . har således vis- serligen inte fått kontakt med men väl med annan advokat på sam- ma byrå, vilken i frånvaro, på uppdrag av J.A. via telefax till i begärt överprövning av beslutet. synes således ha bevakat J.A:s intressen. Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens pröv- ning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häktning men är den miss- tänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Beslut om anhål- lande meddelas av åklagaren (24 kap. 6 § RB). Grundtanken att anhållande inte skall pågå längre än till dess domstolen blivit i tillfälle att besluta rörande häktning medför att åklagaren inte utan vidare kan anhålla den som efter domstols prövning av fråga om häktning sätts på fri fot. Enligt den praxis som utvecklats torde det krävas att nya om- ständigheter tillkommit som påkallar en sådan åtgärd (Fitger, Rättegångsbal- ken, del 2, s. 24:29 och JO 1954 s. 139). Tingsrätten häktade J.A. såsom på sannolika skäl misstänkt för mord. hävde sedan häktningsbeslutet den 15 sep anhöll återigen J.A. såsom misstänkt för mord. Efter begäran om överprövning hävde anhållningsbeslutet . har framfört klagomål mot anhållningsbeslut och bl.a. anfört att det är okänt på vilken grund hon beslutade att anhålla honom efter det att hade hävt det tidigare fattade beslutet om häktning. Han har vidare klagat på att inte underrättade om att J.A. hade blivit anhållen igen, utan att det var J.A. som själv fick berätta detta för sin försva- rare. har anfört att tingsrättens häktningsbeslut ledde till att fle- ra förhör kunde hållas och att utredningen därför, när hovrätten beslutade att upphäva beslutet, hade kommit i ett helt annat och nytt läge. De intagna hade börjat berätta och man uppfattade en ketchupeffekt. Det kom enligt fram nya uppgifter som sammanställdes med de gamla uppgifterna. Hennes bedömning var därför att utredningen var i ett sådant läge att ett nytt anhållande kunde ske och en ny häktningsförhandling hållas. I ärendet har förebragts vissa handlingar beträffande den nu diskuterade frågan, bl.a. den tidigare nämnda promemorian upprättad med anledning av hovrättens beslut att häva häktningsbeslutet och häktningspromemorian . Vidare kan nämnas en förteckning över hållna förhör och en promemoria angående tidpunkten för dessa förhör. Av handlingarna fram- går att utredningsåtgärder i form av förhör med ett flertal personer ägde rum mellan hovrättens beslut och anhållningsbeslutet . En del av de då lämnade uppgifterna kan tänkas ha varit av visst intresse för utredningen. har i remissvaret anfört det inte är klart vilka nya omständigheter som låg till grund för beslut att anhålla J.A. Enligt myndighetens bedömning förelåg det emellertid inte några sådana omständigheter som kunde anses utgöra grund för ett nytt anhållande. Det torde emellertid enligt vad myndigheten anfört kunna finnas utrymme för olika bedömningar i saken. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen krävs det enligt praxis att nya omständigheter tillkommit för att åklagaren på nytt skall få anhålla den som efter domstols prövning av fråga om häktning har försatts på fri fot. Frågan om en person skall anhållas eller inte är, som åklagarmyndigheten anfört, av den arten att den ger ett visst utrymme för olika, var för sig godtag- bara bedömningar. Även om det kan ifrågasättas om de omständigheter som hade tillkommit verkligen var av sådant slag att de kunde utgöra grund för ett nytt anhållningsbeslut, ger mig utredningen inte tillräckligt underlag för att påstå att beslut att åter anhålla J.A. låg utanför ramen för vad som får betraktas som godtagbart. Vad sedan gäller underlåtenhet att underrätta om att J.A. hade anhållits på nytt har åklagarmyndigheten upplyst att J.A. efter det att förhör hade hållits med honom kontaktade kollega , som sedan begärde överprövning av anhållningsbeslutet. J.A:s intressen synes således ha be- vakats av . Vad som förekommit i denna del ger mot den an- givna bakgrunden inte anledning till något uttalande från min sida. I de två här behandlade ärendena, som avser en förundersökning med anled- ning av ett mord, har ett antal frågor av stor betydelse för den misstänktes rättssäkerhet under en förundersökning kommit att aktualiseras. Dessa frågor avser bl.a. den misstänktes rätt till försvarare, formerna för hörande av vittnen inför domstol under förundersökningen, åklagarens redovisning av utred- ningsmaterialet vid häktningsförhandlingen och åklagarens möjligheter att åter anhålla en misstänkt efter det att en domstol har hävt ett häktningsbeslut avseende denne. Av utredningen framgår att den åklagare som var förundersökningsledare inte till rätten vidarebefordrade den misstänktes önskemål att en offentlig försvarare skulle förordnas för honom. En person som är misstänkt för ett brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse har enligt en ovillkorlig rätt att på begäran få en offentlig för- svarare. Om offentlig försvarare skall utses för den misstänkte åligger det undersökningsledaren att göra anmälan om det hos rätten. Rätten till försvara- re är av grundläggande betydelse för den misstänktes rättssäkerhet, och det finns därför anledning att rikta allvarlig kritik mot den ansvariga åklagaren med anledning av hennes underlåtenhet i detta hänseende. En fråga i ärendet av betydande principiellt intresse gäller möjligheterna att vid domstol hålla förhör med ett vittne vars identitet inte är känd för den ena parten. Under förundersökningen hölls på åklagarens begäran en bevis- upptagning vid domstol vid vilken förhör hölls med ett av åklagaren åberopat vittne vars identitet och utseende hemlighölls för de närvarande försvararna. Det framgår vidare att de misstänkta inte hade kallats till bevisupptagningen. Som närmare utvecklas i beslutet är användning av anonyma vittnen vid domstol inte tillåten enligt svensk rätt. Detta gäller oavsett om vittnesförhöret äger rum vid eller utom huvudförhandling. Tanken att tillåta anonyma vittnen i brottmål har avvisats såväl av statsmakterna som av olika utredningar som därvid har hänvisat till den tilltalades rättssäkerhet. Den omständigheten att har uttalat att användning av anonyma vittnen inte i alla situationer är oförenlig med saknar därför betydelse i sammanhanget. Det saknas vidare rättslig möjlighet att underlåta att kalla en misstänkt till en bevisupptagning av det slag som det här var fråga om. Det finns därför anledning att rikta kritik mot såväl åklagaren som domaren med anledning av det förfarande som tillämpades vid bevis- upptagningen. Vad som förekommit i ärendet har vidare gett mig anledning att framhålla vikten av att åklagaren inför en häktningsförhandling sätter sig in i utred- ningsmaterialet på sådant sätt att han eller hon har möjlighet att redovisa alla de omständigheter som kan ha betydelse för rättens ställningstagande i häkt- ningsfrågan. Det kan slutligen ifrågasättas om det efter hovrättens beslut att häva häkt- ningsbeslutet verkligen hade tillkommit sådana nya omständigheter som kun- de motivera åklagarens åtgärd att omgående fatta ett nytt anhållningsbeslut. Det kan således sammanfattningsvis konstateras att handläggningen av förundersökningen brustit i flera från rättssäkerhetssynpunkt centrala hänse- enden. Vad som i övrigt kommit fram föranleder inte någon åtgärd eller något ut- talande från min sida. Skrivelse till med anledning av iakttagelser gjorda under inspektioner av den brottsutredande verksamheten vid ett antal polismyndigheter (Dnr 3585-1999 m.fl.) I en skrivelse till , vilken också över- sändes till bl.a. justitieutskottet för kännedom, anförde chefsJO föl- jande. Till polisens uppgifter hör enligt 2 § polislagen (1984:387) bl.a. att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten samt att bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal. En väl fungerande utredningsverksamhet har en betydande brottsförebyg- gande effekt och den bidrar därmed till tryggheten i samhället. Att anmälda brott utreds på ett kompetent sätt inom rimlig tid är vidare en förutsättning för att målsägandenas intressen skall kunna tillvaratas och är också av grund- läggande betydelse för allmänhetens förtroende för polisen. Många människor får sin första kontakt med polisen i samband med att de utsätts för brott, t.ex. en misshandel eller ett bostads- eller bilinbrott, och det sätt på vilket en brottsanmälan handläggs blir ofta bestämmande för anmälarens fortsatta syn på polisen och rättssamhället. Det ligger även i en för brott utpekad persons intresse att polisens handläggning inte drar ut . Det är därför av största vikt att utredningsverksamheten ges tillräckliga re- surser och att de enheter inom polisväsendet som sysslar med brottsutredning är organiserade på ett ändamålsenligt sätt. Av avgörande betydelse för möj- ligheterna att bedriva en effektiv och rättssäker verksamhet är vidare att den personal som arbetar med brottsutredning har den utbildning och kompetens i övrigt som uppgiften kräver. Det nu sagda gäller självfallet även i fråga om den utredningsverksamhet som bedrivs vid närpolisen. Jag kunde efter genomförandet av närpolisreformen i ett antal tillsynsärenden konstatera att det förekom brister av olika slag i närpolisens utredningar av s.k. vardagsbrottslighet. Iakttagelserna avsåg såväl oaccepta belt långa handläggningstider som formella brister av skilda slag. Jag besluta- de därför att försöka få en bredare bild av närpolisens utredningsverk- samhet genom att genomföra inspektioner vid ett antal polismyndigheter. Dessa inspektioner ägde rum under tiden september 1999maj 2001. Inspek- tionerna gav upphov till ett antal särskilda ärenden. Sedan dessa nu avslutats får jag härmed för kännedom överlämna protokollen från inspektionerna och samtliga de beslut som kan vara av intresse. Ett antal av dessa beslut har re- dan tidigare tillställts departementet. Allmänt om uppläggningen av inspektionerna Urvalet av de myndigheter som skulle inspekteras gjordes på ett sådant sätt att man skulle kunna få en uppfattning om utredningen av vardagsbrottslighet vid polismyndigheter av olika storlek och i olika delar av landet. Syftet var att med en rimlig arbetsinsats få en representativ bild av den brottsutredande verksamheten inom det svenska polisväsendet. Det visade sig under inspektionerna att närpolisreformen hade utformats på olika sätt vid olika polismyndigheter. För att man skulle få en rättvisande bild av utredningen av vardagsbrottslighet vid de olika myndigheterna var det därför nödvändigt att i vissa fall låta inspektionerna avse också centrala ut- redningsenheter av olika slag. inspekterades närpolisområde (CST) (dnr 3585-1999), närpolisområde (dnr 1647-2000), båda i City polismästardistrikt, och närpolisområde (dnr 3973-2000) i Norrorts polismästardistrikt. Mina bedömningar i de ärenden som föranleddes av iakttagelserna vid in- spektionerna redovisades i beslut (dnr 4613-1999), (dnr 4618-1999), (dnr 4617-1999), (dnr 4620-1999), (dnr 4615-1999 och 4616-1999), (dnr 4612- 1999), (dnr 4619-1999) och (dnr 4614-1999) avseende närpolisområde CST, (dnr 2213-2000 och 2215-2000), (dnr 2214-2000), (dnr 2211- 2000), (dnr 2210-2000 och 2212-2000) och den 15 decem- ber 2000 (dnr 2216-2000) avseende närpolisområde samt (dnr 4226-2000) avseende närpolisområde . inspekterades kriminalavdelningen i och närpolisområ- de (dnr 2127-2000). Mina bedömningar i de ärenden som föranled- des av iakttagelserna vid inspektionen redovisades i beslut (dnr 3212-2000), (dnr 3203-2000), (dnr 3209-2000), (dnr 3211-2000), (dnr 3204-2000 och 3206-2000) och (dnr 3208-2000). inspekterades kriminalavdelningen och närpolisområde (dnr 4228-2000). Mina bedömningar i de ärenden som föranleddes av iakttagelserna vid inspektionen redovisades i beslut (dnr 527- 2001) och (dnr 526-2001) samt (dnr 528- 2001). inspekterades utredningsverksamheten i i Polisom- råde (dnr 667-2001). Mina bedömningar i de ärenden som föran- leddes av iakttagelserna vid inspektionen redovisades i beslut (dnr 667-2001) och (dnr 3311-2001). inspekterades kriminalavdelningen (rotel 9), polisområde Öster- sund och närpolisområde (dnr 1087-2001). Mina bedömningar i det ärende som föranleddes av iakttagelserna vid inspektionen redovisades i ett beslut (dnr 1456-2001). inspekterades länskriminalavdelningen samt närpolisområdena och i polisområde (dnr 1914-2001). Mina bedömningar i de ärenden som föranleddes av iakttagelserna vid inspektionen redovisades i beslut (dnr 1914-2001) och (dnr 2435- 2001) samt (dnr 2437-2001). Syftet med inspektionerna var i första hand att undersöka om ärendena vid de inspekterade enheterna handlades i enlighet med det skyndsamhetskrav som uppställs i 23 kap. 4 § andra stycket . Vid granskningen tillämpades ett generöst synsätt, som innebar att som huvudregel endast sådana öppna ärenden i vilka det under inte hade vidtagits någon synbar utredningsåtgärd antecknades i protokollet. Ungdomsärenden antecknades emellertid med utgångspunkt i de särskilda skyndsamhetskraven i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). I protokollen antecknades vidare iakttagelser av anmärkningsvärda dröjsmål med att fatta beslut i frågan om förundersökning skulle inledas samt iakttagelser av brister av andra slag i den formella handläggningen. Ingen av de inspekterade myndigheterna undgick kritik. Det kunde genomgående konstateras att utredningsverksamheten vid de inspekterade enheterna inte uppfyllde skyndsamhetskrav. När det gäller ungdomsärenden kunde jag i ett antal fall konstatera att det särskilda krav på skyndsam handläggning som läggs fast i 4 § LUL inte har varit uppfyllt. framgår av de bifogade protokollen och besluten kunde också andra brister i verksamheten iakttas. Åtgärder efter mina inspektioner Jag har till uppföljning av inspektionerna infordrat uppgifter om balansläget vid de inspekterade enheterna vid polismyndigheterna i , , , och avseende tidpunkter ungefär efter respektive inspektionstillfälle. Jag har därvid kunnat kon- statera att balansläget genomgående har förbättrats. Det framgår emellertid inte i vilken utsträckning ärenden har avslutats genom att färdigställda förun- dersökningsprotokoll har lämnats till åklagare och i vilken utsträckning de i stället har avslutats genom nedläggningsbeslut av polismyndigheten.