frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — I stället får anses gälla att ingen biträdande åklagare hos riksåklagaren med undantag för biträdande riksåklagaren kan ges behö- righet att avgöra ett ärende i vilket beslutanderätten enligt 7 kap. 4 § rätte- gångsbalken skall utövas av riksåklagaren. Hit hör bl.a. ärenden avseende resning i . I den mån en biträdande åklagare med stöd av ett bemyndigande i arbets- ordning eller särskilt beslut beslutar i något annat ärende hos riksåklagaren gör han, som nämnts, detta i riksåklagarens namn. Eftersom ett sådant beslut har fattats på den högsta nivån inom åklagarväsendet, skiljer det sig i rättsligt hänseende inte från ett beslut som har fattats av riksåklagaren själv. Det är exempelvis inte ovanligt att en biträdande åklagare hos Riksåklagaren fattar beslut med anledning av en framställning om överprövning i en fråga där ett beslut i saken av en distriktsåklagare exempelvis en chefsåklagare eller en kammaråklagare redan har överprövats av vederbörande överåkla- gare. Enligt gällande principer för överprövningsförfarandet avslås i dessa fall framställningen normalt på formell grund utan sakprövning (se prop. 1984/85:100 bil. 4 s. 69 f. och Riksåklagarens upphävda cirkulär RÅC I:108 om handläggningen av överprövningsärenden avsnitt 3.3). Ett sådant på dele- gation grundat beslut av en biträdande åklagare hos Riksåklagaren kan inte överprövas av riksåklagaren eller biträdande riksåklagaren, eftersom det inte på det sätt som förutsätts i 7 kap. 5 § första stycket RB har fattats på någon av de två lägre nivåerna inom åklagarväsendet, dvs. av en statsåklagare eller en distriktsåklagare. har i sitt yttrande uttalat att det för honom är en främ- mande tanke att han som rikets högste åklagare av formella skäl skulle vara förhindrad att granska beslut av åklagare som är underställda honom. Jag vill med anledning härav framhålla att det självfallet står riksåklagaren fritt att exempelvis aktualisera ett tillsynsärende eller inleda förundersökning mot en hos honom tjänstgörande biträdande åklagare som har handlat på ett olämpligt eller lagstridigt sätt (jfr 3 § Riksåklagarens föreskrifter [RÅFS 1996:1] om handläggningen av anmälningar mot åklagare och domare m.fl.). Som fram- går av det sagda medger reglerna i däremot inte att riksåklagaren överprövar ett beslut som en sådan åklagare har fattat i sin tjänstgöring hos honom. Av utredningen framgår att , sedan han i samband med omorganisation av åklagarväsendet hade lämnat sin befattning som överåklagare vid i , fr.o.m. var anställd hos Riksåklagaren, att hans fullmaktsanställning genom ett re- geringsbeslut överflyttades till Riksåklagaren samt att han genomförde utredningen i inom ramen för sin an- ställning hos Riksåklagaren. måste mot den här angivna bakgrunden betraktas som en sådan biträdande åklagare hos Riksåklagaren som åsyftas i 7 kap. 1 § andra stycket och 5 § andra stycket RB. Att han till följd av reglerna om fullmakts- anställning hade behållit sin tjänstetitel och det särskilda anställningsskydd som ges genom en fullmakt saknar betydelse i sammanhanget. Av reglerna i 4 och 5 §§ åklagarförordningen, sammanställda med det förhållandet att det på den högsta åklagarnivån inte finns någon annan allmän åklagare än riksåkla- garen, följer nämligen att endast en sådan överåklagare som är chef för en åklagarmyndighet är att betrakta som statsåklagare i be- märkelse. Att den särskilda ställning i funktionellt hänseende som tillkommer överåklagarna endast gäller i fråga om de överåklagare som är myndighets- chefer framgår än tydligare av 7 kap. 5 § RB i detta lagrums lydelse fr.o.m. (jfr prop. 2000/01:92 s. 17). uppger i sitt yttrande att avsikten med det uppdrag som gavs genom beslutet var att hela åklagaruppgiften skulle överlämnas till denne. Eftersom det emellertid inte klart framgick att också uppgiften att besluta i åtalsfrågan omfattades av upp- draget, förtydligades beslutet sedan genom beslut att skulle fatta beslut i ärendet. Undantag från beslutsbefogenheter gjordes enligt en- dast för resningsfrågan. Om det framkom skäl för resning beträffande hov- rättens dom skulle det slutliga ställningstagandet i den delen överlämnas till riksåklagaren. Jag finner inte anledning att ifrågasätta riktigheten av detta påstående, även om den nu nämnda begränsningen av upp- drag inte på något sätt framgår vare sig av beslutet , av beslut eller av nedläggningsbeslut. Som framgår av det sagda innebär den omständigheten att riksåklaga- ren uppdrar åt en hos honom tjänstgörande biträdande åklagare att handlägga och besluta i ett där anhängigt ärende inte att ärendet flyttas ned till en lägre nivå inom åklagarväsendet på det sätt som blir fallet om ärendet i stället överlämnas till en åklagare vid någon av åklagarmyndigheterna, t.ex. en över- åklagare som är myndighetschef. Riksåklagaren har således kvar det yttersta ansvaret för ärendet. Av Riksåklagarens diarium framgår också att utredning ägde rum inom ramen för Riksåklagarens ärende 1997/1112. Saken hade varit en annan om det hade överlämnats till att på eget ansvar och i eget namn handlägga ärendet exempelvis med stöd av ett förordnande att vid åklagarmyndigheten i fullgöra på överåklaga ren ankommande uppgifter. Det hade i så fall med fog kunnat hävdas att han vid handläggningen av ärendet hade haft en sådan ställning som statsåklagare som åsyftas i 7 kap. 1 § RB och att hans beslut därför skulle kunna överprö- vas av riksåklagaren. Det hade emellertid inte heller med en sådan lösning varit möjligt att överlämna till honom att besluta i resningsfrågan avseende hovrättsdomen, eftersom, i enlighet med vad som sagts, beslut i såda- na frågor inte får fattas av någon annan än riksåklagaren eller biträdande riksåklagaren. Eftersom nedläggningsbeslut således i rättsligt hänseende var att jämställa med ett beslut fattat av riksåklagaren personligen, saknade beslut att ta upp beslut till överprövning stöd i lag. Frågan är då om det hade varit möjligt för att ompröva beslut på någon annan rättslig grund än reglerna i 7 kap. 5 § RB om högre åklagares rätt att överta lägre åklagares uppgifter. Det bör då först nämnas att reglerna om omprövning i 27 § förvaltningslagen (1986:223) inte är tillämpliga i åklagarväsendets brottsbekämpande verksam- het (se 32 § nämnda lag). Ett åklagarbeslut anses visserligen enligt etablerad praxis kunna omprövas också av den åklagare som har fattat det ursprungliga beslutet eller av någon annan åklagare på samma nivå. Hänsynen till inblan- dade parter och till stabiliteten i rättslivet kräver emellertid att ett beslut får omprövas på detta sätt, endast om det har tillkommit nya omständigheter (se a.a. s. 52 f., prop. 1984/85:100, bil. 4, s. 69 f. och Fitger, del. 1 s. 7:15). En sådan omständighet kan vara att nya fakta, t.ex. ny skriftlig bevisning eller uppgifter från ett tidigare okänt vittne, kommer . Att beslutsfattaren själv eller en med denne sidoordnad åklagare efter en förnyad rättslig analys kommer till en annan ståndpunkt än den som har lagts till grund för det tidigare beslutet anses däremot inte utgöra en sådan ny omständighet som kan läggas till grund för omprövning av det tidigare be- slutet. Detta kan i ett sådant fall inte ändras annat än inom ramen för ett över- prövningsförfarande. Undantag härifrån görs endast beträffande fall där det är uppenbart att det tidigare beslutet helt saknar lagstöd och att ett vidhållande av detta skulle kunna medföra disciplin- eller straffansvar för åklagaren i fråga. har i sitt yttrande som enda skäl för sitt beslut att ta upp nedläggningsbeslut till förnyad prövning anfört att detta hade blivit föremål för kritik och debatt, varvid det också hade gjorts gällande att hade förbisett vissa frågeställningar. Som framgår av det sagda är de av anförda skälen inte sådana att de enligt gällande praxis kunde motivera en omprövning av nedläggningsbeslutet. Det finns inte heller i övrigt någonting i utredningen som tyder på att det mellan tidpunkten för nedläggningsbeslut och beslut att ta upp saken till förnyad prövning hade framkommit några nya sakomständigheter som hade kunnat läggas till grund för en omprövning av det tidigare beslutet. Tvärtom framgår det av beslutet att några sådana omständigheter inte förelåg. Det kan sammanfattningsvis konstateras att det efter nedläggningsbeslut inte fanns något rättsligt stöd för att på grundval av före- liggande material få till stånd ett ytterligare beslut i ärendet hos Riksåklaga- ren. Det finns anledning att ägna någon uppmärksamhet också åt en annan aspekt på beslutet att uppdra åt att besluta i ärendet. har i sitt yttrande uppgett att det uppdrag som han genom be- slutet gav innebar att denne skulle undersöka dels om det fanns grund för att väcka ett nytt åtal med anledning av ingripandet mot , dels om det fanns förutsättningar att ansöka om resning avseende de två lagakraftvunna domarna. Som framgår av vad som har sagts i det föregående var uppdrag till emellertid avgränsat på sådant sätt att det i själva verket avsåg endast sådana frågor som omfattades av de tidigare domarnas rättskraft. I sak fram- står således beslut att lägga ned förundersökningen i sin helhet som ett beslut att inte gå vidare i resningsfrågan. Som har nämnts i det föregående tillhör uppgiften att besluta i frågor om resning vid de på riksåklagaren ankommande arbetsupp- gifter som inte kan delegeras till någon annan biträdande åklagare hos honom än biträdande riksåklagaren. synes vara av den uppfatt- ningen att denna exklusiva behörighet endast omfattar beslut att göra fram- ställningar om resning, medan det däremot skulle vara möjligt att delegera uppgiften att i ett ärende om ifrågasatt resning besluta att en sådan framställ- ning inte skall göras. Jag kan inte dela denna uppfattning. Av det synsätt som präglar följer att prövningen av frågan om det skall göras en framställning om resning hos eller inte måste ses som en odelbar helhet (jfr JO 2001/02 s. 120). Enligt min mening har således endast en befattningshavare, som är behörig att fatta beslut att göra en framställning om resning, behörighet att med an- ledning av en väckt fråga om resning besluta att en sådan framställning inte skall göras. Det var därför inte rättsligen möjligt för riksåklagaren eller biträ- dande riksåklagaren att uppdra åt att besluta i ärendet i den mån detta innefattade någon form av ställningstagande i resningsfrågan avse- ende hovrättsdomen. Jag vill emellertid inte utesluta möjligheten av att be- slut innefattade ett tyst ställningstagande i resningsfrågan av innebörd att någon framställning om resning inte skulle göras. Som fram- går av det föregående förefaller nämligen rättskrafts- och resningsfrågorna på något sätt ha varit aktuella under ärendets hela handläggning hos Riksåklaga- ren, trots att dessa frågor inte på något sätt berörs i de olika beslut som fattats i ärendet före beslutet . Eftersom jag inte har funnit anled- ning att särskilt utreda den nu nämnda frågan, avstår jag från att göra några ytterligare uttalanden i den. Sammanfattning och avslutande anmärkningar Detta ärende avser handläggningen hos Riksåklagaren av efter det att de domar genom vilka två polismän hade fällts till ansvar för sitt handlande i samband med ingripandet mot hade vunnit laga kraft. Principen om domars orubblighet, som den kommer till uttryck i svensk straffprocessrätt, innebär att det endast i fall av utpräglad undantagskaraktär är möjligt att få till stånd en ändring av en domstols dom efter det att tids- fristen för att överklaga den har löpt ut och domen således har vunnit laga kraft eller rättskraft. Denna princip är en förutsättning för att myndigheter och enskilda skall kunna lägga ett domstolsavgörande till grund för sitt fortsatta handlande, och den är därmed av grundläggande betydelse för rättsordningens stabilitet och för allmänhetens tillit till samhällets rättskipande verksamhet. Principen om domars orubblighet är av särskilt stor betydelse för den en- skildes rättssäkerhet i de fall där det uppkommer en fråga om att utkräva straffansvar med anledning av ett skeende som redan har prövats av domstol genom en lagakraftvunnen dom. Ett typfall är att det har kommit fram ny bevisning mot en person som helt frikänts genom domen. En därmed besläk- tad situation är att det görs gällande att den tilltalade har gjort sig skyldig till något annat brott med anknytning till det aktuella händelseförloppet än det eller de brott som uttryckligen behandlats i domen. Styrkan av skyddet för den enskilde mot att i ett fall av senast nämnt slag bli föremål för ett nytt åtal bestäms dels av vad som skall anses ha varit om- fattat av domstolens prövning, dels av i vilken utsträckning lagstiftaren har gjort det möjligt att angripa en lagakraftvunnen dom med hjälp av ett extraor- dinärt förfarande. I det första av dessa hänseenden intar svensk rätt den ståndpunkten att den prövning som har gjorts genom den tidigare domen skall anses omfatta inte bara det eller de brott som uttryckligen anges i den, utan också andra brott, som har en tillräckligt nära anknytning till det händelseförlopp som varit aktuellt i målet för att kunna betraktas som identiska med den gärning som har bedömts i detta. Den lagakraftvunna domen utgör således hinder mot ett nytt åtal för sådana brott. Allmänt gäller att gärningsbegreppet av hänsyn till den tilltalades rättssä- kerhet har getts en vidsträckt tolkning i doktrin och rättspraxis. I rättspraxis har exempelvis en misshandelsdom befunnits utgöra hinder mot ett nytt åtal mot den tilltalade avseende annat, betydligt grövre våld, som utövats inom ramen för det händelseförlopp som varit aktuellt i målet. Möjligheterna att genom resning till men för den tilltalade angripa en laga- kraftvunnen dom är synnerligen begränsade. Härav följer att det krävs mycket starka skäl för att en åklagare skall få vidta utredningsåtgärder i sådant syfte. Det kan inte anses stå i överensstämmelse med gällande rätt att återuppta en förundersökning i avsikt att få till stånd ett beslut om resning till men för den tilltalade, om det inte redan från början föreligger ett välgrundat antagande att utredningen kommer att resultera i att resning beviljas. En utredning som företas utan att denna förutsättning är uppfylld skulle stå i strid inte bara med respekten för den tilltalades rättssäkerhet och hänsynen till målsägande, vitt- nen, sakkunniga och andra berörda personer utan också med intresset av att samhällets brottsutredande resurser inte tas i anspråk i onödan. Om en åklagare överväger att väcka åtal mot någon för ett brott, som på något sätt har anknytning till ett händelseförlopp som varit aktuellt i en laga- kraftvunnen dom, måste han således först och främst undersöka om det nya brottet omfattas av domens rättskraft. Om han kommer fram till att det för- håller sig på detta sätt, blir hans nästa åtgärd att bedöma om det har kommit fram nya omständigheter av sådan art att de skulle kunna läggas till grund för en ansökan om resning. Först sedan han har konstaterat att så är fallet, har han en godtagbar anledning att vidta några utredningsåtgärder i egentlig mening i syfte att angripa den lagakraftvunna domen. Det första beslutet under den handläggning hos Riksåklagaren med anled- ning av ingripandet mot som är föremål för bedömning i detta ärende fattades , då riksåklagaren med anledning av nytillkommen rättsmedicinsk information lämnad av pro- fessor beslutade att en nedlagd förundersökning avseende miss- handel och vållande till annans död skulle återupptas. hade domarna mot de två polismännen en tingsrättsdom respektive en hov- rättsdom avseende vållande till kroppsskada vunnit laga kraft. överlämnade åt en hos Riksåklagaren anställd befattningsha- vare att genomföra utredningen. Sedan denne efter en omfattande utredning hade beslutat att lägga ned förundersökningen , tog på nytt upp frågan om ytterligare straffrättsligt ansvar med anledning av ingripandet mot . Denna fråga hölls sedan öppen fram till , då i ett beslut konstaterade dels att de brott som varit föremål för utredning under den åter- upptagna förundersökningen omfattades av de tidigare domarnas rättskraft, dels att förutsättningar för resning inte förelåg. De omständigheter som anför- des till grund för resonemanget i resningsfrågan var av sådant slag att det synes ha varit möjligt att föra ett liknande resonemang redan på grundval av det material som förelåg . Vidare hade möjligheterna att i ett resningsärende åberopa de uppgifter som hade tillförts utredningen genom en av bl.a. förrättad obduktion under alla förhållanden upphört . Det finns inte någon anledning att ifrågasätta de rättsliga resonemangen i beslutet . Det är emellertid tydligt att den handläggning hos Riksåklagaren som här har redovisats inte följer det beskrivna mönstret för hur en åklagare bör handlägga nya ansvarsfrågor med anknytning till ett skeende som redan har prövats genom en lagakraftvunnen dom. Det har inte under utredningen här framkommit någon omständighet som kan anses utgöra en godtagbar förklaring till att frågan om ytterligare straffrättsligt ansvar med anledning av ingripandet mot handlades hos Riksåklagaren på det sätt som skett. Jag har därför inte kunnat finna annat än att handläggning- en har stått i strid med lagstiftarens syfte med reglerna om brottmålsdomars rättskraft och om resning till men för den tilltalade. Handläggningen har fått till följd att såväl de dömda som anhöriga har hållits i ovisshet om den slutliga utgången i ansvarsfrågorna med det lidande som detta kan antas ha medfört för dem. En omständighet som i väsentlig mån bidrog till att handläggningen av ärendet drog ut var beslut att överpröva beslutet att lägga ned den förundersökning som återupptogs genom beslutet . Detta nedläggningsbeslut hade som nämnts fattats av en hos Riksåklagaren anställd befattningsha- vare, som av biträdande riksåklagaren hade fått i uppdrag att besluta i ärendet. Överprövningen resulterade sedan i beslut . Eftersom den befattningshavare som fattade nedläggningsbeslutet var att anse som biträdande åklagare hos Riksåklagaren, var detta beslut i rättsligt hänseende att jämställa med ett beslut av riksåklagaren personligen. Den regel i , som ger en högre åklagare rätt att överta ett ärende från en lägre åklagare och som utgör grunden för överprövningsförfarandet, var där- för inte tillämplig. Eftersom det efter nedläggningsbeslutet inte hade fram- kommit några nya sakomständigheter i ärendet, var det, enligt på rättssäker- hetsskäl grundad rättspraxis, inte heller möjligt för riksåklagaren att ompröva nedläggningsbeslutet på annan grund. hade således inte något rättsligt stöd för att på det sätt som skedde ta upp ansvarsfrågan till förnyad prövning. Beslutet att lägga ned förundersökningen måste i sin helhet betraktas som ett ställningstagande i resningsfrågan. Av regler följer emellertid att beslut i en resningsfråga som avser en hovrättsdom får fattas endast av riksåklagaren eller biträdande riksåklagaren personli- gen. Det var därför inte rättsligen möjligt att på det sätt som skedde överläm- na åt den befattningshavare som hade verkställt utredningen att besluta i ärendet, i den mån beslutet gällde frågan om resning avseende hovrättsdomen. Handläggningen hos Riksåklagaren av ärendet om ingripandet mot uppvisar allvarliga brister i olika hänseenden. Det är tydligt att de be- slut och åtgärder i övrigt som förekommit i ärendet, innan detta avslutades genom beslutet , inte föregåtts av den rättsliga analys som omständigheterna hade bort föranleda. Det kan sammanfattningsvis konstate- ras att ärendet inte har handlagts med den omsorg och eftertanke som man har rätt att förvänta av landets högste åklagare. I en ändring i 10 § förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklaga- ren som trädde i kraft sägs att de allmänna åklagare som Riksåklagaren har bestämt skall vara anställda eller placerade vid Riksåklaga- ren fullgör de åklagaruppgifter som skall utföras av annan allmän åklagare än riksåklagaren eller vice riksåklagaren (2002:178). Kritik mot polismyndighet för att den i ett fall inte hade vidtagit tillräckliga utredningsåtgärder innan den beslutat att lägga ned en förundersökning samt att den i ett annat fall beslutat att inte inleda förundersökning trots att det fanns anledning att anta att brott hade förövats (Dnr 3208-2000) I samband med en inspektion vid i granskades bl.a. ärendena K6718-00 och K6735-00. I det protokoll som fördes vid inspektionen noterades följande om iakttagelserna i dessa ärenden. K6718-00: Anmälan om stöld av en skylift gjordes . En- ligt uppgift i anmälan hade ett vittne observerat när en person i en personbil med visst angivet registreringsnummer hakade på skyliften och körde i väg med den. I en tjänsteanteckning undertecknad av en assistent fanns vissa utredningsåtgärder dokumenterade. lades förundersökningen ned med motiveringen ej spaningsresultat. K6735-00: Anmälan om stöld av en mobiltelefon på ett kontor gjordes . Enligt uppgift i anmälan hade en person varit inne på tjänste- rummet där telefonen förvarades. fattades beslut om att inte inle- da förundersökning med motiveringen spaningsuppslag saknas. Det kunde ifrågasättas om polisen hade vidtagit tillräckliga utred- ningsåtgärder innan beslut att inte inleda förundersökning eller att lägga ned en pågående utredning meddelades. ChefsJO beslutade därför att ta upp polismyndighetens handläggning av utredningarna i ett särskilt ärende. Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande över handläggningen i de aktuella ärendena. (länspolismästare ) kom in med ytt- randen. Till dessa hade fogats upplysningar från bl.a. kriminalkommissarien och poliskommissarien . I ett beslut anförde chefsJO följande. Anmälan om stöld av en skylift med ett uppgivet värde av gjordes hos polismyndigheten . Av anmälan framgick att fastighets- skötaren i den fastighet utanför vilken skyliften stått parkerad hade uppgett att en hyresgäst sett när två män hakade på skyliften på en personbil med ett visst angivet registreringsnummer och körde därifrån . Förundersökning inleddes som anmälan gjordes. hade en assistent vid polismyndigheten telefonkontakt med fastighetsskötaren, och fick assistenten per telefon kon- takt också med den person som hade observerat de två män som hade åkt iväg med skyliften. Denne uppgav att han hade noterat registreringsnumret, efter- som han tyckte att det såg skumt ut, och han lämnade också ett signale- ment, dock något vagt, på männen. lades förundersökningen ned med motiveringen ej spaningsresultat. , som var förundersökningsledare i ärendet, har i sitt yttrande uppgett att han fick del av de uppgifter som assistenten hade fått. En slagning på fordonet visade att det ägdes av en för polismyndighe- ten känd kriminell person. ansåg att det var lönlöst att , cirka två och en halv månad efter det att brottet begicks, ta kon- takt med bilägaren för att försöka utröna vem som hade disponerat fordonet vid det aktuella tillfället. har som polismyndighetens uppfattning uttalat att förun- dersökningsledaren inte haft ett tillräckligt underlag för att lägga ned förun- dersökningen . Kontakt borde ha tagits med bilens registrerade ägare för att man därefter skulle ta ställning till om ytterligare åtgärder var erforderliga. I yttrandet anförs emellertid också att det i en pressad arbetssitu- ation måste finnas förståelse för att man som förundersökningsledare väljer att lägga resurserna på mer prioriterade ärenden. Det upplyses avslutningsvis att ärendet har återupptagits. Jag anser i likhet med polismyndigheten att det fanns uppslag att bearbeta innan ett eventuellt beslut om att lägga ned förundersökningen kunde medde- las. Jag delar däremot inte myndighetens uppfattning att handläggningen av ärendet kan försvaras med hänvisning till den pressade arbetssituationen vid myndigheten. Oavsett hur arbetsläget ser ut vid en polismyndighet kan prio- riteringar av det här aktuella slaget inte accepteras.