frsrdg · GQ04RR12 · 2003-01-01 00:00:00 — Länsveterinärer menar dock att de olika ekonomiska villkoren visar sig även när det gäller veterinärernas möjligheter att delta i kurser och vidareutbildning. De menade att det är mer ekonomiskt kännbart för privatpraktiserande veterinärer än distriktsveterinärer att delta i utbildning. Länsveterinären i har framfört att detta inte är tillfredsställande, särskilt inte vid utbildningar om smittskyddsfrågor. Alla berörda veterinärer behöver enligt hans mening få kontinuerlig utbildning i sådana frågor. Representanter för privatpraktiserande veterinärer förklarar att de går miste om intäkter. De anser att det inte är rättvist att staten bekostar utbildning för distriktsveterinärer, men lämnar utbildningsansvaret åt privata initiativ i de distrikt där det saknas distriktsveterinärer. Som framgått har distriktsveterinärerna jämförelselön när de deltar i utbildning. Representanter för distriktsveterinärerna uppger dock att jämförelselönen ofta är lägre än den tantiemlön som de annars hade fått. Utbildning innebär därmed ett visst inkomstbortfall även för distriktsveterinärer. Olika ekonomiska villkor vid jour Under granskningen har det framkommit att ersättningen för jour är en källa till missnöje. ska som framgått upprätthålla riks- och dygnstäckande jour för i första hand lantbrukets djur. För detta utgår statliga medel. Därigenom, menar flera bedömare, har distriktsveterinärerna en konkurrensfördel. Jour anges bland många veterinärer vara ett viktigt konkurrensmedel. menar att den möjliga konkurrensfördelen ska vägas mot de nackdelar som finns med jour, bl.a. höga personalkostnader och svårigheter att rekrytera veterinärer. Många privata veterinärer upprätthåller också jour- och beredskapsverksamhet. Enligt uppgifter från Privatpraktiserande veterinärers förening inom sköts betydligt av all jour- och beredskapsverksamhet på lantbruksdjur i landet av privatpraktiserande veterinärer, utan kostnad för staten. Föreningen anger också att hälften av alla mjölkkobesättningar betjänas av privata veterinärer och att samtliga av dessa med några få undantag upprätthåller jour. Privatpraktiserande veterinärer som har specialiserat sig på lantbruksdjur i orter där ingen distriktsveterinärstation finns etablerad riskerar därtill att en distriktsveterinärstation etableras på orten om de inte upprätthåller jouren utan kompensation för detta. Privatpraktiserande veterinärer på sällskapsdjur anger att de möter konkurrens från di-striktsveterinärer eftersom de finns tillgängliga dygnet runt. Det innebär risk för att kunderna därefter, dag som natt, alltid väljer att uppsöka distriktsveterinärerna. Flera privatpraktiserande veterinärer uppges ha tröttnat på att upprätthålla jour. De stänger av sina telefoner och hänvisar till den statliga organisationen efter och . Enligt uppgifter från privatpraktiserande veterinärer finns det sådana exempel i , och län. Distriktsveterinärer uppger att detta sannolikt sker i samtliga län. Det förekommer också att parallella jourer upprätthålls, bl.a. i , och . Det innebär att distriktsveterinärer och privatpraktiserande veterinärer upprätthåller jour. Flera veterinärer, både statligt anställda och privatpraktiserande, anger att detta är slöseri med resurser. gör bedömningen att huvuddelen av de privatpraktiserande veterinärerna inte har en heltäckande jour men uppger också att statistik saknas. Det finns också orter där samarbete mellan distriktsveterinärerna och de privata veterinärerna fungerar bra. Exempel på sådana orter är , , och . Ett exempel på att det är svårt att upprätta samarbete mellan di-striktsveterinärorganisationen och privatpraktiserande veterinärer är det s.k. Hallandsförsöket. Hallandsförsöket innebar att veterinärerna inom länet skulle samarbeta kring och dela på jouren oavsett om de var statligt anställda eller privatpraktiserande veterinärer. Idén kom från den arbetsgrupp, med representanter från bl.a. , länsveterinärerna och , som på initiativ av tillsattes 1999 med uppdrag att utveckla den veterinära fältverksamheten. En del i Hallandsförsöket var att även ekonomiskt kompensera de privatpraktiserande veterinärerna för långa resor och jourarbete från det statliga anslaget. valdes som försöksområde eftersom länet är litet till ytan, vilket innebär förhållandevis korta restider för veterinärerna och att det i två av distrikten finns både privatpraktiserande veterinärer och distriktsveterinärer. I två distrikt upprätthöll veterinärerna dessutom parallella jourer. Parterna kunde dock inte enas om storleken på den ekonomiska ersättningen eller utformningen av villkoren. Detta resulterade i att något samarbete kring jouren inte kom i gång. Som har framgått har avstått från att etablera distriktsveterinärstationer på några orter. Det gäller bl.a. distrikt kring , och . På dessa orter upprätthåller ett 20-tal privatpraktiserande veterinärer dygnstäckande beredskap och jour. För detta åtagande från de privatpraktiserande veterinärerna utgår ingen statlig ersättning från det statliga anslaget. Representanter för de privatpraktiserande veterinärerna i dessa områden menar att de lever under hotet att om de inte sköter jouren kommer att etablera statliga stationer i området eftersom verket är skyldigt att upprätthålla jourverksamhet i landet. hänvisar verket till undantag för dessa områden för att slippa ersättningsansvar. De privatpraktiserande veterinärerna i området anser inte detta vara rättvist. Det ska också nämnas att området kring , och är ett djurtätt område med ett förhållandevis stort behov av veterinära tjänster, vilket inneburit att områdets djurägare kunnat bära kostnaderna för den veterinära jourverksamheten. menar att liknande förhållanden även gäller för några distriktsveterinärstationer, bl.a. och , som har en hög självfinansieringsgrad och inte belastar det statliga anslaget. Olika ekonomiska villkor vid långa resor För att tillhandahålla veterinärtjänster till rimliga kostnader även på landsbygden finns ett särskilt statligt bidrag som ska ersätta veterinärer för resekostnaderna vid långa resor till avlägset boende djurägare. Bidraget utgår endast när en statlig distriktsveterinär gör resan. Bidraget belastar anslaget 42:2 Bidrag till distriktsveterinärorganisationen och är utformat så att ersättning utgår efter sex mils resa tur och retur vid behandling av lantbruksdjur, djur och hästar som huvudsakligen används i jord- och skogsbruk. Statens utgifter för ersättning för djursjukvård till avlägset boende djurägare uppgick sammanlagt till . av ersättningen från bidraget utgick till resor i , , och (2002e). Representanter för privatpraktiserande veterinärer anger att bidraget kan utgöra en viktig finansieringskälla för veterinären. Vid en resa enkel resa betalar djurägaren veterinärernas resekostnad för 6 mil. För resterande 4 mil utgår ersättning från det statliga anslaget när en distriktsveterinär gör resan. En privatpraktiserande veterinär eller djurägaren får själva betala för hela resekostnaden vid motsvarande resa i de distrikt som saknar di-striktsveterinärer. Representanter för privatpraktiserande veterinärer uppger att det sällan är ekonomiskt hållbart att göra en sådan resa som privatpraktiserande veterinär. De menar också att distriktsveterinärerna härigenom får en konkurrensfördel i de distrikt som betjänas av både distriktsveterinärer och privatpraktiserande veterinärer. Tjänstemän i anger att en av orsakerna till att bidrag inte utgår när privatpraktiserande veterinärer gör långa resor är att det skulle leda till en alltför omfattande administration om bidraget även skulle utgå till dem. Det finns risk för att administrationskostnaderna skulle bli oproportionerligt stora i förhållande till bidragets storlek. uppger också att det finns möjligheter för privata veterinärer att samarbeta med di-striktsveterinärer om jouren. I sådana fall skulle bidraget utgå även till dem. har yttrat sig i frågan om bidraget för avlägset boende. Rådet har menat att bidragssystemet är utformat på ett icke konkurrensneutralt sätt och har dragit slutsatsen att bidragets utformning har minskat privata veterinärers intresse för att etablera sig i glesbygdsregioner (1999). Distriktsveterinärerna ökar sin praktik på sällskapsdjur Under granskningen har framkommit att privatpraktiserande veterinärer som arbetar med sällskapsdjur och sporthästar är irriterade över att distriktsveterinärerna i allt större utsträckning behandlar sällskapsdjur. Av tradition tillgodoser veterinärer i privat verksamhet i stor utsträckning behovet av veterinärtjänster för sällskapsdjur, även om regionala skillnader finns. Ökningen av behandlingar på sällskapsdjur och sporthästar kan enligt förklaras av att denna marknad ökat för alla veterinärer. framhåller att den inte ökat sin marknadsandel på sällskapsdjuren. De Privatpraktiserande veterinärernas förening har ifrågasatt om denna utveckling överensstämmer med statsmakternas intentioner. De menar att det är tveksamt om statsmakterna har haft för avsikt att de statliga distriktsveterinärerna ska expandera på ett område som av tradition i stor utsträckning har skötts av privatpraktiserande veterinärer. Även om efterfrågan på veterinärtjänster för sällskapsdjur och sporthästar har ökat kraftigt är det tveksamt, menar de, om statsmakternas avsikt verkligen har varit att staten ska expandera sin verksamhet inom denna verksamhetsgren. I regleringsbrevet till för anges att di-striktsveterinärorganisationen i första hand ska tillgodose behoven hos djur inom animalieproduktionen och hos hästar som används inom jord- och skogsbruket. Där sägs ingenting om att statsmakternas intentioner har varit att den statliga distriktsveterinärorganisationen ska behandla alltfler sällskapsdjur. I regleringsbrevet sätter regeringen dock upp ytterligare ett mål för distriktsveterinärorganisationen. Det är det ekonomiska målet, som innebär att verksamheten skall finansieras med avgifter till den del som kostnaderna inte täcks från anslaget 42:2 Bidrag till veterinärorganisationen. Det ekonomiska målet i kombination med kravet på upprätthållande av jour med för distriktsveterinärerna godtagbara arbetsvillkor innebär ekonomiska drivkrafter för di-striktsveterinärorganisationen att öka sin praktik på sällskapsdjur och sporthästar. Även distriktsveterinärernas lönesystem med delvis rörlig lön skapar drivkraft att behandla sällskapsdjur. Enligt tjänstemän i har det inte varit aktuellt att dra ned på omfattningen av verksamheten eller antalet anställda. I ett yttrande till skriver verket: Vid de genomgångar som gjorts för kan konstateras att sällskapsdjursverksamheten totalt sett medför ett tillskott till di-striktsveterinär-organisationen, dvs. att utan sällskapsdjurspraktik skulle det statliga anslaget behöva vara högre för att täcka den totala verksamhetens kostnader. Detta ligger väl i linje med att verksamheten skall täcka sina egna kostnader, och att den således ej drivs i vinstsyfte. (1999). Någon liknande kartläggning och senare år har enligt inte gjorts. En sådan kartläggning är enligt verket inte heller längre möjlig att göra eftersom det i verkets redovisningssystem inte går att särskilja kostnader för sällskapsdjursverksamheten från kostnader för andra djurslag. Distriktsveterinäravdelningen uppger att man inte har något återrapporteringskrav till regeringen när det gäller resultatet för sällskapsdjursverksamheten. I verkets redovisningssystem finns statistik över intäkterna och hur de fördelar sig mellan olika djurslag. Andelen av intäkterna som kommer från behandlingar av sällskapsdjur har ökat , medan intäkterna från behandlingar på animalieproducerande djur har minskat. Den andel av intäkterna som kommer från behandlingar av hästar är oförändrad mellan åren. Sällskapsdjuren har därmed blivit en allt viktigare finansieringskälla för distriktsveterinärorganisationen. Representanter för privatpraktiserande veterinärer uppger att de saknar förtroende för tillsynsverksamhet. De misstror verkets möjligheter att utöva opartisk tillsyn och ifrågasätter den kombination av uppgifter som verket har i uppdrag att utföra. har beslutat att verka för att tillsyn och offentlig veterinär verksamhet sköts av en oberoende tillsynsmyndighet som är skild från klinisk, konkurrensutsatt veterinär service (2000). Statskontoret har dragit slutsatsen att särredovisning och organisatoriska lösningar inom myndigheten inte är någon garanti för att sammanblandning av myndighetsutövning och kommersiell verksamhet undviks. Statskontoret gör bedömningen att det bästa är att avskilja distriktsveterinärorganisationen från . Frågor som rör myndighetsutövning samt ansvaret för veterinärtjänster i glesbygd bör fortsättningsvis hanteras av , menar (Statskontoret 2000). menar att djuravdelningen inte fattar några beslut som rör distriktsveterinärorganisationen. Distriktsveterinäravdelningen har inte heller inflytande över den myndighetsutövande verksamheten på djuravdelningen. Den koppling som finns mellan avdelningarna är att distriktsveterinäravdelningen utför myndighetsutövande arbetsuppgifter på uppdrag av djuravdelningen. En effekt av verkets dubbla roller uppges vara att veterinärer inte rapporterar in djursjukdatauppgifter till i den utsträckning som de är skyldiga att göra. Representanter för privatpraktiserande veterinärer har uppgett att en av orsakerna till bristerna i inrapporteringen är att det finns ett motstånd mot att lämna ut information om sina kunder till den största konkurrenten, . Privatpraktiserande veterinärernas förening inom menar att deras medlemmar är rädda för att verket får initierad kunskap om deras kunder. Trots att har försäkrat att verksamheterna är organisatoriskt åtskilda finns dessa misstankar bland privatpraktiserande veterinärer, uppger representanter för privatpraktiserande veterinärer. Bristerna i djursjukdata får konsekvenser för användare av uppgifterna. En av användarna är Svensk Mjölk som uppger att djursjukdata har en mycket central betydelse för organisationens arbete. Svensk Mjölk anger att väl fungerande djursjukdata är viktigt i djurhälsoarbetet. Svensk Mjölk menar också att det förebyggande djurhälsoarbetet tappat tempo till följd av problemen men också av den intressekonflikt som råder mellan veterinärgrupperna. Svensk Mjölk framhåller att organisationen har sett en förbättring när det gäller djursjukdatarapporteringen men anger att man fortfarande inte är helt tillfredsställd med förbättringsarbetet. Ett annat exempel på att samarbete inom veterinärkåren med djurhälsovård försvåras av konflikten är projektet 2000. Projektet initierades av Svensk Mjölk och . Syftet var att skapa en djurhälsovård med tyngdpunken på friskvård. Svensk Mjölk ville rikta in sig på det förebyggande djurhälsoarbetet tillsammans med både distriktsveterinärer och privatpraktiserande veterinärer. Syftet var att på ett systematiskt sätt utveckla djurhälsoarbetet bl.a. med en gemensam satsning på djurdatabaser där diagnoser, produktions- och mjölkkvalitetsdata samt läkemedelsanvändning skulle dokumenteras. Projektet lades dock ned till följd av konflikter mellan veterinärgrupperna. Svensk Mjölk fortsatte därefter arbetet i nöthälsoprogrammet FRISKKO, som har beskrivits. menar att det råder olika uppfattningar om orsaken till att samarbetet avbröts. Svensk Mjölk anser att splittringen av det veterinära fältarbetet har lett till att de veterinära resurserna inte har tillvaratagits på ett effektivt sätt. Därmed har framstegen i djurhälsovården hämmats. Som framgått utför distriktsveterinärerna delar av myndighetsutövande uppgifter i samband med sin dagliga fältverksamhet. Att det ibland finns svårigheter att skilja på rollen som myndighetsperson och uppdragsfinansierad distriktsveterinär kan utläsas i olika reklamerbjudanden från statliga distriktsveterinärstationer. I en JO-anmälan lyfts flera exempel fram. I samband med invigningen av distriktsveterinärstationen i erbjöd t.ex. distriktsveterinärerna rabatt på katt- och hundmat, och i gjorde man reklam för billig distrikstveterinärvård (2001). Av en annan anmälan till framgår att ett massutskick till djurägare som är kunder hos privatpraktiserande veterinärer har gjorts från en statlig distriktsveterinärstation. I utskicket erbjuder sig distriktsveterinärerna att vid kontrollbesöket enligt EU:s mjölkdirektiv även utföra andra tjänster, såsom avhorning av kalvar och kontroll av kornas cellhalter. skriver i sitt yttrande i ärendet att verket tar avstånd från den lämnade informationen i massutskicket och har påtalat för di-striktsveterinärstationen att sådan information inte får lämnas (2001). uppger också att all annonsering numera ska godkännas centralt och att ingen prisreklam ska förekomma. Lantbrukare upplever det dock som bekvämt att distriktsveterinären utför både myndighetsuppdrag och veterinärtjänster. Det framgår av de telefonintervjuer som revisorer lät göra med 120 lantbrukare . Av dessa 120 lantbrukare uppgav 119 att det är en fördel om en veterinär kan kombinera uppgifterna. Några lantbrukare som anlitar privata veterinärer framförde en önskan att även privatpraktiserande veterinärer ska få kombinera olika slags uppgifter. Några av lantbrukarna framhöll dock att de upplevde att distriktsveterinärerna själva ansåg det problematiskt att granska den som också utgör en inkomstkälla. har uppmärksammat distriktsveterinärernas dubbla roller . betonade detta förhållande vid sin kontroll av hur svenska myndigheter sköter den av EU förskrivna kontrollen av förekomst av restsubstanser i levande djur och animaliska produkter . menade i sina slutsatser att distriktsveterinärernas ansvar för provtagningen innebär en intressekonflikt som det inte går att bortse ifrån. I en fotnot till sin slutsats skriver kommissionen att de svenska myndigheterna inte delar denna slutsats utan hänvisar till att lantbrukarna betalar in avgifterna direkt till medan distriktsveterinärerna erhåller hela sin lön från (European Commission 1998). Även i slutrapporten från kontrollen av mjölkproduktion och mjölkprodukter skrev att distriktsveterinärernas dubbla uppdrag kan öka risken för en intressekonflikt (European Commission 1999). menar att de iakttagelser och fotnoter som har gjort om riskerna för intressekonflikter inte har varit allvarliga påpekanden. De har inte lett till förslag till ändring. Tvärtom framgår det av rapporten att distriktsveterinärorganisationen hanterar dessa administrativa tillsynsuppgifter väl, menar verket. Flera veterinärer har under granskningen framfört att di-striktsveterinärens dubbla roller ställer stora krav på den enskilda distriktsveterinären eftersom yrket innebär en balansgång mellan rollen som uppdragsfinansierad veterinär och myndighetsperson. Utformningen av distriktsveterinärorganisationens lönesystem är en annan fråga som har återkommit under granskningen. I det lönesystem som tillämpas inom distriktsveterinärorganisationen finns möjligheter för en distriktsveterinär att genom att utföra fler behandlingar öka sin löneinkomst. Det har uttryckts farhågor för att förtroendet för myndighetsutövningens opartiskhet minskar genom tillämpning av ett lönesystem med tantiemlön. Tjänstemän på menar att dubbla roller förekommer inom hela veterinärsektorn och gör bedömningen att detta egentligen inte utgör något problem i . Verket menar att om man ser de dubbla rollerna för distriktsveterinärerna som särskilt problematiska kan man sannolikt hantera detta inom nya rutiner inom nuvarande organisation eller genom att flytta över myndighetsuppgifterna på andra tjänstemän. Det senare kan dock komma att innebära ökade kostnader för staten eller för djurägarna. Myndighetsutövningen utgör en liten andel av distriktsveterinärernas arbete och orsakar inte någon särställning eller konkurrensfördel, menar verket. Revisorernas slutsatser och förslag Revisorerna har inte granskat frågan om svenska djur får den vård de behöver eller om de får vård i enlighet med djurskyddslagen. Undersökningar visar dock att djurägare är nöjda med tillgången till veterinärer och deras arbete. Revisorernas egen undersökning indikerar också att lantbrukare sällan byter veterinär. Av undersökningen framkommer även att lantbrukare upplever det tidsbesparande och praktiskt när veterinärer kan kombinera myndighetsuppdrag och veterinärtjänster vid besök på gården. På så vis kan antalet veterinärbesök och därmed veterinärkostnaderna hållas nere. Revisorerna har inte heller granskat hälsotillståndet hos svenska lantbruks- och sällskapsdjur. De ansvariga myndigheterna och uppger dock att hälsotillståndet är erkänt gott även i internationell jämförelse. Nötkreaturens hälsa uppges vara mycket god. Denna uppfattning stöds av de veterinärer som har intervjuats under granskningen. finns emellertid uppfattningen att hälsotillståndet hos de svenska djuren kunde ha varit bättre. Med mera tillförlitliga uppgifter om behandlingar och medicinering och med ett ökat samarbete mellan olika kategorier av veterinärer skulle förebyggande insatser ha kunnat planeras och organiseras på ett bättre sätt än vad som har varit möjligt. Ett skäl till detta är att veterinärer har varit missnöjda med statsmakternas sätt att utforma villkoren för statliga distriktsveterinärer respektive privatpraktiserande veterinärer. Det finns exempel på att de olika villkoren för olika kategorier av veterinärer har lett till att samarbete mellan olika slags veterinärer har avbrutits. Veterinär kompetens har då inte tillvaratagits, vilket kan ha påverkat förutsättningarna för arbetet med djurhälsa och därmed även inverkat på djurhälsan som sådan. Därtill kommer att vissa veterinärer underlåter att lämna uppgifter om behandlingar till . Vissa veterinärer rapporterar inte Informationen om djursjukdomar, vilka behandlingar djuren har genomgått och vilka mediciner som har skrivits ut är ofullständig. menar att det beror på att alla veterinärer inte följer de bestämmelser om rapportering som verket har fastställt. Vissa veterinärer menar att statistiken har blivit oanvändbar till följd av att inte har tagit hand om inrapporterade uppgifter. De menar också att inte har vidtagit tillräckliga åtgärder för att komma till rätta med den bristande inrapporteringen. Verket saknar dock möjligheter att vidta sanktioner mot veterinärer som underlåter att rapportera eller lämnar ofullständiga uppgifter. och har diskuterat förändringar som skulle innebära att verket ges sanktionsmöjligheter gentemot de veterinärer som underlåter att rapportera. I regleringsbrevet har länsveterinärerna fått i uppdrag att inom ramen för sin tillsyn över veterinär verksamhet aktivt främja och följa upp inrapporteringen av djursjukdata. Ett skäl till att veterinärer underlåter att lämna uppgifter om sin verksamhet är den misstro mot som finns bland privatpraktiserande veterinärer. De misstänker att verket kan använda informationen om sjukdomar och behandlingar för att gynna den egna uppdragsverksamheten. De uppgifter som veterinärer ska lämna gäller bl.a. djurhållarens namn, adress och telefonnummer, diagnos, typ av behandling, djurslag och djurets identitet. Flera veterinärer uppger att de känner obehag inför att lämna initierade uppgifter om sina kunder till den myndighet som också är deras affärsmässiga konkurrent. Mot resonemanget invänder att uppdragsverksamheten är organisatoriskt skild från den myndighetsutövning som statistikinsamlingen innebär. Verkets distriktsveterinäravdelning är huvudman för distriktsveterinärerna, medan djuravdelningen ansvarar för statistiken och andra myndighetsuppgifter. Det är således inte möjligt för distriktsveterinärerna att använda de uppgifter som privatpraktiserande veterinärer har lämnat om sin verksamhet till verkets djuravdelning. Revisorerna konstaterar att det finns flera förklaringar till att rapporteringen om djursjukdata är ofullständig. När behöver hjälp från kliniskt verksamma veterinärer köper man tjänsterna från distriktsveterinärerna eller från andra veterinärer.