frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — 2)Är det i J:s intresse att bli berövad kontakten med sin mors släkt och vän- ner? 6)Trots mycket starka rekommendationer från ledande barnpsykiatriker i och (vgs kopior på anmälningar) anser §50 utredarna att någon utredning inom barnpsykiatrin ej var nödvändig för att klargöra J:s situation hos sin far i . Anser Ni att socialsekreterare besitter sådan kunskap i barnpsykiatri att man kan göra egna bedömningar som ej överens- stämmer med barnpsykiatrins? Varför är ingen remiss till barnpsykiatrin in- skickad för utredning när flera bedömningar finns om inneliggande utred- ning? 7)Anser Ni att det är acceptabelt av Era tjänstemän att inskicka bristfälligt material till rättsliga instanser I.S:s brev torde ha föranlett ett ärende hos nämnden. beslutade vid ett sammanträde att som svar på I.S. brev sända en skrivelse som upprättats av kanslisekreteraren . I den anfördes bl.a. följande. är känd av socialnämnden i ärenden enligt Socialtjänstlagen och i ärenden enligt . De frågor I.S. vill ha besvarade är till övervägande del typiskt sådana frågor som avhandlas i ovan nämnda ärenden. Det finns därför i detta sammanhang inte anledning för socialnämnden att uttala sig eller vidta någon åtgärd utöver vad som förekommer vid den formliga handläggningen av de ärenden som rör J. I nämndens beslut om svar på I.S:s brev deltog ledamoten . har ifrågasatt om var jävig och därför inte borde del- tagit i beslutet. Bestämmelser om jäv för ledamöter i en nämnd finns i 6 kap. 2427 §§ kommunallagen (1991:900). Den som är jävig i ett ärende får inte delta i eller närvara vid handläggningen av ärendet. En förtroendevald är jävig bl.a. om saken angår honom själv eller om det finns någon särskild omstän- dighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans opartiskhet i ärendet. I nämndens remissyttrande har anförts att om frågan om jäv hade väckts skulle det ha kunnat godtagits ett jävsförhållande i det aktuella ärendet med hänvisning till 6 kap. 25 § 4 . KL för att inte onödigt riskera förtroendet till det aktuella beslutet. Det förekommer att en ledamot i en socialnämnd har ett uppdrag som t.ex. kontaktperson enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen. Som regel torde förhållandet inte medföra några problem ur jävssynpunkt. Det kan dock upp- komma situationer då nämndledamotens uppdrag som kontaktperson kan vara ägnat att rubba förtroendet för hans opartiskhet i ett ärende. Om nämnden ansett t.ex. att det funnits skäl att entlediga från uppdraget som kontaktperson hade denne på grund av jäv knappast kunnat delta i nämn- dens handläggning av frågan. I.S:s brev innefattade dock inte någon egentlig framställning om åtgärder från nämnden utan hon ville i princip endast att nämnden skulle redovisa sin syn på olika frågor. Frågorna rörde endast delvis och indirekt agerande. Jag finner därför inte skäl att rikta någon kritik mot eller deltog i nämndens beslut om svar på I.S:s brev. Fråga om en socialnämnd var skyldig att kommunicera ett läkarutlåtande som kom in till nämnden i ett LVU-ärende efter att länsrätten hade hållit förhandling i målet angående vård enligt LVU (Dnr 3151-2000) Ordföranden i i kommun beslutade med stöd av 6 § LVU att L.W., som är född , skulle omhändertas. Beslutet fastställdes av länsrätten. ansökte hos Länsrätten i om att L.W. skulle beredas vård enligt LVU. Som grund för ansökan anförde nämnden att det förelåg en påtaglig risk för att hans hälsa och utveckling skulle skadas på grund av brister i omsorgen och att det inte heller förelåg något samtycke till behövlig vård. De påstådda bristerna i om- sorgen hade sin grund i moderns, H.W., psykiska sjukdom. Länsrätten höll muntlig förhandling i målet . I en dom förordnade länsrätten bl.a. att L.W. skulle bere- das vård med stöd av 1 och 2 §§ LVU. Beslutet om vård skulle gälla omedel- bart. överklagade länsrättens dom till Kammarrätten i . I en dom upphävde kammarrätten länsrättens dom. Advokaten , som företrätt L.W:s mor i LVU-målet, klagade i en an- mälan till JO på . Hon anförde därvid bl.a. följande. Socialsekreterare , kommundelsförvaltning, kommun, har 000207 begärt att t.f. biträdande överläkare , psykiatriska öppenvårdsmottagning skulle yttra sig över vilka effekter det kan få för ett barn att vara tillsammans med en psykiskt sjuk mamma. Intyget, som är dagtecknat , har varken kommunicerats med H.W. eller ingivits till länsrätten. har ej heller beretts tillfälle att framfö- ra synpunkter på intyget. hemställde att JO skulle utreda om underlåtenheten att kommunicera läkarintyget stred mot lag eller annan författning eller annars var felaktigt eller olämpligt. Till sin anmälan fogade S.U. en kopia av det aktuella läkarintyget. anförde i ett yttrande över anmälan i huvudsak följande. I en utredning om barnet . har kommundelsförvaltningen begärt in jour- nalanteckningar från psykiatriska öppenvårdsmottagning. Förutom detta begärde utredaren att den ansvariga läkaren skulle utfärda en skriftlig bedömning av moderns psykiska tillstånd. Be- gäran hade utformningen att ansvarig läkare skulle göra en bedömning av vilka effekter det kan få för ett barn att vara tillsammans med en psykisk sjuk mamma. Intyget hade begärts efter . Läkaren lovade att inkomma med intyget . Modern hade varit på sitt första besök hos den ansvarige läkaren. Efter att nämnden gjort en ansökan om vård för L.W., hade länsrätten muntlig förhandling . Intyget inkom till nämnden . Länsrätten beslöt i dom att L.W. skulle beredas vård, me- dan kammarrätten ansåg att modern inte brustit i omsorg om L.W. och därför upphävde länsrättens dom om vård. Vid den muntliga förhandlingen i länsrätten påtalade kommundelsnämnden att det önskade intyget inte hade inkommit . Länsrätten uttalade inte, att man önskade intyget om det kom in . Eftersom intyget inte låg till grund för nämndens ansökan, kommunicera- des det inte med modern. I kommundelsnämndens yttrande till kammarrätten ingick intyget som en bilaga. I kammarrätten ingick det i beslutsunderlaget. Nämndens ansökan grundades på moderns psykiska sjukdom och på grund därav bristande omsorgsförmåga. Läkarintyget anger att modern fungerar på en acceptabel nivå så länge hon respekterar behandlingsplaneringen i form av psykofarmaka och regelbundna stödsamtal. Det framgår också att rehabili- teringsförsök har misslyckats och att modern saknar arbete. Läkaren hänvisar till att pat:s förutsättningar till psykisk tillfrisknad och därmed att klara vårdnaden om barnen är mycket större om hon får möjlighet att visa att hon är kapabel att ta hand om sina barn. Att placera barnet/barnen utanför hemmet ökar markant risken för institutionaliserad psykisk vård och social utslagning för pat:s del. Någon bedömning av risken för barnet har inte gjorts. har för sin del funnit, att länsrätten har informerats om att intyget begärts, men att länsrätten funnit att det material som presente- rats har varit tillräckligt för att kunna döma i frågan. hemställer att anmälan lämnas utan åtgärd. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 17 § förvaltningslagen (1986:223) får ett ärende som regel inte av- göras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighets- utövning mot någon enskild. Denna bestämmelse tar sikte på beredningen av ett ärende inför att myndigheten skall fatta ett beslut. Bestämmelsen har såle- des inte betydelse i förevarande fall eftersom det aktuella läkarutlåtandet kom in till nämnden efter det att nämnden hade beslutat om att hos länsrätten an- söka om vård enligt LVU. Att kommunikationsskyldighet inte föreligger enligt 17 § FL innebär inte att socialnämnden kan förhålla sig passiv när det till nämnden under en pågå- ende process angående vård enligt LVU kommer in ett läkarintyg eller andra uppgifter. Uppgifterna kan nämligen ha betydelse för bedömningen av frågan om vård. I första hand har nämnden att ta ställning till om de nya uppgifterna kan t.ex. föranleda nämnden att återkalla sin ansökan om vård. Även om nämnden med beaktande av de nya uppgifterna finner att ansökan om vård skall vidhållas, kan uppgifterna vara sådana att det likväl finns skäl att upply- sa domstolen om dem. Det kan i många fall vara lämpligt att nämnden samrå- der med vårdnadshavaren eller dennes ombud i frågan. Det går dock inte att ange några preciserade riktlinjer för hur en socialnämnd skall agera i detta hänseende. Det måste bli en bedömning av förhållandena i det enskilda fallet. I det aktuella intyget fanns uppgifter om bl.a. vårdnadshavarens psykiska sjukdom och kontakt med den vid . Enligt intyget hade patienten fungerat utifrån diagnosen på ett accepta- belt nivå inklusive relation till sina barn så länge hon har respekterat behand- lingsplanering i form av psykofarmaka och regelbundna stödsamtal. I intyget anfördes vidare bl.a. följande. För att svara på socialsekreterare fråga om vilka effekter det kan få för ett barn att leva tillsammans med psykiskt sjuk mor riskerar man att hamna i allmänna spekulativa resonemang vilket bör man undvika vid enskilda ärenden. Jag vill påpeka att varken jag eller någon annan av nuvarande personal på mottagning har personlig kännedom om denna pat. För att kunna få en uppfattning baserad på så objektiva fakta som möjligt om hur barnen, som är föremål för utredning, mår fysiskt och psykiskt, som ett indirekt mått på mammans förmåga att ta hand om des- sa, rekommenderar undertecknad att utlåtande begärs från Barnavårds- central resp PBU. Dessa vårdinstanser, om jag förstår rätt, har haft möj- ligheten att träffa barnen och också mamman. Som framgår av det anförda grundades läkarintyget på journalanteckningar som förts vid den vid . Uppgifterna får antas ha varit kända för nämnden eftersom nämnden i LVU-målet hade tagit del av sjukhusets journal beträffande vårdnadshavaren. Härutöver innehöll intyget inte annat än vissa mer allmänna överväganden rörande moderns om- sorgsförmåga. , som var den part som hade begärt intyget, har uppenbarligen inte för egen del ansett det vara erforderligt att åberopa det i länsrätten. Däremot fogades intyget till nämndens yttrande till kammarrätten där intyget, som åberopades av motparten, ingick i domstolens beslutsunderlag. I vad mån intyget, som citerades i kammarrättens dom, hade betydelse för utgången där är dock oklart. Enligt min mening var innehållet i intyget sådant att kommundelsnämnden i vart fall inte kan klandras för att intyget inte gavs in till länsrätten. Däremot anser jag att nämnden borde ha informerat vårdnadshavarens ombud om att intyget hade kommit in till nämn- den. För den underlåtenheten kan nämnden inte undgå kritik. Kritik mot barn- och ungdomspsykiatrisk verksamhet för under- låtenhet att, vid misstanke om att ett barn utsatts för sexuella övergrepp, anmäla saken till socialnämnden. Även fråga om skyldighet att underrätta vårdnadshavare (Dnr 2628-2000) I en anmälan till JO framförde M.P. klagomål mot barn- och ungdoms- psykiatriska verksamheten vid , , avseende underlåtenhet att underrätta honom som vårdnadshavare om miss- tanke om att hans dotter utsatts för sexuella övergrepp hemma hos modern och hennes sambo. Han anförde bl.a. följande (hänvisning till bilagor har här utelämnats). Jag blev inte underrättad om att min dotter blivit utsatt för sexuella övergrepp av mammans sambo förrän efter övergreppet, då min dotter bröt sam- man i min bostad och berättade vad som hänt (). Med stöd av hennes berättelse gjorde jag polisanmälan, vilket ledde till att gärnings- mannen senare dömdes till fängelse i . Vidare framkom av min dotters berättelse att utredning genomförts vid BUP, varför jag kon- taktade dessa. Vid besök på BUP kunde jag efter kraftig övertal- ning erhålla journalutdrag om händelsen. I BUP:s journalanteckningar framgår att utredande personal;Beslutar sig för att inte polisanmäla händelsen. Att den misstänkte skall skyddas mot misstanke. Att den misstänkte är själv tillsammans med barnen under mornarna. Trots att uppföljningssamtalet 5½ månad efter händelsen visar att E:s redogö- relse från första samtalet är densamma, samt att ytterligare detaljer fram- kommer om gärningsmannens förehavanden, görs ingen polisanmälan och ytterligare utredning. Att jag som vårdnadshavare och far inte lämnas något större utrymme i utred- ningen, trots att barnen mellan 19911998, då jag flyttade till , vistas av tiden hos mig. Denna anmälan kanske kan betraktas som sent inkommen, framförallt med avseende på datum för upprättande av journalen. Trots detta vill jag att JO beaktar att journalen inte kommit till min kännedom förrän efter att den upprättats. Dessutom har händelsen varit psykiskt påfrestande för min dotter och andra berörda, varför det inte tidigare funnits vare sig ork eller kraft att hantera de felaktigheter som begåtts av BUP i detta ärende. Till anmälan fogades kopior av polisförhör med M.P:s dotter och utdrag ur patientjournalen. i anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad M.P. hade anfört i anmälan. I remissen angavs att sty relsen därvid även skulle redovisa sjukhusets överväganden och åtgärder rörande den i 71 § socialtjänstlagen (1980:620) angivna anmälningsplikten. översände utredning och yttrande från sjuk- hus. Sjukhuset avgav remissvar genom socionomen son och sjukskötare . Remissvaret hade vidimerats av överläkaren . I remissvaret anfördes huvudsakligen följande. I vår redogörelse nedan kommer vi att utveckla det resonemang, som vi då förde och som inte alltid klart framgår i journaltexten. I detta ärende bedömde vi att E:s berättelse var så vag, att vi var över- tygade om att en anmälan till inte skulle leda till någon åtgärd. I samtal med E. och hennes mamma blev berättelsen inte tydligare. Vår be- dömning var att vi i första hand ville arbeta med skyddet av E. och inte fastna i frågeställningen, om det hade inträffat eller ej. Den primära avsikten var att skydda E. mot fortsatta sexuella övergrepp (om det hade inträffat). Vi valde då att hålla mammas oro hög och att det fick bli hennes ansvar att se till att E. inte försattes i situationer, där det fanns möjlighet för styvpappan, att sexuellt förgripa sig på E. Det är detta arbete som i journalen refereras till att skydda styvpappan mot misstankar. Vad gäller 71 § socialtjänstlagen har varje tjänsteman att självständigt fatta beslut om anmälan till är aktuell eller ej. Det är alltid möjligt för en handläggare att rådgöra med MLA eller en kollega om tveksamhet råder. Vi har också en arbetsgrupp, som utvecklar arbetsmetoder för utsatta barn. De erbjuder konsultation till kollegor, när man känner sig tveksam. Vi hade en diskussion med mamma om att ta med pappa i samtal. Mamma ville inte det, vi var mycket tydliga med att varken hon eller styvpappan fick hindra E. att berätta om hon ville. När vi valde att inte kontakta eller informera pappan resonerade vi ungefär enligt följande. Vi var mycket osäkra om nåt hade hänt eller ej, vi ville inte fastna i en pro- cess där E:s skydd riskerade att komma i bakgrunden av vad som var sanning eller ej. Mamma hade på eget initiativ tagit kontakt med BUP och vi bedömde det som att hon hade tillräckliga resurser att skydda E. hemma. Vi bedömde att det var mamma, som vågade ta oron på allvar och att E. den aktuella nat- ten sökt hjälp av mamma och fått det. P g a ovanstående valde vi att respekte- ra hennes önskan i den uppkomna situationen. När vi i uppföljningssamtal får veta att styvpappan är själv med barnen lyssnar vi noga hur de resonerar. Vi uppfattar det så, att mamma fortfarande har höjd beredskap och uppmärksamhet på E., eftersom hon bl a har ansvar för att E. är påklädd innan hon lämnar hemmet. Vi bedömer att mamma fortfarande orkar vara orolig och observant på E. och vi tänker då att E. är skyddad hemma. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret men har inte avhörts. I beslut anförde JO följande. JO skall enligt de regler som gäller för JO:s verksamhet normalt inte utreda händelser eller förhållanden som ligger om det inte finns särskilda skäl för det. M.P:s anmälan inkom till JO och avsåg, som det får förstås, barn- och ungdomspsykiatriska verksamhetens agerande från och med anmälan till och med då ärendet avslutades enligt anteckning i Jag har funnit att det föreligger särskilda skäl att ta upp saken till utredning. I 71 § andra stycket socialtjänstlagen föreskrivs bl.a. att myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården är skyldiga att genast till socialnämnden anmäla om de i sin verk- samhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter. Anmälningsplikten förutsätter inte att det är klarlagt att socialnämnden be- höver ingripa. Även uppgifter som är svårbedömda eller obestyrkta skall anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd eller hjälp från socialnämndens sida. Det räcker således med att det föreligger misstankar om något missförhållande för att anmälningsplikt skall inträda. Det ankommer därefter på socialnämnden att föranstalta om erforderlig utredning för att utröna om behov av åtgärder föreligger. Anmälningsplikt föreligger även om man inom hälso- och sjukvården, t.ex. inom barn- och ungdomspsykiatrin, be- dömer det som tillräckligt med de åtgärder som vidtas inom ramen för den egna verksamheten. Information om vilka åtgärder som den anmälningsskyl- dige anser lämpliga kan lämnas till socialnämnden i samband med anmälan. I förevarande fall har hälso- och sjukvårdspersonalen, enligt remissvaret, själva gjort den bedömningen att barnets berättelse var så vag att en anmälan till inte skulle leda till någon åtgärd. Personalen har även fram- fört att det förelåg osäkerhet om något övergrepp hade inträffat och att de i första hand ville arbeta med att skydda barnet mot fortsatta övergrepp (om det hade inträffat). Eftersom personalen valde att arbeta vidare med frågan om skydd måste det ha funnits en inte helt ogrundad misstanke om att upp- gifterna om övergrepp var korrekta. Därtill kommer att den misstänkte bodde tillsammans med barnet. Vad som har framkommit leder till den bedömning- en att situationen uppenbarligen var sådan att det förelåg anmälningsskyldig- het för hälso- och sjukvårdspersonalen. Det hade varit av stor vikt att saken kom till socialnämndens kännedom för nämndens överväganden i fråga om barnets behov av skydd eller stöd och om polisanmälan skulle göras eller inte. Vid en utredning hos socialnämnden hade dessutom M.P., i sin egenskap av vårdnadshavare, intagit partsställning och därmed blivit informerad om vad som framkommit. och underlåtenhet att anmäla saken till socialnämnden föranleder allvarlig kritik från min sida. Vad som har framkommit ger mig även anledning att ifrågasätta om förhållandena inte var sådana att det förelåg en anmälningsplikt redan innan ärendet för- delades till och , dvs. i sam- band med anmälan och när ärendet togs upp i remiss- grupp . Jag förutsätter att tar initiativ till utbildningsinsatser angående hälso- och sjukvårdspersonalens anmälningsskyldighet. Med gjorda uttalan- den lämnar jag frågan om anmälningsskyldigheten. Information till båda vårdnadshavarna? Huvudregeln när det gäller förhållandet mellan en underårig och hans vård- nadshavare är enligt 6 kap. 11 § att vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägen- heter. Vårdnadshavaren skall dock enligt stadgandet i takt med barnets sti- gande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. När det gäller vård och behandling finns i hälso- och sjukvårdsla- gen (1982:763) bestämmelser om att vård och behandling så långt det är möj- ligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten. När det gäller små barn skall ett sådant samråd ske med vårdnadshavaren. När det gäller äldre barn kan det mot bakgrund av bestämmelser knappast antas att det föreligger en ovillkorlig skyldighet för hälso- och sjukvårdsper- sonalen att informera vårdnadshavaren i allt som rör den underårige patienten. Detta beror på vad frågan gäller och barnets mognadsgrad. I aktuellt fall var patienten när den barn- och ungdomspsykiatriska mottagningen upp- söktes på grund av misstanken om övergrepp. Givetvis förlåg det skyldighet att samråda med vårdnadshavaren angående vården och behandlingen. Den fråga som sedan uppkommer är om det var tillräckligt att informera endast den ene vårdnadshavaren. Av 6 kap. 13 § framgår att om barnet har två vårdnadshavare skall de tillsammans utöva bestämmande- rätten. Det krävs alltså normalt gemensamma beslut i frågor som rör vårdna- den. Bestämmanderätten utövas dock av den ene vårdnadshavaren ensam när den andre till följd av frånvaro, sjukdom eller annan orsak är förhindrad att ta del i beslut rörande vårdnaden och beslutet inte kan skjutas upp utan olägen- het. Beslut som är av ingripande betydelse för barnets framtid får dock inte fattas av den ene vårdnadshavaren ensam, om inte barnets bästa uppenbarli- gen kräver det. Bestämmelsen i 6 kap. 13 § skall inte tolkas så att båda föräldrarna, även om ingen direkt är förhindrad, skall behöva delta i alla vardagliga avgöran- den. Om föräldrarna inte sammanbor måste med nödvändighet den förälder som har barnet hos sig fatta de flesta beslut som rör den dagliga omsorgen. I förarbetena till den nu gällande lagstiftningen om vårdnad uttalades att till den dagliga omsorgen hör frågor om bl.a. barnets mat, kläder, sovtider och hur barnet skall tillbringa sin fritid. Däremot undantogs beslut av mer ingri- pande betydelse för barnets framtid (prop. 1975/76:170 s. 178). När det gäller åtgärder inom hälso- och sjukvården måste det i många fall anses tillräckligt att samråd sker med den ene vårdnadshavaren. Man får utgå från att den vårdnadshavare som initierar vårdkontakten informerar den andre vårdnadshavaren. Samråd med den andre vårdnadshavaren bör dock ske om det finns någon särskild anledning att misstänka att denne inte samtycker till behandlingen eller om det är fråga om åtgärder av ingripande beskaffenhet för barnets framtid. Några närmare riktlinjer kan inte lämnas, utan frågan om båda vårdnadshavarnas samtycke behövs eller inte, måste avgöras i varje enskilt fall. I förevarande fall hade det framkommit uppgifter som föranledde misstan- ke om sexuella övergrepp. Det är naturligtvis en viktig fråga för vårdnadsha- varna att i en sådan situation bedöma om planerade vård- och behandlingsin- satser är lämpliga eller inte. Vidare fanns det anledning för hälso- och sjuk- vårdspersonalen att misstänka dels att det förelåg en intressekonflikt mellan barnets mor och barnets far, dels att barnets far hade synpunkter på vilka insatser som skulle vidtas inom hälso- och sjukvården, bl.a. lämpligheten av att hans dotter deltog i samtal tillsammans med den misstänkte förövaren. Enligt min mening var det en sådan situation där personalen borde ha inhäm- tat samtycke till planerade insatser även från den andre vårdnadshavaren. Några hinder mot en kontakt med barnets far har inte åberopats i remissvaret. Handläggningen vid prövning av behandlingsförslag enligt 10 § tandvårdsförordningen (1998:1338). Bl.a. fråga om beslut i sådana ärenden kan överklagas (Dnr 3931-2000) I en anmälan till JO framförde L.Z. klagomål mot , Regi- on , angående handläggningen vid prövning av behandlingsförslag enligt 10 § tandvårdsförordningen. Klagomålen rör att tandvårdsnämnden inte har fattat beslut som kan överklagas. klagade vidare på att nämnden inte gjort en omprövning av sin bedömning efter det att komplettering skett i hans ärende. Han fogade till anmälan ett antal handlingar. utvidgade senare sin anmälan till att omfatta handläggningen av hans begäran om att få ta del av handlingar.