frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — I beslut uttalades vidare att det inte fanns grund för att väcka åtal för vållande till annans död, eftersom dödsorsaken inte med full säkerhet hade kunnat fastställas. Det kunde enligt beslutet inte heller styrkas att någon av polismännen hade misshandlat med sparkar eller genom att trampa på honom, eftersom varken inre eller med säkerhet yttre skador på grund av sådan misshandel hade kunnat konstateras. dömde de två polismännen för vål- lande till kroppsskada till dagsböter. Båda överklagade domen. Sedan den ene av dem hade återkallat sitt överklagande, vann domen laga kraft mot honom . Domen mot den andre polismannen fastställdes av Hov- rätten för i dom . Denna dom vann laga kraft genom att avslog en framställning om prövningstillstånd. Riksåklagaren beslutade efter uppgifter i TV-programmet att granska utredningen. Genom ett beslut över- lämnade biträdande riksåklagaren ärendet till för fortsatt handläggning. beslutade att lägga ned förundersök- ningen, som avsåg vållande till annans död och misshandel, och han beslutade att inte inleda förundersökning om tjänstefel bestående i att polis- männen inte skulle ha agerat korrekt när de upptäckte att var livlös. Som skäl för nedläggningsbeslutet anfördes att dödsorsaken inte med full säkerhet hade kunnat fastställas och att misshandel inte hade kunnat styr- kas i vidare grad än vad som påståtts i det tidigare åtalet för vållande till kroppsskada. Beträffande frågan om ansvar för tjänstefel anförde han att det inte säkert kunde sägas att liv skulle ha räddats genom andra åtgärder av poliserna än de som vidtogs och att han inte heller hade kunnat finna att polismännen åsidosatt någon uttrycklig föreskrift eller något som i övrigt kunde anses ha gällt för uppgiften. I en skrivelse begärde mor hos Riks- åklagaren överprövning av beslut såvitt avsåg frågan att inte inleda förundersökning beträffande tjänstefel. Professor läm- nade därefter viss information till Riksåklagaren. Riksåklagaren beslutade att återuppta förundersökningen. Överåklagaren hos Riksåkla- garen fick i uppdrag att genomföra utredningen. I beslutet uttalades att senare skulle ta ställning till frågan huruvida förundersökning skulle inledas i fråga om tjänstefel. uppdrog vidare åt att se över rutinerna för kontakter mellan polis, åklagare och rättsläkare i fråga om rättsmedicinska undersökningar mot bakgrund av vad som kommit fram i ärendet. uppdrog biträdande riksåklagaren åt att fatta beslut i ärendet. beslutade att lägga ned förundersökningen. beslutade på eget initiativ att överprö- va beslut. Han beslutade därefter att inte återuppta förundersökningen. Ärendet remitterades till Riksåklagaren för yttrande avseende grunden för beslutet att återuppta förundersökningen angående vållande till annans död och misshandel av , varvid särskilt skulle anges hur man såg på rättskraftsproblematiken, samt avseende grunden för att överpröva det beslut som hade fattat . Riksåklagaren () yttrade sig enligt följande. Grunden för att återuppta förundersökningen Vad JO vill ha svar på under detta avsnitt är som jag uppfattar saken var- för en ny förundersökning inleddes och varför man inte redan under de över- väganden som utmynnade i beslutet bedömde att rättskraftsreglerna gjorde det omöjligt att få en ny rättslig prövning till stånd. I mitt beslut har jag redovisat regleringen av frågan om rättskraft och samspelet med bestämmelserna om resning. I det följande utgår jag från att redovisningen där är bekant. Jag vill dock särskilt framhålla att rättskraftsfrågan ofta är svår att avgöra bl.a. av det skälet att lagtexten ger en mycket begränsad vägledning för bedömningen av identiteten mellan den tidigare prövade gärningen och den nya. Det torde också vara så att innebör- den av gärningsbegreppet i nu avsedd mening tolkats olika från tid till annan. Sammanfattningsvis kan sägas att rättsutvecklingen gått i riktning mot en ökad omfattning av rättskraften och att den i allt större utsträckning anses vara ett hinder för att väcka nytt åtal. Över huvud är rättskraftsproblematiken en mycket omdiskuterad fråga inom straffrätten. Jag kan här nöja mig med att hänvisa till framställningen i kommentaren till (Fitger m.fl. , s. 30:20 f.). för beslutet var läget bl.a. det att polismännen . och S. genom lagakraftvunna domar dömts för vållande till kroppsskada, H. för att han låtit den medförda polishunden bita vid upprepade tillfällen och S. för att han i egenskap av H:s förman låtit bli att avstyra användandet av hunden mot . På grund av nya uppgifter rörande polisingripandet hade dåvarande överåklagaren beslutat att återuppta förundersökningen. Centrala frågor både då och tidigare var vad den direkta orsaken var till död och om det fanns ett samband mellan dödsorsaken och yttre våld, framför allt den tramp- ning mot rygg som vittnen berättat om. Den återupptagna för- undersökningen lades ned sedan Ljungwall funnit att brott inte kunde styrkas i vidare omfattning än som framgått av beslutet om åtal. Professorn i rättsmedicin lämnade därefter i TV-programmet uppgifter som rörde frågan om var vid liv när han trampades på ryggen. Han uppgav bl.a. att revbensbrotten med hänsyn till blödningarna mellan revbenen syntes vara av vital karaktär, d.v.s. ha upp kommit när hade pågående cirkulation och var vid liv, och att våldet inte kunde utelämnas som en förklaring till varför dött. Vid ett telefonsamtal utvecklade han sina synpunkter och grunden för dessa. Han uppgav också att en rekonstruktion borde göras och att en ny obduktion kunde bli nödvändig. De slutsatser som drog av det material som han då hade tagit del av hade inte tidigare förekommit i utredningen. uppgifter hade betydelse dels för frågan om utsatts för våld i tiden innan han avled och dels för om döden orsakats av trampet eller trampet på något avgörande sätt hade bidragit till att dog. På grund av de uppgifter som lämnat fanns det misstankar inte bara om att levde när han trampades och orsakats skador av trampet utan också att trampet varit den avgörande orsaken till att avlidit. Vid bedömningen vägdes givetvis in att är en person med synner- ligen stor sakkunskap och erfarenhet i rättsmedicinska frågor. Underlaget vid tiden för beslutet att återuppta förundersökningen var enligt min mening sådant att det fanns anledning att anta att en utredning kunde leda fram till att en brottslig handling som inte omfattades av den tidigare domens rättskraft kunde styrkas. I det sammanhanget var naturligtvis frågan om döds- orsaken och därmed sammanhängande uppsåtsfrågor av betydelse. Som jag framhållit i mitt beslut torde visserligen inte enbart den omständigheten att åklagaren i ett nytt åtal gör gällande ett annat subjektivt rekvisit innebära att det blir fråga om en ny gärning i den mening som avses i 30 kap. 9 § . Däremot är inte jag beredd att utan vidare ut- sträcka rättskraften så långt att en lagakraftvunnen dom för vållande till kroppsskada genom insättandet av polishunden skulle utesluta ett nytt åtal rörande uppsåtligt dödande genom annat våld. Även denna möjlighet hade jag att beakta. Som jag redan berört finns det också ett nära samband mellan reglerna om rättskraft och bestämmelserna i 58 kap. 3 § om resning till men för den tilltalade. Enligt min mening fanns det mot bakgrund av de upp- gifter som lämnat skäl som talade för att det under en fortsatt utredning kunde komma fram sådana uppgifter som skulle kunna läggas till grund för en begäran om resning. Jag vill här infoga den rätt självklara synpunkten att syftet med utredning- en här liksom i andra fall var att få fram ett så fullgott beslutsunderlag som möjligt. Som jag berört tidigare är bedömningen av rättskraftsfrågor ofta vansklig. Enligt min mening torde ett slutligt ställningstagande kunna göras först när det samlade utredningsresultatet föreligger. allmänna regler om förutsättningarna för att inleda en förundersökning är inte tillämpliga på utredningsåtgärder som vidtas efter en lagakraftvunnen dom. En lagakraftägande dom kan dock inte anses utgöra hinder mot ett beslut om att återuppta en brottsutredning under förutsättning att det finns skäl för detta (jfr JO:s beslut i ärende 4267-1997). Som jag redovisat ansåg jag att det fanns goda grunder för att återuppta utredningen. Att en utredning av den omfattning det här var fråga om måste ske inom ramen för en förundersökning torde vara självklart (jfr bl.a. det angivna JO-beslutet). Grunden för att överpröva beslut Rättegångsförfarandet är uppbyggt så att det under förundersökning och rät- tegång inför domstol är en åklagare och inte den åklagarmyndighet där han är anställd som företräder det allmänna (jfr Fitger, 1, s. 7:3). Det innebär att den enskilde åklagaren i utövandet av åklagaruppgiften i prin- cip intar en självständig ställning. En åklagare på samma nivå kan inte ändra en annan åklagares beslut. Inte heller en högre åklagare kan ge anvisningar som binder en lägre åklagare i ett enskilt mål. Däremot kan enligt 7 kap. 5 § riksåklagaren och statsåklagare ta över en uppgift som an nars åligger en lägre åklagare. Denna bestämmelse ger riksåklagaren möjlig- het att ompröva alla beslut i judiciellt hänseende som fattats av åklagare på distrikts- eller statsåklagarnivå. Motsvarande befogenheter har statsåklagare i förhållande till dem underställda distriktsåklagare. Denna bestämmelse till- sammans med 7 kap. 2 § , enligt vilken riksåklagaren är högste åklagare och har ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet, utgör grunden för överprövningsförfarandet. Jag vill inskjuta att det inte finns några andra författningsbestämmelser än de nu angivna som reglerar överprövningsförfarandet. Tillämpningen bygger i huvudsak på uttalanden som gjordes i samband med budgetpropositionen 1984/85 (se prop. 1984/85:100, bil. 4 s. 69 f. och bet. JuU 1984/85:30 s. 3 f.). Av vad som anförs där framgår att överprövningsförfarandet är avsett att ut- nyttjas inom tämligen vida ramar. Jag vill också i detta sammanhang fram- hålla att det för mig är en främmande tanke att jag som rikets högste åklagare av formella skäl skulle vara förhindrad att granska beslut av åklagare som är underställda mig. Av principen att den enskilde åklagaren fattar sina beslut i judiciella frågor i egenskap av allmän åklagare och inte som företrädare för en viss myndighet följer att en överprövning kan göras oberoende av om den beslutsfattande åklagaren och den överprövande åklagaren är anställda vid en och samma åklagarmyndighet. Så har t.ex. överåklagarna vid storstadsmyndigheterna i , och alltid kunnat överpröva beslut av åklagare vid samma myndighet. var överåklagare vid i . I samband med åklagarväsendets omorganisation upphörde denna myndighet. var anställd hos Riksåklagaren och stod till Riksåklagarens förfogande enligt 5 § första stycket åklagarförordningen (l996:205). Regeringen beslutade att förflytta till en anställning med fullmakt hos Riksåklagaren. stod till Riksåklagarens förfogande full- gjorde han fram till arbetsuppgifter vid . Hans huvudsakliga arbetsuppgifter därefter bestod i att utföra förundersök- ningar som gällde misstanke mot åklagare och domare för brott i utövningen av tjänsten. I sådana fall är det Riksåklagaren som beslutar om förundersök- ning skall inledas eller inte (se 7 kap. 4 § och Riksåklaga- rens föreskrifter om handläggningen av anmälningar mot åklagare och doma- re m.fl., RÅFS 1996:1). hade också förordnande att fullgöra åklagaruppgiften i andra mål, bl.a. i ett mål vid i Väs- terås som gällde misstankar om tagande av muta, och att handlägga överpröv- ningsärenden från samma myndighet. Som framgått av det tidigare anförda var överåklagaren den som från början var åklagare i målet mot H. och S. be- slutade som redan nämnts efter tingsrättens dom att åter- uppta förundersökningen på grund av nya uppgifter. Förundersökningen lades ned genom Ljungwalls beslut . Jag har i det föregående redovisat skälen till mitt ställningstagande att återuppta förundersökningen. Som framgått av det där anförda grundades beslutet på att utredningsläget genom uppgifter var ett annat . Uppdraget att genomföra den återupptagna utredningen hade i och för sig kunnat lämnas till . Eftersom ärendet var inflammerat och tidigare varit föremål för bedömning, valdes att lägga uppgiften på en annan åklagare på samma nivå och med samma höga kompetens. Uppdraget till kom att utformas så att han skulle genomföra den nya utredningen. Av formuleringen framgick inte klart att hela åklagaruppgiften överlämnades till honom, d.v.s. att han också skulle fatta beslut i åtalsfrågan. Därför förtydligades uppdraget med ett beslut att han också skulle fatta beslut i ärendet. Som jag redan varit inne på omfattade den återupptagna utredningen nya uppgifter som kommit fram efter beslut . Det finns därför inte heller grund för att uppfatta uppdraget till som en överprövning av beslut om nedläggande av förundersökningen. Jag vill således betona att uppdraget till inte innebar att mina beslutsbefogenheter som riksåklagare delegerades till honom i ärendet. Såvitt gäller H. var visserligen frågan om resning av hov- rättens dom en fråga för mig som riksåklagare. Om det framkom skäl för resning även rörande H., hade att överlämna det slutliga ställningstagandet i den delen till mig. Vad skulle pröva var alltså sammanfattningsvis om den återupptagna förundersökningen kunde leda till att sådana uppgifter kom fram som kunde föranleda åtal för nya brott eller utgöra grund för att överväga frågan om resning. Som jag berört hade han att självständigt fullgöra denna uppgift inom ramen för sin anställning som allmän åklagare. Av det nu sagda följer att det beslut att lägga ned förundersökningen som fattade principiellt sett inte skiljer sig i överprövningshänseende från andra beslut som fattas av statsåklagare. I egen- skap av riksåklagare har jag som framgått av redogörelsen för 7 kap. 5 § och överprövningsinstitutet rätt att överpröva sådana be- slut. Som jag redan angett har det därvid inte någon betydelse att var anställd hos Riksåklagaren. Så långt den formella sidan av saken. De sakliga skälen för överprövning- en var att beslut att lägga ned förundersökningen blivit föremål för kritik och debatt, varvid det också gjordes gällande att han förbi- sett vissa frågeställningar. Olika skrivelser kom in hit med begäran om mitt ingripande. I den uppkomna situationen ansåg jag det vara min skyldighet som riksåklagare att ta upp beslutet till granskning. I ett beslut anförde chefsJO följande. Detta ärende avser handläggningen hos Riksåklagaren av efter det att domarna en tingsrätts- respektive en hovrättsdom mot de två polismän som hade dömts för vållande till kroppsskada i samband med ingri- pandet mot hade vunnit laga kraft respektive . Handläggningen av ärendet kan i sina huvuddrag be- skrivas på följande sätt. Sedan professor och till Riksåklagaren lämnat viss information för att förbättra beslutsunderlaget avseende frågorna om när och på vilket sätt skadorna på upp- kommit samt om orsaken till dennes död, beslutade riksåklagaren (diarienr 1997/1112) att återuppta en av överåklagaren nedlagd förundersökning som hade avsett vållande till annans död och misshandel. uttalade vidare i beslutet att han senare skulle ta ställning till frågan huruvida förundersökning skulle inledas i fråga om påstått tjänstefel. Han uppdrog åt överåklagaren , som var anställd hos Riksåklagaren, att genomföra den nya utredningen. Med anledning av beslut genomförde en omfattande utredning. Under denna hölls förnyade förhör med ett antal vittnen samt några förhör med tidigare inte hörda personer. Härutöver förrät- tade och överläkaren en ny utvidgad rättsmedicinsk obduktion. Resultatet av denna redovisades i ett ut- låtande som kom in till Riksåklagaren . Vidare inkom yttranden och utlåtanden från ett antal rättsläkare och andra medicinskt sakkunniga. Också rättsliga råd avgav ett utlåtan- de. Vid sin bedömning av det föreliggande materialet fann att varken brottet vållande till annans död eller misshandelsbrott kunde styr- kas. Sedan han av biträdande riksåklagaren hade fått i uppdrag att besluta i ärendet, beslutade han därför att lägga ned förundersökningen. I beslutet lämnades en utförlig redogö- relse för vad som hade kommit fram vid utredningen och för skälen för åtgär- den att lägga ned förundersökningen. beslutade på eget initiativ att ta upp beslut till överprövning (diarienr 1999/0884). Av Justitie- kanslerns beslut i ärendet m.fl. framgår utöver vad som upplyses i riksåklagarens beslut i ärendet att det i samband med denna utredning lämnades ett uppdrag om viss rättsmedicinsk undersökning, vars resultat redovisades i ett utlåtande . I sitt beslut i överprövningsärendet konstaterade att bestämmelsen i 30 kap. 9 § (RB) om brottmålsdomars rättskraft utgjorde hinder mot att väcka ett nytt åtal mot polismännen rörande misshandel och att det sagda torde vara tillämpligt även på andra brottsliga gärningar som kunde aktualiseras vid polismännens ingri- pande mot , t.ex. annan otillåten våldsutövning som skulle kunna utgöra vållande till annans död eller underlåtenhet att vidta tillräckliga åter- upplivningsåtgärder. I beslutet uttalades vidare att det inte fanns några förut- sättningar för resning. beslutade därför att inte återuppta den av nedlagda förundersökningen. Frågorna om de tidiga- re domarnas rättskraft och om resning hade inte berörts i något av de beslut som hade fattats under handläggningen hos Riksåklagaren. Det kan vidare nämnas att av mor gjorda resningsansökning- ar avseende domarna mot de två polismännen avslogs av (Ö 73-01) och av Hovrätten för (Ö 1058-01). Till stöd för ansökningarna hade åberopats en gransk- ningsrapport av medicine doktorn , som hade förekommit också i Riksåklagarens överprövningsärende. Den handläggning hos Riksåklagaren som har redovisats i det föregående ger anledning till ett antal frågor. Den viktigaste av dessa är vilken betydelse som tillmättes de tidigare domarnas rättskraft vid övervägandena inför beslu- tet om återupptagande av förundersökningen. En an- nan fråga som behandlas i detta ärende gäller de rättsliga möjligheterna för riksåklagaren att med stöd av bestämmelserna i 7 kap. 5 § RB överpröva ett beslut som har fattats av en hos Riksåklagaren anställd befattningshavare. Sedan tiden för överklagande av en dom har gått ut utan att det har förts talan mot domen, vinner den laga kraft eller rättskraft. Detta innebär att det i prin- cip är möjligt att få till stånd någon ändring av domen. Principen om domars orubblighet är av grundläggande betydelse för rättsordningens stabilitet. Den är en förutsättning för att myndigheter och enskilda skall kunna lägga ett domstolsavgörande till grund för sitt fortsatta handlande. Reglerna om brottmålsdomars rättskraft har motiverats också av hänsynen till medbor- garnas personliga trygghet. Den som har fått en fråga om ansvar för en viss gärning prövad genom en lagakraftvunnen dom skall inte behöva leva under hotet av att saken när som helst kan tas upp till förnyad prövning (, Rättegång III, 6:e uppl., s. 154 f.). När beslutade att återuppta för- undersökningen mot de två polismännen avseende vållande till annans död och misshandel, hade som tidigare nämnts domarna avseende vållande till kroppsskada vunnit laga kraft. Förutsättningarna för en fortsatt brottsutred- ning avseende det händelseförlopp som hade behandlats i dessa domar kom därmed att bli beroende av räckvidden av domarnas rättskraft. Bestämmelsen om brottmålsdomars rättskraft återfinns i 30 kap. 9 § första stycket RB. Sedan tiden för talan mot en sådan dom har gått ut, får enligt detta lagrum frågan om ansvar för en gärning som prövats genom domen inte tas upp på nytt. Omprövning av ett lagakraftvunnet avgörande kan komma till stånd endast efter resning, återställande av försutten tid eller klagan över domvilla enligt vad som närmare föreskrivs i 58 och 59 kap. RB. Med uttrycket gärning i 30 kap. 9 § första stycket RB avses inte bara det eller de brott som uttryckligen anges i domen utan också sådana nya brott som framstår som ett annat sätt att rättsligt kvalificera det handlande från den tilltalades sida som får anses ha omfattats av domstolens prövning. Domens rättskraft omfattar således också sådana brott. (a.a., s. 161 f.) nämner som exempel på detta att en dom avseende egenmäktigt förfarande utgör processhinder i fråga om ett nytt åtal avseende stöld av samma egendom. Som ytterligare ett exempel anförs att det, sedan någon har fällts till ansvar för enkel stöld, framkommer att stölden förövats genom inbrott och därför skulle rubriceras som grov. Här kan vidare nämnas rättsfallet NJA 1987 s. 61, där en stämningsansökan avseende ansvar för grov misshandel avvisades i ett fall då den tilltalade tidigare hade dömts för misshandel på grund av annat våld mot samme målsägande under de i ansökningen i övrigt angivna förhållandena. Som skäl för sitt beslut anförde att det nya åtalet, oaktat det avsåg en betydligt svårare misshandel än som tidigare påståtts, i allt väsentligt avsåg samma händelseförlopp och därmed samma gärning som tidigare hade prövats (jfr a.a. s. 166 not 279). Som tidigare nämnts är principen om lagakraftvunna domars orubblighet inte undantagslös. En omprövning av en sådan dom kan komma till stånd bl.a. efter resning. Bestämmelserna om resning finns i 58 kap. RB. Om det förelig- ger någon av de särskilda omständigheter som anges i kapitlet, kan resning beviljas i ett mål vid allmän domstol. Om resning beviljas, skall den domstol som beslutar i resningsfrågan förordna att målet åter skall tas upp vid den domstol som sist dömt i målet eller i vissa undantagssituationer omedel- bart ändra domen (7 § första stycket). Ansökan om resning skall göras hos hovrätten om domen har meddelats av tingsrätt och annars hos Högsta dom- stolen (4 § första stycket). Resning till men för en tilltalad får beviljas bl.a. om det för brottet är före- skrivet fängelse samt det åberopas någon omständighet eller bevis, som inte har förebringats, och dess förebringande sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade dömts för brottet eller till att detta hänförts under en väsentligt strängare straffbestämmelse än den som tillämpats. En ytterligare förutsättning är att parten gör sannolikt att han inte vid den rätt som meddelat domen eller genom fullföljd från denna kunnat åberopa omständigheten eller beviset eller han annars haft giltig ursäkt att inte göra det (3 §). Ansökan om resning i brottmål till men för den tilltalade skall göras från det att sökanden fick kännedom om det förhållande som an- sökningen grundas på (4 § andra stycket). Bestämmelserna om resning i brottmål grundas på uppfattningen att en tilltalad skall behöva bli underkastad ny rättegång om en avgjord sak endast då starka samhälleliga skäl gör sig gällande (se NJA II 1940 s. 159). Av detta skäl har strängare förutsättningar ställts upp för resning till den tilltalades nackdel än för resning till den tilltalades fördel. har i det tidigare nämnda beslutet med anledning av mors resningsansö- kan framhållit att detta restriktiva synsätt bör återspeglas när bestämmelserna tillämpas. har i ett annat sammanhang uttalat att det torde förhålla sig så att det krävs ett mera avgörande nytt material för en ny rätte- gång mot den som har frikänts än för att ge möjlighet att i efterhand fria nå- gon från en fällande dom (NJA 1998 s. 321). Av principen att en domstols lagakraftvunna avgörande är orubbligt följer att den förundersökning som har föregått lagföringen är definitivt avslutad. De regler som finns i om komplettering av förundersök- ningen efter åtals väckande eller efter föreläggande av rätten i ett pågående mål är inte tillämpliga i en sådan situation, och några motsvarande regler finns inte i 58 kap. RB. Det nu sagda innebär inte att en lagakraftvunnen dom utgör ett absolut hinder mot att åklagaren beslutar att återuppta en förundersökning.