frsrdg · GQ04RR12 · 2003-01-01 00:00:00 — Enligt är resultatkraven hårdare i djurtäta områden än i djurglesa områden. Verket uppger att interna lönsamhetskrav, uttryckt som självfinansiering, varierar från i norr till i söder. En del av anslaget används också till att finansiera extra lönetillägg till veterinärer verksamma i glesbygd och för resor till avlägset boende djurägare. , som har till uppgift att bedöma att marknader där både offentliga och privata aktörer verkar bedrivs på ett konkurrensneutralt sätt, har uttalat sig om det statliga anslaget och om effekterna av det. Enligt rådet kan anslaget inte ses som konkurrenssnedvridande, om det utgör ersättning för merkostnader till följd av att distriktsveterinärorganisationen uppfyller ett statligt åtagande. Ett krav på konkurrensneutralitet är enligt rådet att anslagsmedlen inte används för att stödja de veterinärstationer som verkar i sådana distrikt där det är möjligt att uppfylla det statliga åtagandet enbart med hjälp av kundintäkter. Så är dock inte fallet enligt rådet. Även stationer i djurtäta områden med privatpraktiserande veterinärer får del av det statliga anslaget. Mot denna bakgrund gjorde bedömningen att konkurrens på lika villkor inte föreligger (1999). gör däremot en annan bedömning. Verket anger att distriktsveterinärstationer i lönsamma områden inte får del av anslaget. Enligt verket var stationerna i , , och helt avgiftsfinansierade . Som framgått har distriktsveterinärorganisationen skyldighet att upprätthålla jourverksamhet dygnet runt i hela landet. Denna skyldighet innebär att distriktsveterinärorganisationen behöver vara dimensionerad så att godtagbara arbetsvillkor för distriktsveterinärerna kan anordnas. anger att målet är att s.k. 4-jour inrättas vid varje distriktsveterinärstation. Det innebär att en distriktsveterinär arbetar var fjärde vardagskväll och natt samt en helg . Något motsvarande jourkrav råder inte för privatpraktiserande veterinärer, även om många av dem också upprätthåller jour. Enligt bedömning skulle det behövas ytterligare 40 - 50 distriktsveterinärer för att skapa godtagbara arbetsvillkor på alla stationer. Rimliga arbetsvillkor är inte enbart fråga om jour och beredskap utan även en tillräcklig bemanning för att medarbetarna ska kunna ta ut kompledigheter, ha beredskap för sjukskrivningar och semestrar, uppger verket. En veterinär upprätthåller beredskap när denne är tillgänglig för veterinäruppdrag. Med jour avses den tid som veterinären genomför en förrättning och behandlar ett djur. Distriktsveterinärernas fackliga företrädare anger att organisationen behöver öka med 80 - 100 distriktsveterinärer jämfört med dagens dimensionering. De framhåller också att rådande jourförhållanden är ohållbara i längden och att frågan behöver få en långsiktig lösning där fler veterinärer delar på jouren. Trots organisationens skyldighet att upprätthålla praktik och jour i hela landet gör den inte det. Det gäller bl.a. distrikt kring , och . I dessa distrikt upprätthåller ett 20-tal privatpraktiserande veterinärer dygnstäckande jour. För detta åtagande från de privatpraktiserande veterinärerna utgår ingen ersättning från det statliga anslaget. Förklaringen till detta är en överenskommelse som gjordes mellan och 1995 när den nya distriktsveterinärorganisationen inrättades. menade att veterinärerna kunde välja att vara anställd eller privat veterinär utan ersättning från staten. Distriktsveterinärerna utför myndighetsutövande arbetsuppgifter på uppdrag av verkets djuravdelning. Det gäller bl.a. uppdrag att: skriva intyg vid in- och utförsel av djur utöva tillsyn över djurhälsa och hygien vid mjölkproduktion utöva tillsyn över avfallsanläggningar med animaliskt avfall kontrollera och ta salmonellaprover på fjäderfä. Distriktsveterinärernas myndighetsutövande uppdrag uppgick till 10 784 av totalt 629 678 behandlingar. De myndighetsutövande arbetsuppgifterna utgjorde därmed av distriktsveterinär-organisationens behandlingar (2002e). ersätt-ning för de myndighetsutövande uppdragen uppgick till av de totala avgiftsintäkterna på . Det innebär att di-striktsveterinärorganisationens intäkter från myndighetsutövande uppdrag uppgick till av samtliga avgiftsintäkter . En statlig distriktsveterinär utför således myndighetsutövande uppdrag åt djuravdelningen parallellt med veterinär uppdragsverksamhet åt djurägare. Detta innebär att distriktsveterinärerna vid sina besök hos lantbrukarna kombinerar myndighetsutövning med veterinärtjänster. Förhållandet att en distriktsveterinär fungerar både som statstjänsteman och behandlande veterinär i konkurrens med privatpraktiserande veterinärer har dock ifrågasatts. Både Statskontoret och har uppmärksammat detta förhållande, se avsnittet om dubbla roller. har också i ett yttrande menat att dubbelrollen kan innebära både nackdelar och fördelar från konkurrenssynpunkt. Rådet skriver att en viss konkurrensfördel kan uppkomma för distriktsveterinärer - i förhållande till privata veterinärer med inriktning på lantbruksdjur - då det är rimligt att anta att lantbrukaren upplever det bekvämt att anlita samma person för veterinäruppdrag. Rådet skriver också att de dubbla rollerna i vissa fall kan vara en nackdel. Det har hänt att lantbrukare har övergått till att anlita privata veterinärer när den statliga distriktsveterinären kommit med påpekanden. menar att detta förhållande, som innebär att lantbrukare med invändningsfria mjölk-rum tjänar på att anlita statliga distriktsveterinärer medan lantbrukare med mindre invändningsfria mjölkrum skulle tjäna på att anlita privata veterinärer, är principiellt otillfredsställande. drar slutsatsen att problemen inte kan lösas inom ramen för nuvarande organisation, utan situationen kräver att di-striktsveterinär-organisationen organisatoriskt separeras från (1999). Efter en anmälan 1996 mot till har JO uttalat sig i frågan om jäv och myndighetsutövning inom veterinärväsendet. gjorde följande bedömning: Mot bakgrund av det anförda är det tydligt att statsmakterna ansett att den statliga distriktsveterinärorganisationens utformning i den nya situationen i princip innebär betryggande skydd mot uppkomsten av jävssituationer. Med hänsyn härtill finns det enligt min mening inte grund för att kritisera i sammanhanget. bör det inte förnekas att man rör sig på en glidande skala där ändrade förhållanden när det gäller konkurrensutsatthet och arvodesberoende kan komma att påverka bedömningen. Det finns därför anledning för berörda instanser att följa utvecklingen inför den aviserade nya översynen av veterinärväsendet (1996). inkom ytterligare skrivelser till om jäv och myndighetsutövning. I beslutet hänvisar JO till slutsatser att konkurrensneutralitet inte råder mellan den statliga distriktsveterinärorganisationen och privatpraktiserande veterinärer. hänvisar till sin tidigare ståndpunkt i jävsfrågan och sin granskningsuppgift och finner ingen anledning att göra något ytterligare uttalande eller vidta någon åtgärd (2001). Distriktsveterinärernas behandlingar av olika djurslag Distriktsveterinärerna debiterade för sammanlagt 629 678 behandlingar . ökade antalet debiterade behandlingar med drygt 48 , enligt årsredovisningar. Som följd av att statistiken lagts om saknas jämförbar statistik för åren . Av årsredovisningarna framgår också att antalet behandlingar på animalieproducerande djur minskade med drygt 30 000 . Det motsvarar en minskning . Antalet debiterade behandlingar på sällskapsdjur och sporthästar ökade med drygt 67 000 , vilket motsvarar en ökning . På drygt 51 000 debiteringar hade di-striktsveterinärerna inte angett vilket djurslag debiteringarna avsåg. Enligt distriktsveterinärorganisationen beror det på att debiteringarna avser speciella uppdrag som inspektioner och intygsskrivningar som inte kräver att djurslag anges. Utvecklingen innebär att distriktsveterinärerna numera behandlar sällskapsdjur och animalieproducerande djur i nästan lika stor utsträckning. Av de debiterade behandlingarna , där djurslag angetts, avsåg animalieproducerande djur och sällskapsdjur och sporthästar. Distriktsveterinärernas debiterade behandlingar fördelade på djurslag År Animalieproducerande djur Sällskaps-djur inkl. sporthästar Ej angivet djurslag Alla djurslag 1999 343 417 198 774 39 206 581 397 2000 309 112 249 634 58 602 617 348 2001 312 573 265 900 51 205 629 678 Förändring 1999-2001, procent - 8,9 33,7 30,6 8,3 Källa: årsredovisning Ökningen av behandlingar på sällskapsdjur och sporthästar kan enligt förklaras av att denna marknad ökat för alla veterinärer. Tjänstemän vid distriktsveterinärorganisationen framhåller att de inte har ökat sin marknadsandel på sällskapsdjur. En annan orsak till att distriktsveterinärerna i större utsträckning arbetar med sällskapsdjur är att lantbruksdjurens behov av veterinärvård generellt minskar. Ett annat motiv för distriktsveterinärer att behandla sällskapsdjur är att de behöver upprätthålla sin veterinära kompetens på dessa djur. Distriktsveterinärer uppger att de under jourtid måste svara på frågor från sällskapsdjurägare och ge behandlingar vid behov. I arbetsordning för di-striktsveterinärer anges, som tidigare framgått, att en distriktsveterinär, om djurskyddsskäl föreligger, är skyldig att behandla sällskapsdjur samt sport- och tävlingsdjur. Det ekonomiska målet för statlig avgiftsbelagd verksamhet är som regel full kostnadstäckning. Avgifterna ska beräknas så att intäkterna täcker samtliga kostnader, varken mer eller mindre (2001). Målet om full kostnadstäckning gäller dock inte distriktsveterinärorganisation där verksamheten också finansieras med anslagsmedel. ska , liksom andra myndigheter som tar ut avgifter, samråda med om avgifterna. Eftersom full kostnadstäckning inte gäller i detta fall måste bedöma förslagen till förändringar av avgifterna utifrån andra kriterier än full kostnadstäckning. Enligt tjänstemän på gör verket i detta fall en rimlighetsbedömning av de föreslagna avgiftsförändringarna utifrån det samrådsunderlag som har lämnat in. En myndighet ska efter samråd med själv fatta beslut om storleken på sina avgifter. Eftersom målet om full kostnadstäckning inte gäller distriktsveterinärorganisationen behöver avgifterna inte sättas högre än att ett nollresultat kan uppnås, när hänsyn tas till både avgiftsintäkter och anslag. I praktiken innebär detta att avgifterna kan sättas något lägre än vad som skulle ha varit fallet om principen om full kostnadstäckning hade gällt. Flera veterinärer som har intervjuats under granskningen har framhållit att avgifter är vägledande för andra veterinärers avgifter. Det finns ingen tillgänglig statistik över vilka avgifter privatpraktiserande veterinärer tar ut, men enligt uppgifter från kan de privata veterinärernas avgifter ligga både under och över de statliga avgifterna. Enligt förbundet ligger dock de privata veterinärernas avgifter i allmänhet strax under de statliga. Vilka avgifter som distriktsveterinärerna får ta ut regleras i förordning (1994:1313) om avgifter vid veterinär yrkesutövning och i Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 2001:74) om avgifter vid veterinär yrkesutövning. Avgifter tas ut för fyra huvudområden: arvode och inställelseavgift. Vid varje veterinärförrättning debiteras en stationsavgift. Stationsavgiften är lägre när veterinären reser för att behandla lantbruksdjur, inklusive lantbrukets hästar, än när det gäller behandlingar av sällskapsdjur och sporthästar. En av anledningarna till detta är att lantbrukets djur tar mindre resurser i anspråk på stationen. beslutar vilka stationsavgifter stationerna ska ta ut. Enligt tillämpas 12 olika stationsavgifter. Stationsavgiften är därmed också den del av avgiften som kan variera mellan olika orter. I övrigt är priserna desamma oavsett var i landet veterinärförrättningen görs. Priset för en mils resa i är samma som en mils resa i , medicinpriserna är desamma oavsett var i landet det sjuka djuret finns. Priset på läkemedel bestäms av centralt genom ett generellt påslag på inköpspriset. Enligt ska påslaget täcka kostnader för spill och inkurans enligt självkostnadsprincipen. Veterinärarvodet är detsamma oavsett om det är en veterinär med lång erfarenhet som utför behandling eller en mindre erfaren veterinär. Arvodet debiteras per åtgärd eller enligt timtaxa. Timtaxan har tre nivåer där timtaxan för lantbrukets djur är , timtaxan för övriga djur och timtaxan för rådgivning vid förebyggande djurhälsovård (). Högre timtaxor tillämpas under jourtid. För varje förrättning som innebär resa debiteras också en inställelseavgift. Vid resa är avgiften fast. Därefter debiteras den efter timtaxa. Inställelseavgiften är densamma för alla stationer. ska samråda med om avgifterna. Av underlag från de senaste sex årens samråd framgår att avgifterna var oförändrade jämfört med . Även 2002 är avgifterna oförändrade jämfört med . Sammantaget gjordes större förändringar av avgifterna jämfört med . tillstyrkte dock inte avgiftshöjningarna för . skriver att verket avstår från att yttra sig över förslagen till de ändrade avgifterna eftersom den konsekvensutredning som bifogat inte bedömdes som tillräcklig som samrådsunderlag. Eftersom avgiften består av många delkomponenter är den också svår att överblicka, menar tjänstemän på verket. anslagsintäkter uppgick till 2001 vilket motsvarar av samtliga intäkter. Det genomsnittliga priset per behandling uppgick till (2002e). Om verksamheten skulle övergå till att bli helt avgiftsfinansierad skulle det genomsnittliga priset behöva höjas till ca . Då har emellertid ingen hänsyn tagits till djurägarnas priskänslighet. Djurägaren kanske skulle avstå från att kontakta veterinär eller kontakta veterinären mer sällan om priset höjdes. Distriktsveterinärernas löner består av flera delar. Lönerna består i huvudsak av grundlön och tantiem. Grundlönen är fast, medan tantiemet är rörligt. Tantiemet uppgår till av inrapporterade bruttoarvoden. Djurägaren betalar in både veterinärens arvode och andra avgifter till . av arvodet utgår nästföljande månad som lön till den distriktsveterinär som har gjort debiteringen. Den resterande delen av debiteringen behålls av . Lönesystemet innebär att ju fler debiteringar som distriktsveterinärer hinner med desto högre lön erhåller de. När distriktsveterinärer är på utbildning eller möten får veterinärerna i stället s.k. jämförelselön som ska kompensera för bortfall av tantiem. För de distriktsveterinärer som förordnas som stationschef tillkommer stationschefstillägg. Tillägget är ett fast tillägg och varierar mellan olika stationer beroende på antalet anställda på stationerna. Det utgår även s.k. glesbygdstillägg till distriktsveterinärer på vissa orter. Ledighet eller ekonomisk ersättning ges dessutom för beredskap och jour som fullgörs . Djurägares erfarenheter av veterinärer Revisorerna har inte granskat om djurägare är nöjda med veterinärers arbete eller om djuren får den vård de behöver i enlighet med djurskyddslagens bestämmelser. har dock låtit undersöka om djurägare är nöjda med distriktsveterinärernas arbete. Undersökningarna omfattar både ägare till lantbruksdjur och sällskapsdjur. Revisorerna har genomfört en undersökning om lantbrukares möjligheter att byta veterinär. Som har framgått har ägare till sällskapsdjur ofta möjlighet att resa med sitt djur till en veterinärklinik eller ett djursjukhus. Ägare av lantbruksdjur och hästar måste däremot förlita sig till den eller de veterinärer som finns i närbelägna orter och i stället be dem besöka gården. I detta avsnitt redovisas resultaten från dessa undersökningar. Lantbrukares möjligheter att byta veterinär frågade revisorer 120 slumpmässigt utvalda lantbrukare om deras möjligheter att byta veterinär. Frågorna gällde bl.a. lantbrukarnas möjligheter att välja veterinär och deras erfarenheter av olika veterinärer samt om de anlitar någon annan veterinär för hunden eller katten. Frågorna till lantbrukarna finns i bilaga 1. Av telefonintervjuerna framkommer att lantbrukare oftast är trogna kunder. Av de 120 lantbrukarna svarade (83 lantbrukare) att de anlitat samma veterinär . (34 lantbrukare) hade anlitat olika veterinärer och (3 lantbrukare) kunde inte svara på om de anlitat en eller flera veterinärer. Av dem som hade bytt veterinär angav (22 lantbrukare) att de hade gjort det för att deras ordinarie veterinär inte var anträffbar till följd av ledighet. Detta tyder på att det är ganska ovanligt att lantbrukare byter veterinär. Lantbrukares benägenhet att byta veterinär Andel lantbrukare som Procent - har anlitat samma veterinär 69 - anlitat olika veterinärer 28 - inte visste om de anlitat en eller flera veterinärer 3 Summa 100 Källa: revisorer, 2002 Av intervjuerna framgår också att av lantbrukarna (42 lantbrukare) är medvetna om att de har en alternativ veterinär som de kan anlita. Av lantbrukarna uppgav (22 lantbrukare) att de inte hade möjlighet att anlita någon annan veterinär och (56 lantbrukare) kände inte till om de hade möjlighet att välja en annan veterinär eller inte. Nästan hälften av de lantbrukare som intervjuades hade således ingen uppfattning om de själva hade valmöjlighet när det gäller veterinär. Detta kan förklara lantbrukarnas benägenhet att anlita samma veterinär. Lantbrukares möjlighet att byta veterinär Andel lantbrukare som Procent - har möjlighet att byta veterinär 35 - inte har möjlighet att byta veterinär 18 - inte kände till om möjligheten fanns 47 Summa 100 Källa: revisorer, 2002 Av de 120 lantbrukarna svarade (27 lantbrukare) att de anlitade samma veterinär till hunden eller katten som till lantbruksdjuren. av lantbrukarna (36 lantbrukare) svarade att de hade anlitat en annan veterinär för hunden eller katten än den veterinär som de anlitar för lantbruksdjuren. Anledningen till dessa byten uppgavs vara att de hade behövt anlita en specialist på smådjur. De övriga (57 lantbrukare) som intervjuades angav att de inte hade haft något behov av veterinär till hunden eller katten. Lantbrukares benägenhet att anlita samma veterinär till sällskapsdjur som till lantbruksdjur Andel lantbrukare som Procent - anlitar samma veterinär till sällskapsdjur som till lantbruksdjuren 23 - anlitar en annan veterinär till sällskapsdjuren 30 - inte har haft något behov av veterinär 47 Summa 100 Källa: revisorer, 2002 Djurägares synpunkter på distriktsveterinärernas arbete lät göra undersökningar om hur distriktsveterinärernas kunder uppfattar dessa veterinärers arbete. Undersökningarna visade att distriktsveterinärerna låg på indexvärdet 88 av 100 i det s.k. nöjd-kund-indexet båda åren. Det är ett mycket högt värde totalt sett, enligt företaget som har genomfört undersökningarna. Företaget menar dock att det höga värdet för distriktsveterinärerna kan förklaras av att konkurrensen troligtvis inte är lika hård inom veterinärkåren som inom andra branscher (2000). I undersökningarna mäts kundnöjdheten genom tre frågor: kundnöjdhet, förtroende och lojalitet. På frågan om kundnöjdhet svarade 9 av 10 att de är nöjda med sin närmaste distriktsveterinär. Andelen nöjda kunder minskade dock från . På frågan om förtroende uppgav att de skulle rekommendera sin närmaste distriktsveterinär till någon annan person. Förtroendet var lika stort båda åren. På frågan om lojalitet uppgav 9 av 10 att de var lojala mot distriktsveterinärerna och att de skulle vända sig till dem även vid senare tillfälle. Även lojaliteten var oförändrad . Sammantaget visar undersökningarna att kunderna är mycket nöjda med distriktsveterinärernas arbete. Resultatet indikerar dock en svag försämring bland de kunder som är ägare till lantbruksdjur, där andelen nöjda kunder sjönk från år . Undersökningarna som lät göra innehöll också frågor om vad kunderna är mest nöjda med. Undersökningarna visade att flest kunder var nöjda med det personliga bemötandet och den veterinärmedicinska kompetensen hos distriktsveterinärerna. Undersökningarna omfattade även frågor till distriktsveterinärernas kunder om vilka områden som kunderna är missnöjda med. Det framkommer att mer än hälften, av kunderna, är missnöjda med priset. Detta gäller i större utsträckning ägare till lantbruksdjur av vilka uppgav sig vara missnöjda. Bland ägare till sällskapsdjur uppgav att de var missnöjda med priset. Inom veterinärkåren har det funnits ett missnöje över hur statsmakterna har utformat villkoren för konkurrens mellan privatpraktiserande veterinärer och statligt anställda distriktsveterinärer. Det är i första hand privatpraktiserande veterinärer som behandlar lantbruksdjur eller sällskapsdjur som är missnöjda med villkoren. Representanter för privatpraktiserande veterinärer karakteriserar förhållandena som en konflikt mellan privatpraktiserande veterinärer och . Under granskningen har det framkommit att missnöjet med de förhållanden som råder har flera orsaker. De är i huvudsak följande: det råder olika ekonomiska villkor vid jour och långa resor de statliga distriktsveterinärerna ökar sin praktik på sällskapsdjur har dubbla roller. Missnöjet som råder har kommit till uttryck i bl.a. anmälningar till och skrivelser till . har också missnöjet inom tilltagit. Av debatten har framgått att veterinärkåren är splittrad. Privatpraktiserande veterinärers förening inom fattade beslut om att föreningen ska läggas ned. Frågan ska slutligt avgöras på förbundets fullmäktigemöte. De privatpraktiserande veterinärerna har för avsikt att bilda en ny förening utanför förbundet. menar att en del av missnöjet beror på andra förhållanden än konkurrensvillkoren för olika veterinärgrupper. Enligt kan missnöjet även hänföras till flyttning av stationeringsorter, etablering av veterinärstationer, nytt lönesystem och införande av arbetsledning som gjordes 1995. Omorganisationen 1995 innebar att ca 100 veterinärer valde att avsluta sin statliga anställning och övergå till att bedriva verksamhet i privat regi. Detta innebar att vissa distrikt betjänas enbart av distriktsveterinärer, vissa distrikt av enbart privatpraktiserande veterinärer och andra av både privatpraktiserande veterinärer och distriktsveterinärer. har försökt komma till rätta med missnöjet. Verket beslutade att uppdra åt en arbetsgrupp med representanter för Veterinärförbunds styrelse, LRF, länsveterinärerna, verkets administrativa avdelning samt distriktsveterinär- och djuravdelningarna att gemensamt ta fram förslag till hur den veterinära fältverksamheten skulle kunna utvecklas. Arbetsgruppen har haft i uppdrag att bl.a. komma med förslag på joursamverkan mellan veterinärgrupperna, fastställa omfattningen av distriktsveterinärernas arbete med sällskapsdjur och ge förslag till service till avlägset boende djurägare. avlämnade arbetsgruppen sin slutrapport (2002f). Arbetsgruppen konstaterar att det inte går att precisera eller begränsa distriktsveterinärernas arbete med sällskapsdjur. Gruppen har inte heller funnit någon lösning på frågan om statlig ersättning för resor för privatpraktiserande veterinärer till avlägset boende djurägare. Arbetsgruppen beklagar att gruppens förslag att starta en försöksverksamhet med samarbete om jour och beredskap i inte kunde genomföras. Frågan om konkurrensvillkor för privatpraktiserande veterinärer och statligt anställda distriktsveterinärer samt frågan att skilja uppdragsverksamhet från myndighetsutövning har behandlats av vid ett flertal tillfällen . I två motioner (mot. 2001/02:MJ207 och mot. 2001/02:MJ309) föreslås att regeringen lämnar förslag som innebär konkurrensneutralitet mellan veterinärer och att uppdragsverksamhet avskiljs från verkets myndighetsutövning. Miljö- och jordbruksutskottet avstyrkte båda motionerna med hänvisning till det pågående arbetet i den arbetsgrupp som hade tillsatt (bet. 2001/02:MJU02). avslog motionerna i enlighet med utskottets förslag (rskr. 2001/02:106). Under granskningen har framkommit att det råder olika ekonomiska villkor för distriktsveterinärer och privatpraktiserande veterinärer. Det handlar i huvudsak om ersättning från det statliga anslaget när det gäller upprätthållande av jour och långa resor.