frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — Som jag har framhållit (JO 2000/2001 s. 69, särskilt s. 74) måste det emeller- tid krävas mycket starka skäl för att man skall vidta utredningsåtgärder som syftar till att angripa en lagakraftägande dom. Några regler som tar sikte på denna situation finns som nämnts inte. Av rättssäkerhetsskäl måste emellertid utredningsåtgärder av nu nämnt slag i princip vidtas inom ramen för en återupptagen förundersökning. I de undantagsfall där det kan anses befogat att vidta utredningsåtgärder i syfte att angripa en lagakraftvunnen brottmålsdom gäller, på samma sätt som i fråga om andra förundersökningar, dels att en förundersökning bör bedrivas på sådant sätt att ingen onödigt ut- sätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet, dels att en förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger och att den skall läggas ned om det inte längre finns anledning att fullfölja den (23 kap. 4 § andra stycket RB). Det är således av avgörande betydelse såväl för frågan om förundersök- ning över huvud taget skall inledas som för frågan hur förundersökningen i förekommande fall skall inriktas, om de nya brott som är aktuella omfattas av en lagakraftvunnen doms rättskraft eller ej. Den praktiska innebörden av de regler som här har redovisats kan beskrivas på följande sätt. Om en åklagare överväger att aktualisera frågan om ansvar för ett brott som visserligen inte uttryckligen avses med en lagakraftvunnen dom men som på något sätt har anknytning till det händelseförlopp som avses med denna, har han att först och främst ta ställning till om också detta brott omfattas av domens rättskraft. Om han kommer fram till att så inte är fallet, skall han i enlighet med vad som allmänt gäller inleda förundersökning avseende brottet (23 kap. 1 § första stycket RB). Om han däremot gör den bedömningen att det nya brottet omfattas av do- mens rättskraft, är hans möjligheter att gå vidare i saken synnerligen begrän- sade. För att han skall kunna väcka talan för det nya brottet måste resning beviljas. För detta krävs, som har nämnts, först och främst att det för brottet är föreskrivet fängelse . Åklagaren måste vidare kunna åberopa en ny omständighet eller ny bevisning som, om den hade förebringats i den tidigare rättegången, sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade hade dömts för brottet eller att detta hade hänförts under en väsentligt strängare straffbestämmelse än den som tillämpats. Detta är emellertid inte tillräckligt. Åklagaren måste också kunna göra sannolikt att han inte kunnat åberopa omständigheten eller beviset vid den rätt som meddelat domen eller genom fullföljd mot den eller att han annars haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet. Han får inte heller ha känt till det förhållande som resningsansökningen grun- das . Av principen om domars orubblighet följer att åklagaren har befogad an- ledning att vidta utredningsåtgärder i syfte att angripa en lagakraftvunnen dom endast om han har fått kännedom om tidigare inte kända förhållanden som har sådan tyngd att det trots den stora restriktivitet som gäller i fråga om beviljande av resning till men för den tilltalade finns skäl att aktualisera resningsfrågan. Det är således inte förenligt med denna princip att inleda en utredning avseende ett brott som omfattas av en tidigare doms rättskraft för att undersöka om det går att finna några nya omständigheter eller bevis som skulle kunna läggas till grund för en resningsansökan. En annan sak är att polis och åklagare självfallet har full frihet att, efter en dom genom vilken den tilltalade helt frikänts, återuppta förundersökningen i syfte att förutsättningslöst fortsätta sökandet efter gärningsmannen. Det kan inte uteslutas att det vid en sådan utredning framkommer nya omständigheter som är till nackdel för den person som redan fått sin sak prövad genom den lagakraftägande domen. Dessa omständigheter måste då bedömas med ut- gångspunkt i reglerna om resning till men för den tilltalade (jfr NJA 1998 s. 321). Av utredningen framgår att gjorde överväganden i rättskrafts- och resningsfrågorna av det slag som har nämnts först i beslutet En förundersökning avseende det händelseförlopp som avsågs med de lagakraftvunna domarna hade då bedrivits under , och därefter hade ansvarsfrågan till följd av beslut att ta upp beslut till överprövning hållits öppen . I sitt beslut kom , som tidigare nämnts, fram till slutsatsen att bestämmelsen i 30 kap. 9 § första stycket RB om brottmålsdomars rättskraft utgjorde hinder mot att väcka ett nytt åtal mot polismännen rörande misshandel och att detsamma torde gälla även andra brottsliga gärningar som kunde aktualiseras vid polismännens ingripande mot , t.ex. annan otillåten våldsutövning som skulle kunna utgöra vållande till annans död eller underlåtenhet att vidta tillräckliga återuppliv- ningsåtgärder. Jag har inte någon annan uppfattning än i fråga om räckvidden av bestämmelsen i 30 kap. 9 § första stycket RB i det här aktuella fallet. Det kan tilläggas att i sitt beslut med anledning av att mors ansökan om resning beträffande hovrättens dom ansåg att vad som hade åberopats i ansökningen om att vid omhänderta- gandet blivit föremål för ett våld som orsakat hans död omfattades av domens rättskraft. Hovrätten för anslöt sig sedan till Högsta domsto- lens överväganden i sitt beslut i frågan om resning beträffande tingsrättens dom. Som ett skäl till att han inte redan i samband med sina överväganden inför beslutet bedömde att rättskraftsreglerna gjorde det omöjligt att få en ny rättslig prövning till stånd, har i sitt yttrande till JO anfört att rättskraftsfrågan ofta är svår att avgöra bl.a. av det skälet att lagtexten ger en mycket begränsad vägledning för bedömningen av identiteten mellan den tidigare prövade gärningen och den nya. Han har vida- re anfört att rättsutvecklingen gått i riktning mot en ökad omfattning av rätts- kraften och att denna i allt större utsträckning ansetts vara ett hinder för att väcka nytt åtal samt att rättskraftsproblematiken är en mycket omdiskuterad fråga inom straffprocessrätten. Det är i och för sig riktigt att lagtexten ensam inte ger någon ledning vid bedömningen av om en viss gärning är att anse som identisk med en annan i den bemärkelse som åsyftas i 30 kap. 9 § första stycket RB. Av det förhållan- det att rättskraftsfrågorna ägnats stor uppmärksamhet inom straffprocessrätten följer emellertid att den som vill söka ledning på området har tillgång såväl till en förhållandevis omfattande rättsvetenskaplig litteratur som till ett antal rättsfall. Det kan nämnas att det i detta material inte finns något som ger stöd för ett påstående att rättsläget i fråga om omfattningen av en brottmålsdoms rättskraft skulle ha varit ett annat än vad det var . Jag kan i detta hänseende hänvisa till det tidigare nämnda rättsfallet NJA 1987 s. 61, som i beslut åberopas till stöd för det där förda resonemanget i rättskraftsfrågan. I yttrandet hävdas vidare att underlaget vid tiden för beslutet den 14 no- vember 1997 var sådant att det fanns anledning att anta att en utredning kunde leda fram till att en brottslig handling som inte omfattades av den tidigare domens rättskraft kunde styrkas. Det framgår emellertid inte vilka brottsliga handlingar som åsyftas med detta uttalande. Jag kan för egen del endast kon- statera att den återupptagna förundersökningen inte avsåg några andra brott än misshandel och vållande till annans död, dvs. brott som enligt den uppfattning som kom till uttryck i beslutet omfattades av domarnas rättskraft. Vad som sägs i yttrandet om att också hade att beakta möjligheten av ett nytt åtal rörande uppsåtligt dödande genom våld avspeglas således inte på något sätt i hans beslut att återuppta förundersök- ningen och saknar dessutom stöd i den utredning som förelåg vid tiden för beslutet . I yttrande sägs också att ett slutligt ställningstagande i en rättskraftsfråga kan göras först när det samlade utredningsresultatet före- ligger. Bedömningen av räckvidden av en doms rättskraft i ett visst fall görs emellertid genom en jämförelse mellan domens innehåll och det eller de nya brott som är aktuella, i detta fall misshandel, vållande till annans död och eventuellt också tjänstefel. Någon omfattande utredning av sakförhållandena krävs självfallet inte för att man skall kunna utföra en intellektuell operation av detta slag. Jag kan i sammanhanget hänvisa till det beslut av Högsta dom- stolen med anledning av mors resningsansökan som har nämnts i det föregående. Som jag har framhållit skall åklagaren inte föran- stalta om några egentliga brottsutredningsåtgärder förrän han har tagit ställ- ning i rättskraftsfrågan. Det står således inte i överensstämmelse med gällan- de rätt att vidta åtgärder i brottsutredningssyfte i en situation där man vid en omsorgsfullt gjord bedömning redan från början kan konstatera att utredning- en inte kan förväntas leda till det åsyftade resultatet. Av det sagda följer att redan i samband med sina över- väganden i överprövningsfrågan borde ha tagit ställning till om- fattningen av de lagakraftvunna domarnas rättskraft. Som jag har nämnt har jag inte någon anledning att ifrågasätta riktigheten av den bedöm- ning i detta hänseende som sedan gjordes i beslutet , nämli- gen att de nya brotten misshandel, vållande till annans död och tjänstefel omfattades av domarnas rättskraft. Denna bedömning borde emellertid, som sagts, ha gjorts och . De fortsatta över- vägandena i överprövningsfrågan skulle sedan ha inriktats uteslutande på att utröna om det fanns tillräckligt starka skäl att inleda en utredning med inrikt- ning på en framställning om resning. Det ankommer inte på mig att fastslå vad som skulle ha blivit resultatet av sådana överväganden. Det finns emellertid anledning att notera vad som ut- talas i beslutet om att det fanns ett betydande utrymme för tvekan i vilken utsträckning det hade kommit fram nya omständigheter eller ny bevisning i den mening som avses i 58 kap. 3 § RB. I beslutet pekas i detta sammanhang på att det redan vid den första obduktionen och genom annan utredning gjordes iakttagelser som kunde tyda på att utsatts för misshandel som kunde vara att bedöma som grov samt att några nya avgöran- de vittnesuppgifter inte hade tillkommit. Det sägs vidare att senare tillkomna rättsmedicinska utlåtanden, inklusive och slutsatser, i huvudsak utgjorde delvis olika värderingar på grundval av samma material. beslutet uttalades sedan sammanfattningsvis att det fanns övervägande skäl för bedömningen att det inte kommit fram nya bevis eller nya omständigheter i den mening som avses i 58 kap. 3 § RB. Jag har inte anledning att ifrågasätta de här redovisade bedömningarna i resningsfrågan. Det kan i sammanhanget nämnas att ett resonemang av i hu- vudsak samma slag återfinns i Högsta domstolens beslut med anledning av mors resningsansökan. Utredningen ger närmast vid handen att det förelåg förutsättningar att föra ett liknande resone- mang. Jag vill här erinra om vad som har sagts i det föregående om den mycket restriktiva hållning som svensk straffprocessrätt intar i fråga om möj- ligheterna till resning till men för den tilltalade. Det skulle enligt min mening knappast från strikt rättsliga utgångspunkter ha kunnat riktas någon befogad kritik mot ett ställningstagande av innebörd att de lagakraftvunna domarna utgjorde hinder mot att återuppta förundersökningen med anledning av den information som lämnade och . Det torde emellertid finnas ett visst utrymme för olika meningar beträffan- de vilken betydelse man i det här diskuterade hänseendet borde ha tillmätt information. Om denna hade bedömts vara av sådan art att den kunde tänkas tjäna som grund för en resningsansökan, hade detta emellertid inte kunnat leda längre än till ett beslut att återuppta förundersökningen i det enda syftet att närmare undersöka om de förhållanden som hade angetts av utgjorde sådana nya omständigheter eller bevis som kunde medfö- ra att resning till men för de tilltalade beviljades. Som framgår av vad som har sagts i det föregående skall en förundersökning som genomförs i sådant syfte, i enlighet med vad som allmänt gäller, läggas ned så snart det inte längre finns skäl att fullfölja den. Jag vill vidare erinra om vad som sägs i beslut om att möjligheterna att åberopa och bedömningar med anledning av obduktionen under alla omständigheter upphörde efter det att dessa hade redovisats till Riksåklagaren, dvs. under senare delen av . Efter denna tidpunkt saknades således, hur man än betraktade dessa bedömningar, förutsättningar att utverka resning på grundval av den föreliggande utredning- en. Jag kan sammanfattningsvis konstatera att det inte har framkommit några godtagbara skäl för förfarandet att efter det att de två domarna hade vunnit laga kraft i strid med lagstiftarens syfte med reglerna om brottmålsdomars rättskraft och resning till men för en tilltalad i brottmål genomföra en om- fattande förundersökning som varit inriktad också på annat än att få fram underlag för ett ställningstagande i resningsfrågan och att därefter under en icke obetydlig tidsperiod hålla frågan om ansvar för de dömda öppen, trots att det då borde ha stått helt klart att det inte fanns några förutsättningar för res- ning. Grunden för att överpröva beslut I sitt beslut kom till samma resultat som hade gjort i det överprövade beslutet, nämligen att det inte gick att styrka misshandel och vållande till annans död, och att förundersök- ningen därför skulle läggas ned. Sedan på eget initiativ hade beslutat att överpröva beslut, konstaterade han att det inte fanns någon grund för att återuppta den nedlagda för- undersökningen. Eftersom hade sin an- ställning hos Riksåklagaren och inte var förordnad att tjänstgöra vid någon åklagarmyndighet, uppkommer frågan om det fanns rättsligt stöd för åtgärd att överpröva nedläggningsbeslut. Ledning i denna fråga står att finna i det regelsystem som gäller för åklagar- väsendets organisation och funktionssätt. Dessa regler återfinns i 7 kap. RB, i åklagarförordningen (1996:205) och i förordningen (1989:847) med instruk- tion för Riksåklagaren (). De i fastlagda åklagaruppgifterna ankommer inte, på det sätt som annars är vanligt inom svensk statsförvaltning, på de myndigheter som finns inom åklagarväsendet utan på de enskilda åklagarna själva. När det i talas om riksåklagaren avses således innehavaren av be- fattningen som riksåklagare och inte Riksåklagaren som centralmyndighet i åklagarväsendet (se t.ex. prop. 2000/01:92 s. 13 f. och Fitger, Rättegångsbal- ken, del 1, s. 7:3). Det s.k. överprövningsförfarandet, som inte är närmare reglerat i författ- ning, grundas på regeln i 7 kap. 5 § första stycket första meningen RB, att riksåklagaren och statsåklagare får överta uppgifter som tillkommer lägre åklagare. Denna regel gör det möjligt för en högre åklagare att när som helst överta handläggningen av ett enskilt ärende från en lägre åklagare. En över- prövning innebär att ett beslut som har fattats av en lägre åklagare blir före- mål för en granskning i materiellt hänseende av en högre åklagare. Alla åkla- garbeslut inom ramen för ett straffprocessuellt förfarande kan bli föremål för överprövning. Som exempel kan nämnas beslut i åtalsfrågor och beslut att inte inleda eller att lägga ned en förundersökning. Också beslut i tvångsme- delsfrågor, t.ex. ett anhållningsbeslut, kan överprövas. Ett övertagande av ett ärende med stöd av 7 kap. 5 § första stycket första meningen RB kan avse hela den fortsatta handläggningen eller en viss be- gränsad åklagaruppgift i ärendet. I det senare fallet återlämnas detta efter den högre åklagarens beslut t.ex. av innebörd att en nedlagd förundersökning skall återupptas till den lägre åklagarnivån. För en närmare redogörelse för överprövningsinstitutet kan hänvisas till i lig tidskrift 2000 s. 49 f. (se även prop. 1984/85:100, bil. 4, s. 69 f. och prop. 2000/01:92 s. 15 f.). Regeln i 7 kap. 5 § första stycket första meningen RB avspeglar en funk- tionell indelning av åklagaruppgiften i tre beslutsnivåer. Vilka dessa nivåer är framgår av 7 kap. 1 § RB. Det anges där att allmänna åklagare är 1. riksåkla- garen, 2. statsåklagare och 3. distriktsåklagare. Riksåklagaren är enligt 7 kap. 2 § första stycket RB under regeringen högste åklagare och har i denna egen- skap ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet i riket. Under riksåklaga- ren har enligt andra stycket i samma paragraf statsåklagarna, var och en inom sitt verksamhetsområde, ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet. Av 7 kap. 4 § RB framgår att riksåklagaren ensam är allmän åklagare i och vid hovrätt i mål om ansvar på grund av brott som i utövning- en av tjänsten eller uppdraget har begåtts av domare i allmän underrätt och vissa andra befattningshavare. I övrigt fullgörs åklagaruppgiften vid underrätt och hovrätt av statsåklagare eller distriktsåklagare. Den funktionella tredelning som har nämnts motsvarades tidigare av en organisatorisk indelning av åklagarväsendet i tre nivåer. På den centrala nivån fanns Riksåklagaren, på den regionala nivån med undantag för de tre största städerna regionåklagarmyndigheterna, var och en med en överåklagare som chef, och på den lokala nivån de lokala åklagarmyndigheterna, var och en med en chefsåklagare som chef. Genom åklagarreform sammanför- des de två lägre nivåerna i sex åklagarmyndigheter, var och en indelad i ett antal åklagarkammare. Den funktionella indelningen i tre beslutsnivåer för- ändrades däremot inte genom reformen. Till kategorin statsåklagare hör i den nu gällande organisationen åklagarmyndigheternas chefer och biträdande chefer, vilka har tjänstetiteln överåklagare respektive biträdande överåklaga- re. Övriga allmänna åklagare vid åklagarmyndigheterna chefsåklagare, biträdande chefsåklagare och kammaråklagare tillhör kategorin distrikts- åklagare. En överåklagare som är chef för en åklagarmyndighet kan således överta ett ärende från en chefsåklagare eller kammaråklagare vid myndighe- ten. En chefsåklagare kan däremot inte överpröva ett beslut av en kammar- åklagare vid åklagarkammaren. När en överåklagare övertar en uppgift exempelvis från en chefsåklagare eller en kammaråklagare genom att överpröva ett av denne fattat beslut, är detta således inte ett utflöde av hans ställning som åklagarmyndighetens chef utan något som följer av de befogenheter som tillkommer honom i hans egen- skap av statsåklagare. Motsvarande synsätt gäller i fråga om riksåklagaren. Indelningen av åklagaruppgiften i tre beslutsnivåer behålls också i den ut- formning som 7 kap. RB får . Visserligen försvinner då kategorierna statsåklagare och distriktsåklagare ur regelsystemet. I stället föreskrivs emellertid i det här aktuella hänseendet att överåklagare som är myndighetschefer inom åklagarväsendet och vice överåklagare till dessa över- åklagare får överta uppgifter som skall utföras av lägre åklagare (7 kap. 5 §). Alltjämt gäller således att rätten att överta uppgifter från lägre åklagare inte är något som automatiskt följer av chefsuppgiften utan att den är en särskild befogenhet som måste ha stöd i en bestämmelse i lag. Ur åklagarförordningen och förordningen (1997:898) med instruktion för kan utläsas att alla allmänna åklagare utom riksåklaga- ren är verksamma vid någon av åklagarmyndigheterna. I åklagarväsendet finns ett stort antal allmänna åklagare på stats- och distriktsåklagarnivåerna. Som framgår av 7 kap. 1 § första stycket RB finns det däremot på den högsta nivån inom åklagarväsendet endast en allmän åklagare, nämligen riksåklaga- ren. Hos allmänna åklagare får enligt 7 kap. 1 § andra stycket RB finnas biträ- dande åklagare. I 7 kap. 5 § andra stycket RB föreskrivs att biträdande åkla- gare, i den omfattning som bestäms i instruktion, får utföra uppgifter som tillkommer de åklagare hos vilka de är anställda. Väckande eller fullföljande av åtal i får emellertid inte beslutas av någon annan än riksåklagaren. De biträdande åklagarna vid åklagarmyndigheterna är som regel åklagare under utbildning och har vanligtvis tjänstetiteln assistentåklagare (4 § andra stycket åklagarförordningen). Vid åklagarmyndigheterna finns det ett behov av att kunna överlämna självständiga beslutsbefogenheter till biträdande åkla- gare, som därvid uppträder i eget namn på samma sätt som en allmän åklagare (18 § åklagarförordningen). Enligt 10 § första meningen RÅ-instruktionen får riksåklagaren förordna biträdande åklagare hos sig. Dessa åklagare får enligt paragrafens andra me- ning i den omfattning som riksåklagaren bestämmer utföra de åklagaruppgif- ter som riksåklagaren får utföra, med den i 7 kap. 5 § andra stycket angivna begränsningen. Av det förhållandet att riksåklagaren är ensam allmän åklagare på den högsta åklagarnivån följer först och främst att alla andra befattningshavare hos Riksåklagaren med åklagaruppgifter, oavsett tjänstetitel och organisato- risk placering, är biträdande åklagare. Det bör i detta sammanhang framhållas att den enhet för operativ åklagarverksamhet Riksåklagarens enhet för spe- ciella mål (RÅ-SPM) som enligt arbetsordningen för Riksåklagaren finns vid är en enhet som ingår i Riksåklagarens organisa- tion. Det är här således inte fråga om en sådan självständig åklagarmyndighet som den tidigare existerande för speciella mål, som var en särskild åklagarmyndighet med hela riket som verksamhetsområde och med en överåklagare, som hade statsåklagares ställning, som chef. Att det på den högsta åklagarnivån inte finns någon annan allmän åklagare än riksåklagaren får vidare till följd att det i motsats till vad som gäller i fråga om de biträdande åklagarna vid åklagarmyndigheterna inte är möjligt att överlämna till en biträdande åklagare hos Riksåklagaren att besluta i ett ärende i eget namn. Alla ärenden hos Riksåklagaren avgörs således antingen av riksåklagaren personligen eller av en biträdande åklagare på riksåklagarens vägnar och i dennes namn. Bland de biträdande åklagarna hos Riksåklagaren intar biträdande riks- åklagaren en särställning. Biträdande riksåklagaren är enligt 4 § RÅ- instruktionen riksåklagarens ställföreträdare och får, i den omfattning som riksåklagaren bestämmer, utföra de åklagaruppgifter som riksåklagaren får utföra. Denna bestämmelse anses trots den begränsning av möjligheterna att överlåta riksåklagarens åklagaruppgifter till biträdande åklagare som anges i 7 kap. 5 § andra stycket RB göra det möjligt för riksåklagaren att ge biträ- dande riksåklagaren samma behörighet att fullgöra åklagaruppgifter som riksåklagaren själv har, dvs. bl.a. att väcka och fullfölja åtal i Högsta dom- stolen (jfr prop. 1964:100 s. 265). De ändringar i 7 kap. RB som träder i kraft innebär bl.a. att frågan om biträdande (enligt den nya lydelsen vice) riksåklagarens ställning regleras direkt i . Någon ändring i sak är härvid inte åsyftad. Den omständigheten att vice riks- åklagaren i lagtexten betecknas som allmän åklagare sägs sålunda inte innebä- ra något avsteg från principen att det på den högsta åklagarnivån skall finnas endast en allmän åklagare (prop. 2000/01:92 s. 14). Som jag närmare har utvecklat i ett tidigare beslut (JO 2001/02 s. 120) har lagstiftarens avsikt inte varit att göra det möjligt för riksåklagaren att delegera sina i 7 kap. 4 § RB fastlagda uppgifter till någon annan biträdande åklagare än biträdande riksåklagaren. Som framgår av de förarbetsuttalanden som återges i beslutet har lagstiftaren, genom att peka ut riksåklagaren som exklu- sivt behörig att som allmän åklagare föra talan vid och i vissa mål vid hovrätt, velat säkerställa att dessa uppgifter handhas av en sär- skilt kvalificerad befattningshavare inom åklagarväsendet. I sin roll som all- män åklagare kan riksåklagaren således inte jämföras med en myndighetschef som med stöd av förvaltningsrättsliga regler kan delegera uppgiften att på myndighetens vägnar avgöra huvuddelen av dennas löpande ärenden till un- derordnad personal.