frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — Att lotterna, utöver misstankarna om sättet på vilket dessa åtkommits, även skulle kunna ha den inverkan fö- refaller inte sannolikt, vilket också visas genom att lotterna sedermera över- lämnats till J.L. Möjlighet förefaller saknas att, enligt sistnämnda lagrum, kvarhålla försändelser som innehåller sådant som frånhänts annan genom brott utan att också negativt påverka säkerheten i anstalten. Anträffas i vissa fall egendom som kan antas bli tagen i beslag, får den lo- kala omhänderta egendomen i avvaktan på beslut i frågan. Detta framgår av 64 § KvaL. Bestämmelsen synes ha tillkommit bl a för att förhindra att knivar och inbrottsverktyg behöver överlämnas till den intagne då denne friges (prop 1994/95:124). Bestämmelsen har dock till sin lydelse även kommit att omfatta föremål som kan antas ha avhänts någon genom brott. Med anträffas synes dock närmast avses att föremålet påträffas då det redan finns i anstalten, t ex vid en visitation av den intagnes bostads- rum. Att bestämmelsen även skulle kunna tillämpas avseende innehåll i för- sändelser, vilka således under postbefordran inkommer till anstalten, före- faller tveksamt särskilt med beaktande av att det rör inskränkningar i grundläggande fri- och rättigheter och att myndigheten med anledning därav bör ha klart författningsstöd för de åtgärder som den vidtar. Av ovanstående framgår att det måste anses tveksamt om myndigheten haft lagliga möjligheter att underlåta att vidarebefordra en försän- delse endast på den grunden att innehållet kunde antas frånhänt annan genom brott. Om finner att myndighetens uppfattning är be- fogad, så får tidigare nämnda förhållande ses som en brist, vilket bör föranleda en diskussion om behovet av förändrade bestämmelser. När myndigheten väl beslutat att inte vidarebefordra den aktu- ella försändelsen efter själva granskningen, så skulle ett formligt beslut att omhänderta alternativt kvarhålla försändelsen ha meddelats. Detta har utgjort en brist i sig. har yttrat sig över remissvaret. Med anledning av vad anfört i remissvaret om lagligheten i att kvarhålla lotterna för att utreda eventuell bakomliggande brottslighet har ärendet remitterats till . Nämnda myn- dighet har genom överdirektören anfört följande. Det finns inga uttryckliga regler om när brev till en intagen skall vidarebe- fordras till honom av anstalten. En annan sak är att det givetvis skall ske . Vad som kan påverka tiden för utdelandet av intagnas post är bl.a. omfattningen av de granskningsåtgärder som enligt 2528 §§ lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) skall vidtas med försändelser till de intagna. Sådana granskningsåtgärder brukar karaktäriseras som faktiskt handlande och inte handläggning av ärenden. Hanteringen av det nu aktuella brevet är enligt mening ett typexempel på faktiskt handlade. Det var inte fråga om beslut om beslag enligt 64 § KvaL eller kvarhållande enligt 27 § samma lag. Det var istället en sådan granskningsåtgärd som avser att utröna om det senare skall meddelas ett formellt beslut i något avseende beträffande brevet. Sådant fak- tiskt handlade är inte underkastat de formkrav som gäller vid handläggningen av ärenden med dokumentation i form av formella beslut etc. Givetvis bör den intagne underrättas om att granskning har skett eller kommer att ske vil- ket också har skett i detta fall. kan inte se att det av innehållet i de remitterade handlingarna framgår något som i det nu aktuella hänseendet kan utgöra skäl för kritik mot anstalten för hanteringen av brevet med trisslotter. delar därför inte de bedömningar som Kriminal- vårdsstyrelsen gjort därom. har beretts tillfälle att yttra sig även över remiss- svar men inte hörts av. har till stora delar tillbakavisat J.L:s kritik och i vissa delar anfört att den är så allmänt hållen att det inte har varit möjligt att utreda påståendena. I dessa delar har utredningen inte givit något stöd för J.L:s kritik. Jag saknar därför anledning att kritisera Kriminalvårdsmyn- digheten för att granskningen av J.L:s post skulle ha skett i sådan omfattning att den inte kan anses ha varit stickprovsmässig, att inkommande och utgående post försvunnit samt att han i vissa fall inte har meddelats då granskning skett. När det gäller anstalten förfarande med de aktuella lotterna vill jag anföra följande. har anfört att de lotter som anträffats vid granskningen av J.L:s post inte lämnades ut till denne, därför att myndigheten ville utreda om de var stulna. Jag delar mening att sistnämnda förfarande med lotterna är att betrakta som faktiskt handlande och att det på det stadiet inte har förelegat någon skyldighet för myndigheten att meddela ett formellt beslut om kvarhållande eller omhän- dertagande. Att faktiskt handlande med en försändelse inte är underkastat formkrav i den bemärkelse som har anfört innebär dock inte att det inte styrs av några som helst lagregler. Självfallet måste beaktas bl.a. att sådana åtgärder eftersom de medför att försändelsen inte utan dröjsmål vidarebefordras till den intagne bara får utföras inom ramen för en hand- läggning som i sig är laglig. Det faktiska handlandet måste med andra ord alltid företas i ett lagligt syfte. Detta gäller oavsett om det rör sig om brev- granskning eller någon annan typ av faktiskt handlande. Man måste alltså ställa sig frågan om har haft rätt att vidta åtgärder som inneburit att utlämnandet av lotterna fördröjts just i syfte att utröna om de var stulna. har också ställt den frågan i sitt remissvar. Beträffande brevgranskning gäller att sådan endast bortsett från en situa- tion som inte är aktuell här får företas i syfte att undersöka om en försän- delse innehåller något otillåtet föremål (26 § första stycket KvaL). Jag saknar skäl att här närmare gå in på vad som kan utgöra ett otillåtet föremål. Det kan däremot konstateras att det på grund av nämnda bestämmelse torde vara ute- slutet att utföra brevgranskning enbart för att utreda om en försändelse inne- håller stöldgods, om inte det man eftersöker skulle utgöra ett otillå- tet föremål. Enligt min mening måste själva brevgranskningen i det här aktuella fallet emellertid anses ha varit avslutad i och med att försändelsen hade öppnats och granskats, varvid lotterna hade anträffats. De åtgärder som därefter vidtogs med lotterna, dvs. utredningen rörande misstanken om att de utgjorde stöld- gods, har enligt min mening alltså inte utgjort ett led i själva brevgranskning- en. De åtgärderna är istället att betrakta som ett faktiskt handlande som syfta- de till att ta reda på om lotterna var stulna och huruvida det förhållandet i sin tur borde föranleda några åtgärder från sida. Huruvida det förfarandet är lagligt beror på om hade kunnat vidta några åtgärder som innebar att lotterna inte lämnades ut till J.L. för det fall de hade visat sig utgöra stöldgods. I förevarande fall har vid brevgranskning an- träffat egendom som myndigheten misstänkte kunde utgöra stöldgods. Om detta hade visat sig vara riktigt, hade enligt min mening haft att bedöma huruvida lotterna i enlighet med 64 § KvaL skulle omhändertas därför att de kunde antas bli tagna i beslag. Beslut om beslag fattas normalt av polis eller åklagare. Vidare torde i enlighet med 75 § anstaltsföreskrifterna ha varit skyldig att underrätta polis om fyndet. Med det synsätt jag har anlagt har haft rätt att vidta de åtgärder den gjorde med lotterna efter avslutad brevgranskning. Även om myndighetens kontroll av lotterna, såvitt framgår av utredningen, möjli- gen kan förefalla ha tagit förhållandevis , tyder ingenting på att den har pågått än nödvändigt. Mot bakgrund av det anförda finner jag inte skäl att kritisera kriminal- vårdsmyndigheten för dess hantering av försändelsen med lotterna heller. Fråga om en kriminalvårdsmyndighet borde ha fattat ett formellt beslut att omhänderta intagens egendom m.m. (Dnr 2455-2001) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. I en anmälan, som kom in till JO , har M.H. klagat på att han inte fått svar på en anhållan som han hade gjort om att få inneha viss boxningsutrustning i sitt bostadsrum. Han har anfört bl.a. följan- de. beviljades en begäran från honom om att få ha ett par säck- handskar och ett par s.k. pads för boxning i bostadsrummet. I beslutet angavs att detsamma skulle kunna komma att omprövas om han omplacerades till en annan avdelning i anstalten. Sedan han flyttats till E-huset i an- stalten lämnade han in en ny skriftlig anhållan om att få in boxningsutrust- ningen till bostadsrummet. Det enda svar han vid tiden för sin anmälan till JO hade fått var en muntlig hänvisning till att boxningsutrustning inte är lämplig i E-huset. Till sin anmälan har M.H. fogat bl.a. beslutet meddelat av Kriminalvårds- myndigheten , enligt vilket han beviljades att inneha säckhandskar och boxningspads på isoleringsavdelningen. I beslutet anfördes också att vid en eventuell omplacering till annan avdelning kan på nytt pröva frågan. har ifrågasatt lagligheten i att frånta honom de tillhörigheter han be- viljats att ha i bostadsrummet utan att meddela ett beslut i frågan. Han har vidare klagat på att anstalten inte besvarat hans anhållan. M.H:s behandlingsjournal har lånats in och granskats. Av denna framgår att registrerat en anhållan från M.H. om att få in ett par säckhandskar och ett par pads, men inte huruvida något beslut meddelats i saken. har anmodats att yttra sig över vad M.H. anfört i sin anmälan. kriminalvårdschefen remissvar, som är daterat , framgår bl.a. följande. kan konstatera att M.H. föregående år erhållit ett för honom gynnande beslut, och att förvägra honom fortsatt inne- hav av säckhandskar och boxningspads, skall med stöd av bl.a. 24 § lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) meddelas i beslutsform med besvärshänvisning. Utredningen i ärendet har inte kunnat bringa fullständig klarhet i hanter- ingen av ifrågavarande ärende. Det förefaller vara mest sannolikt att bristande noggrannhet och viss oförståelse för kravet på formell handläggning har varit den bakomliggande orsaken till myndighetens agerande. Alltsedan kriminalvårdens stora omorganisation och vid bildandet av kri- minalvårdsmyndigheten har kompetensutvecklingsinsatser genomförts vid myndigheten och upprepade utbildningar i bl.a. förvaltningsrätt ägt rum. In- spektören för rättsvård och förvaltning, som leder myndighetens rättsvårds- forum, kommer att närmare redogöra för det korrekta förfarandet i en sådan situation som uppstått, och i samråd med bl.a. kriminalvårdsinspektörerna bedöma behovet av eventuella åtgärder härutöver för att undvika att det nu inträffade upprepas. är en rättsvårdsutbildning, avsedd för avdelningspersonal med visst funktionsansvar för säkerhet som omfattar bl.a. innehavsfrågor, inplanerad och uppmärksamhet kommer bl.a. ägnas omhändertagandebeslut, prövningar med utgångspunkt i lagstiftningens krav, förvaltningsrättsliga regler m.m. har yttrat sig över remissvaret. har av genom beslut beviljats att inneha viss boxningsutrustning på isoleringsavdelningen. Nyssnämnda begränsning i tillståndet kan inte innebära annat än att beslutet upphörde att gälla när M.H. förflyttades till en annan avdelning. även om boxningsutrustningen rent faktiskt omhändertogs för placering i anstaltens förråd inte varit fråga om att ändra ett gällande gynnande beslut på det sätt som har anfört. Enligt min mening ligger det närmast tillhands att jämföra den uppkomna situationen med den att en intagen skrivs in i anstalten och därvid medför personliga tillhörigheter. I ett sådant läge gäller enligt 10 § Kriminalvårdsver- kets författningssamling (KVVFS) 1998:8 att tillhörigheterna skall förtecknas och beskrivas på ett mottagningskort samt förvaras under tillförlitliga förhål- landen. En intagen som i den situationen inte tillåts att ta med sig vissa tillhö- righeter till bostadsrummet torde rimligen inte kunna kräva att kriminal- vårdsmyndigheten före eller senast i samband med omhändertagandet av egendomen meddelar ett formellt skriftligt avslagsbeslut i frågan. Han får i stället hänvisas till att anhålla om att få in tillhörigheterna i bostadsrummet, varefter en prövning enligt 24 § KvaL görs och ett formellt beslut meddelas i frågan. Med hänsyn till det anförda kan jag inte finna skäl att kritisera kriminal- vårdsmyndigheten för att den inte meddelade ett formellt beslut när den om- händertog boxningsutrustningen i samband med M.H:s förflyttning till en an- nan avdelning. Däremot borde myndigheten självfallet ha besvarat hans an- hållan med tillbörlig skyndsamhet. För den långa handläggningstiden i detta avseende kan inte undgå kritik. har i mål om betalningsföreläggande delgivit ett föreläggande med fel person (Dnr 698-2001) meddelade JO Pennlöv ett beslut med följande innehåll. S.J, född , klagade på kronofogdemyndighetens handläggning av ett mål om betalningsföreläggande. Han anförde följande. fick han ett föreläggande från kronofogdemyndigheten i brevlådan som var ställt till en annan person med samma namn, född , men med angivande av hans adress. Han kontaktade då kronofogdemyndigheten, som uppma- nade honom att skriva på delgivningskvittot och på detta ange att föreläggan- det hade kommit till fel person. Trots detta erhöll han ett utslag i målet , i vilket som han uppfattade det han förpliktigades att utge yrkat belopp. När han på nytt kontaktade kronofogdemyndigheten upplystes han om att det enda sättet att rätta till misstaget var att han ansökte hos tings- rätten om återvinning. Sedan sökanden i målet medgivit hans ansökan om återvinning undanröjde utslaget. fick han återigen ett föreläggande till den andre S.J. Myndighetens agerande tyder på att den alltjämt är av den uppfattningen att den andre S.J. bor på hans adress. Myndigheten borde ha kontrollerat adress- uppgiften. Det felaktiga utslaget hade dessutom kunnat undvikas om krono- fogdemyndigheten hade gjort en tjänsteanteckning om hans första telefon- samtal till myndigheten. Med anledning av vad S.J. anförde i sin anmälan tog chefsjustitieombuds- mannen som har tillsyn över bl.a. allmänna domstolar på eget initiativ upp ett särskilt ärende mot (dnr 800-2001). akt avseende mål om betalningsföreläggande mot S.J, född , lånades in och granskades. Ärendet remitterades därefter till i . I sitt svar anförde regionkronodirektö- ren bl.a. följande. Vid handläggningen av S.J:s ärende har flera fel begåtts vid kronofogdemyn- digheten. Det första felet begicks när kronofogdemyndigheten på grund av bristande noggrannhet förväxlade och sökte fel S.J. Det var inte heller lämpligt att uppmana S.J. att skicka in delgivningskvit- tot med uppgivande av att det rör fel person. borde omgående ha rättat till felet. Då delgivningen registrerades trots att S.J. på kortet uppgivit att det rör sig om fel person, gjorde kronofogdemyndigheten ånyo fel. När utslag meddelas görs ingen särskild kontroll av att delgivningen är riktig utan kronofogdemyndigheten utgår från uppgiften att delgivning skett. görs utslagen maskinellt automatiskt. Detta innebär att när systemet konstaterar att de åtgärder som ska företas med betalningsföreläggandet gjorts och stadgade tidsfrister löpt ut skrivs utslag ut automatiskt och skickas likale- des automatiskt ut till svaranden. I samband med att S.J. åter kontaktade kronofogdemyndigheten på grund av det felaktiga utslaget skulle vi ha gått igenom ärendet och sett till att rätta till de fel som vi hade möjlighet till och vidare säkrat upp att ytterligare fel inte skulle kunna uppstå. I samband med erfarenhetsutbyte med alla handläggare av betalningsföre- läggande har en genomgång skett av vad som hänt i detta ärende som ett led i att förhindra ett upprepande. Vi driver också under detta år ett kvalitetsprojekt i betalningsföreläggan- degruppen, som syftar till att höja kvaliteten i handläggningen. Vi beklagar de olägenheter som S.J. fått utstå på grund av våra bristande handläggningsrutiner. Ursäkter har framförts tidigare dels i brev och dels i tidningen i samband med intervju. har beretts tillfälle att yttra sig över remissvaret. Som kronofogdemyndigheten har konstaterat har ett flertal fel begåtts vid handläggningen av målet om betalningsföreläggande. Det första föreläggan- det har skickats ut till fel S.J. Därefter har kronofogdemyndigheten, såvitt framgår av utredningen, uppmanat S.J. att underteckna delgivningskvittot, trots att han uppgivit att föreläggandet avsåg en annan person. Det sistnämnda ökade risken för det som senare även inträffade, nämligen att ett felaktigt utslag kom att meddelas. borde ha gjort en tjänste- anteckning om det första samtalet med S.J. Därigenom hade riskerna minskats för att den felaktiga adressuppgiften användes på nytt, vilket också det har skett, och för att S.J:s påteckning på delgivningskvittot godtogs. Kronofog- demyndigheten borde heller inte ha registrerat föreläggandet som delgivet. Förutom av den uppgift som kronofogdemyndigheten redan fått per telefon av S.J. om att det var fel person som hade nåtts av föreläggandet, borde dennes anteckning om detta på delgivningskvittot ha fått kronofogdemyndigheten att reagera. Att kronofogdemyndigheten på nytt försökte delge honom ett före- läggande ställt till den andre S.J, illustrerar följderna av myndighetens slarvi- ga handläggning. felaktiga handläggning har vållat S.J. betydande obehag och besvär. För det inträffade kan i inte undgå allvar- lig kritik. Orsakerna står enligt vad som har framkommit genom utredningen att finna i okunskap och slarv. Med hänsyn till bl.a. att vissa åtgärder har vidtagits för att förhindra att liknande misstag begås finner jag inte skäl att ytterligare kommentera saken. Ett ärende angående rätten till ränta på utmätta medel som en kronofogdemyndighet placerat på räntebärande konto i avvaktan på redovisning (Dnr 3828-2001) I en anmälan till JO klagade på att kronofogdemyndigheten inte till henne hade betalat ut den ränta som upplupit på ett belopp som utmätts för hennes räkning. Hon anförde bl.a. följande. Hon begärde verkställighet av en dom enligt vilken H.L. förpliktigats att till henne betala . överklagade utmätningen betalades pengarna dock inte ut till henne. På hennes fråga till kronofogde- myndigheten hur hon skulle kunna tillförsäkra sig ränta på beloppet överklagandet prövades fick hon av kronofogde till svar att hon inte skulle förlora några pengar eftersom pengarna hade satts in på ett räntebärande konto. När det stod klart att gäldenä- ren inte vunnit framgång med sitt överklagande redovisades emellertid endast kapitalbeloppet till henne. När hon skrev och frågade varför, fick hon ett skriftligt svar av kronofogde , i vilket han anförde att hon inte hade rätt till någon ränta eftersom någon sådan inte skulle utgå enligt domen. Hon tyckte att det var märkligt och skrev därför på nytt och bad om ett för- tydligande. Då hon inte fått något svar på närmare ringde hon upp . Det blev en diskussion i vilken han, enligt hennes uppfatt- ning, uttalade sig nedlåtande om henne och bl.a. undrade om en sådan liten summa verkligen var så mycket att bråka om. På begäran fick hon därefter ett till brev i saken. Det innehöll emellertid inte några nya argument. Som hon har uppfattat det anser kronofogdemyndigheten, helt utan lagstöd, att det är staten som har rätt till räntan på hennes pengar. Ärendet remitterades till i och därefter till . regionkronodirektören anförde i sitt svar följande. Av bifogade redogörelse från kronofogde framgår vilka ställnings- taganden som gjorts under handläggningen av det ärende som anmälts av N.B. till justitieombudsmannen. Till denna redogörelse kan tillfogas att kronofogde Drakenmark upplyst om att hon lämnat generella besked till N.B. om hur kronofogdemyndigheten hanterar utmätta medel. Det finns inga handläggningsnoteringar som kan styrka eller bekräfta detta. För det fall justitieombudsmannen finner att de utbetalda medlen skulle ut- betalats efter utmätningen är ett belopp om på grund av dröjsmålet, befogat. Av kronofogde yttrande framgår följande. N.B. (sökanden) har i ansökan som inkom till kronofogdemyndigheten begärt fullständig verkställighet av dom avseende stadfäst förlikning (Mål nr T 1776-99). förlikningens första punkt skall H.L. (gäldenären) till N.B. betala i kontanter femtioentusen (51 000) kronor. beslutade att utmäta gäldenärens innestående medel på postgirokonto intill ett belopp om , varav avsåg krono- fogdemyndighetens grundavgift. Efter invändning från gäldenären om att hinder för verkställighet var för handen, fann kronofogdemyndigheten i beslut att något sådant hinder inte förelåg. Kronofogdemyn- dighetens beslut överklagades till som lämnade överkla- gandet utan bifall. Tingsrättens beslut överklagades. meddelade inte prövningstillstånd. Med anledning av att H.L. överkla- gade beslutet om att hinder mot verkställighet inte före- låg, insattes de utmätta postgiromedlen på kronofogdemyndighetens räntebä- rande konto. Efter det att beslut vunnit laga kraft gjordes en utbetalning till sökanden. Endast ett belopp om utbetalades på grund av att kronofogdemyndigheten ut- mätte för N.B:s restförda skulder i enskilt mål. N.B. har gjort gällande att räntan som uppkommit när det ut- mätta beloppet innestått på kronofogdemyndighetens konto skall tillfalla henne. Hon anför att pengarna har utmätts för hennes räkning, varför de till- hör henne och att hon på grund härav är berättigad till upplupen ränta på ka- pitalbeloppet. I detta fall aktualiseras frågan till vem det utmätta penningbe- loppet kan anses ha tillhört det varit insatt på kronofogdemyn- dighetens räntebärande konto. På grund av att gäldenärens invändning mot verkställighet var föremål för domstolsprövning, har kronofogdemyndigheten inte ansett att utmätta medel har kunnat utbetalas till sökanden. Under tid utmätt belopp varit insatt på kronofogdemyndighetens räntebärande konto kan varken förfogande- eller äganderätten till dessa medel anses ha övergått till N.B. Hon har därför inte varit berättigad till den ränta som uppkommit medlen varit ränte- bärande. Gäldenären har enligt exekutionstiteln förpliktats att utge till sökanden. Någon ränta skall enligt den stadfästa förlikningen ej utgå på kapitalbeloppet. verkställer i enlighet med exeku- tionstiteln och sökanden har erhållit betalning i enlighet med denna. Även på denna grund kan kronofogdemyndigheten inte finna att N.B. skulle vara be- rättigad till aktuellt räntebelopp. Enligt 13 kap. 14 § tredje punkten utsökningsbalken (UB) får medel ej be- talas ut utan att säkerhet ställts, om rätten till medlen är beroende av ett över- klagande av utmätningen. En analog tillämpning av denna bestämmelse bör kunna göras när ett beslut enligt 3 kap. 21 § UB har överklagats. På grund av gäldenärens överklagande av kronofogdemyndighetens beslut i frågan om hinder mot verkställighet, har myndigheten bedömt att utmätta medel inte skall betalas ut till sökanden. Av ovannämnda lagstadgande framgår dock att N.B. omgående hade kunnat tillgodogöra sig det utmätta beloppet om hon i enlighet med 13 kap. 14 § UB ställt säkerhet. I detta läge hade således peng- arna kunnat utbetalas och hon hade därmed haft möjlighet att själv göra peng- arna räntebärande. återbetalade den upplupna räntan om till gäldenären. avgav remissvar genom kronodirektören . Av verkets yttrande framgår följande. Av 13 kap. 1 § 1 st. UB framgår att medel som flyter in till KFM i mål om utmätning ska redovisas . oavsett av vilken anledning medel flyter in till KFM (utmätning av kontanter, försäljning av lös eller fast egendom, frivillig betalning av gäldenären m.m.). Enligt kompletterande föreskrift i 13 kap. 3 § 1 p UF ska influtna medel redovisas om inte hinder möter eller särskilda skäl föreligger. I vilka fall KFM inte får utbetala medel utan att säkerhet ställs framgår av 13 kap. 14 § UB. Utbetalningsförbud föreligger t.ex. när rätten till medlen är beroende av ett överklagande av utmätningsbeslutet (13 kap. 14 § 3 p UB).