frsrdg · GQ04RR20 · 2003-01-01 00:00:00 — Till exempel åligger det ombudsmännen enligt 4 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän att verka för att brister i lagstiftningen avhjälps och att göra framställning om författningsändring till regeringen eller , om ombudsmännen finner att sådan behövs. Ett exempel gäller rävburar, där JO Ragnemalm fann att dåvarande Lantbruksstyrelsens föreskrifter svårligen kunde förenas med djurskyddslagens krav och rekommenderade en översyn . En skillnad mellan denna existerande granskning och den mera kontinuerliga som förespråkar ligger i att kontrollmakten enligt henne som regel utlöses på förekommen anledning som misstanke om missförhållanden, fel i särskilt fall osv., i stället för regelbunden och rutinmässig granskning utan direkt yttre orsak. Någon motsättning mellan kontrollformerna behöver inte finnas, utan de borde, enligt , kunna komplettera varandra, förutsatt att man finner en bra kanslimässig ordning för rapportering och granskning. Revisorernas förslag och beslut Revisorerna föreslog i granskningen om normgivningsbemyndiganden att regeringen med utgångspunkt från befintliga system skulle utarbeta förslag till ett rättsinformationssystem som innefattade lagar, förordningar och myndighetsföreskrifter. Systemet skulle göra det möjligt att se vad som gäller inom ett område, vare sig bestämmelserna finns i lag, förordning eller myndighetsföreskrifter. Möjligheterna till överblick skulle bli bättre för dem som utfärdar regler, för dem som ska övervaka reglernas tillämpning och för dem som ska rätta sig efter reglerna. ansåg vid sin beredning av revisorernas förslag att det allmänna borde sörja för en kontinuerlig grundservice på rättsinformationsområdet (1992/93:KU1). Enligt utskottet gav förordningen (1980:628) om rättsdatasystemet också uttryck för detta. Ett heltäckande system av det slag revisorerna förespråkat skulle enligt utskottets bedömning dock medföra ökade kostnader såväl hos myndigheterna som inom rättsdatasystemet. Behovet av ytterligare uppgifter i systemet måste enligt utskottet därför vägas mot kostnaderna när en utbyggnad av systemet prövas. Utskottet utgick från att regeringen uppmärksamt följde det arbete som bedrevs genom Samarbetsorganet för rättsväsendets informationssystem (). Därmed avstyrkte utskottet revisorernas förslag om datorbaserat rättsinformationssystem. revisorer ansåg i sin granskning att det fanns ett allmänt intresse i samhället, i vissa fall t.o.m. skyldighet för medborgarna att kunna reglerna. Revisorerna föreslog därför ett antal åtgärder för att förbättra möjligheterna att överblicka normgivningen. Grundläggande för en sådan överblick var enligt revisorerna ett väl fungerande rättsinformationssystem som täcker en stor del av normgivningen. De statliga myndigheternas och kommunernas författningar låg emellertid utanför rättsdatasystemet. Revisorerna konstaterade också att den kommunala normgivningen i hög grad påverkar enskilda människors vardagsliv och att det därför var väsentligt att kommunernas regler på dessa områden lätt går att överblicka. En god överblick kunde enligt revisorerna åstadkommas på olika sätt, bl.a. genom att begränsa antalet regler och att göra dessa lättillgängliga för kommuninvånarna. Varje kommun borde enligt revisorerna ha en egen författningssamling där kommunala regler publiceras. Revisorerna föreslog att regeringen skulle utarbeta förslag angående skyldighet för kommunerna att förteckna och publicera sina författningar. ansåg vid sin beredning (bet. 1992/93: KU1) att det givetvis är av stort intresse för dem som berörs av föreskrifterna att de publiceras. Arbetet med att publicera föreskrifterna borde enligt utskottet också kunna vara ett led i regelreformeringen när det gäller kommunala författningar. Utskottet erinrade om tanken på en skyldighet för kommunerna att ge ut egna författningssamlingar samt att ta fram riktlinjer för innehåll och utformning. Trots att sådana riktlinjer som revisorerna påpekat utfärdats , hade författningar på området publicerats endast i mycket begränsad utsträckning. Utskottet ansåg detta otillfredsställande och menade att den bristande hörsamheten talade för att problemet borde lösas på ett annat sätt. I skrivelsen 1998/99:17 presenterade regeringen sin syn på ett offentligt rättsinformationssystem. Regeringen ansåg att staten borde svara för en kontinuerlig grundservice på rättsinformationens område med hjälp av informationsteknik. Servicen ska rikta sig till såväl allmänheten som den offentliga sektorn. Regeringen beskrev i skrivelsen också framväxten av rättsdatasystemet. arbetade med rättsdatafrågor och framåt. Samordningssträvandena var till en början koncentrerade till brottsmålsförfarandet, men 1980 beslutade regeringen att vissa av registren skulle öppnas för allmänheten. I rättsdataförordningen (1980:628) meddelade regeringen bestämmelser om rättsdatasystemets innehåll m.m. överlämnade en skrivelse till regeringen med förslag till åtgärder för att få till stånd en aktiv spridning av rättsinformation med hjälp av informationsteknik (IT). Regeringen tillsatte därefter en arbetsgrupp inom med uppgift att lämna förslag till ett nytt rättsdatasystem. I gruppen ingick förutom företrädare för olika departement representanter för och Statskontoret. redovisades promemorians förslag, remissutfallet Arbetsgruppen avslutade sitt arbete genom att presentera sina slutliga överväganden och förslag i Ett offentligt rättsinformationssystem (Ds 1998:10). och den tänkta inriktningen av det fortsatta arbetet för IT-råd. Regeringen ansåg i skrivelsen 1998/99:17 att servicen ska omfatta de offentliga rättskällorna, från författningar och deras förarbeten till domstolarnas och myndigheternas praxis. Informationen ska hållas elektroniskt tillgänglig på ett överskådligt och enhetligt sätt, vara gratis samt elektroniskt sökbar via en gemensam ingångssida på Internet. I skrivelsen ansåg regeringen vidare att rättsinformationssystemet borde vara ett effektivt redskap för myndigheterna. ( underlätta arbetet med lagrådsremisser och propositioner i ( vara ett stöd i beslutsprocess och ge myndigheterna stöd vid utformning och hantering av föreskrifter ( underlätta för domstolar att snabbt få fram relevant rättsinformation ( vara tillgängligt för en bred allmänhet och för den privata marknaden. justitieutskott uttalade (1998/99:JuU11) att det såg med tillfredsställelse på den utveckling av datasystemen som regeringens planering innebar. I propositionen Statlig förvaltning i medborgarnas tjänst (prop. 1997/98:136 redovisade regeringen riktlinjer för och krav på den framtida statsförvaltningen. En enkel, säker och kostnadseffektiv tillgång till samhällets grundläggande information sågs, enligt propositionen, som ett offentligt åtagande av väsentlig betydelse för den offentliga förvaltningen, för medborgarna och för företagen. Enligt rättsdataförordningen (1980:628) skulle det finnas ett informationssystem som fördes med hjälp av automatisk databehandling för information om innehållet i lagar och andra författningar. Innehållet i registret skulle kunna läsas med hjälp av en terminal. Systemet skulle innehålla register över författningar i , i löpande text samt register över , och författningssamlingar. Rättsdatasystemet skulle också innehålla rättsfall från bl.a. och hovrätterna, Regeringsrätten och kammarrätterna samt Arbetsdomstolen. Dessutom skulle systemet innehålla avgöranden från och kommissionen för de mänskliga rättigheterna samt register över de statliga kommittéerna. blev en myndighet 1997 blev det också registeransvarigt för de flesta register. Övriga myndigheter som hade registeransvar enligt rättsdataförordningen var , , och . Rättsdataförordningen slutade gälla , då den ersattes av rättsinformationsförordningen (1999:175). I den tidigare nämnda skrivelsen (skr. 1998/99:17) hade regeringen redovisat uppfattningen att det behövdes en förordning som bättre speglade de faktiska förhållandena. Regeringen ansåg att utvecklingen under de närmast föregående åren hade sprungit ifrån regleringen. Det ansvar som olika offentliga organ tagit på sig beträffande rättslig informationsspridning omfattades därför endast till en viss del av förordningen. Enligt regeringen var samordningen av den offentliga rättsliga informationsspridningen över huvud taget dålig. En mer effektiv offentlig informationsförsörjning i fråga om rättsinformation skulle enligt skrivelsen kräva en klarare styrning och samordning, bl.a. genom en tydlig ansvarsfördelning. Det måste råda klarhet om det offentliga åtagandet. Det måste vidare vara klart vem som ansvarar för spridning, informationens kvalitet och den servicenivå som ska gälla. Enligt portalparagrafen i rättsinformationsförordningen syftar det offentliga rättsinformationssystemet till att tillförsäkra den offentliga förvaltningen och de enskilda tillgång till grundläggande rättsinformation i elektronisk form. Rättsinformationssystemet ska innehålla mer information än rättsdatasystemet. Det ska innehålla som den kungörs (i fulltext) och grundförfattningarna med införda ändringar samt referensregister över författningar i . Systemet ska också innehålla de gällande förordningar som kungörs i andra författningssamlingar än . Systemet ska vidare innehålla sådana gällande föreskrifter som är beslutade av myndigheter under regeringen och som ska kungöras enligt lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar. Kommunala föreskrifter kan efter överenskommelse ingå i systemet. Enligt 5 § i förordningen ska det vidare innehålla 1. ett referensregister över de statliga kommittéerna med uppgift om regeringsbeslut, ledamöter och arbetsplaner 4. utredningsbetänkanden som publiceras i (SOU) och i departementsserien (Ds) samt 5. regeringens propositioner. är informationsansvarig myndighet - dvs. den som ser till att informationen blir elektroniskt tillgänglig och svarar för säkerhet, aktualitet och tillförlitlighet - för vägledande avgöranden från , Regeringsrätten, hovrätterna, kammarrätterna, Arbetsdomstolen, , och Patentbesvärsrätten. Vägledande avgöranden i förvaltningsärenden som är av betydelse för allmänheten är respektive myndighet informationsansvarig för. är informationsansvarig myndighet för övrig information. Dessutom är samordningsmyndighet för rättsinformationssystemet och ska svara för standardisering, sammanlänkning, gemensamma driftsfrågor, avtal med kommuner, råd, bevaka gemensamma säkerhetsfrågor m.m. uppdrog regeringen åt Statskontoret att samordna de informationsansvariga myndigheternas arbete i det nya rättsinformationssystemet. Statskontoret skulle enligt uppdraget verka för att myndigheterna förberedde och organiserade sig för att uppfylla kraven i rättsinformationsförordningen. Uppdraget slutredovisades (Statskontoret 2000:24). Statskontoret ansåg att det borde göras en analys av användarbehoven innan målen och kraven för kommande etapper lades fast. Verket konstaterade också att myndigheterna efterfrågade ett mer operativt stöd i arbetet. Exempelvis borde tekniska krav och beslut med praktiska konsekvenser för myndigheterna åtföljas av grafiska mallar, dokumenttypsdefinitioner, anvisningar, informations- och utbildningsmaterial samt seminarier och handhavandeutbildning. Vidare ansåg Statskontoret att uppgifterna för samordningsfunktion borde ses över. Projektarbetet borde i fortsättningen utföras av en sammanhållen genomförandegrupp med aktivt arbetande deltagare. Statskontoret ansåg också att samordningsuppgiften borde kunna skiljas från verkställandet av eget producent- och publiceringsansvar. Uppbyggnaden av det nya rättsinformationssystemet etappindelades. Inom ramen för etapp 1 gjordes all obligatorisk rättsinformation tillgänglig på Internet i valfritt format och utan större krav på enhetlighet etc. Informationen är tillgänglig via länkar till myndigheternas egna webbplatser från den gemensamma portalen Lagrummet. Under del 1 hade Statskontoret regeringens uppdrag att samordna producentmyndigheterna, och arbetet gällde i första hand att se till att länsstyrelserna och 55 andra myndigheter skulle uppfylla kraven i rättsinformationsförordningen. Del 1 slutfördes i samband med att rättsinformationsförordningen trädde i kraft fullt ut . Inom ramen för etapp 2 skulle all obligatorisk rättsinformation göras tillgänglig i strukturerad form så att systemet uppfyllde de långsiktiga målsättningar som presenterats i regeringens skrivelse 1998/99:17 om det nya offentliga rättsinformationssystemet. I projektmålet för etapp 2 ingick bl.a. fritextsökningar och strukturerade sökningar i hela systemet , länkningsmöjligheter mellan och inom olika rättskällor, presentation av all rätts-information på ett enhetligt sätt samt val av presentationsformat vid varje söktillfälle. Systemet skulle vara så användarvänligt att alla kategorier av användare kan hitta den information de önskar. Från projekt till en del av ordinarie organisation Ansvaret för arbetet med att förverkliga målen för del 2 låg hos . En projektgrupp på IT-enheten genomförde arbetet i form av ett pilotprojekt tillsammans med ett antal rättsinformationsproducerande myndigheter . Arbetet med rättsinformationssystemet drevs i projektform, men projektet avslutades , då verksamheten integrerades i ordinarie organisation. gjordes en förstudie om förutsättningar för en successiv utveckling av rättsinformationssystemet. Studien syftade till att utröna vilka åtgärder som är mest lämpade för att rättsinformationssystemet successivt ska kunna utvecklas till ett system som i möjligaste mån tillgodoser systemets målgrupper - enskilda och den offentliga sektorn. Arbetsgruppen Gulag (Gruppen för utveckling av lagrummet) lämnade en lägesrapport för arbetet med att successivt utveckla rättsinformationssystemet. Gulag ansåg det väsentligt att definiera de viktigaste målgrupperna för systemet och fann att dessa var de som arbetar med lagstiftning och annan rättsbildning på myndigheterna samt den ovane användaren som använder systemet för privat bruk. Gulag redogjorde kort för regeringens åtgärder och uttalanden angående samhällsinformation i allmänhet och nämnde bl.a. åtgärder för att utarbeta kriterier för begreppet 24-timmarsmyndigheter. Begreppet syftar på myndigheter som dygnet runt är elektroniskt tillgängliga för informationshämtande och ärendehantering. Arbetsgruppen menade att rättsinformationen får anses vara en viktig del av den service till medborgarna som utgör tanken bakom 24-timmarsmyndigheten. Arbete med rättsinformationssystemet borde därför genomföras med hänsyn till myndigheternas strävan att bli 24-timmarsmyndigheter. Lägesrapporten innehåller resonemang kring vilka konkreta förbättringar som på kortare sikt bör prioriteras, både vad gäller sökning och portalen Lagrummets användarvänlighet. Rättsinformationen är enligt arbetsgruppen en av många delar av den samhällsinformation staten bör lämna till medborgarna. Rättsinformationen intar emellertid en särställning bland samhällsinformationen. Arbetsgruppen pekar bl.a. på regeringsformens bestämmelse om att den offentliga makt som utgår från folket ska utövas under lagarna, och vidare att medborgarna förväntas känna till lagarna. Ytterligare ett viktigt särdrag för rättsinformation i jämförelse med annan samhällsinformation är att innehållet i informationen exakt bestäms av det beslutande offentliga organet. Några preciserade förslag angående den fortsatta utvecklingen av systemet lämnades inte. Det ursprungliga rättsdatasystemet innehöll huvudsakligen de register som utarbetats i och som koncentrerats till brottsmålsförfarandet i vid mening och rutiner inom kriminalvården. Själva databehandlingen utfördes av den statliga myndigheten . ombildades DAFA till ett helägt statligt affärsdrivande bolag, som 1993 köptes av det franskägda företaget . Före Semas uppköp av slöts ett avtal som innebar att överlät åt att svara för att innehållet i departementets databaser skulle ställas till allmänhetens förfogande. Förvaltningskontoret fick rätt att besluta om priset på tjänsterna efter samråd med departementet. De uppgifter som myndigheten ursprungligen hade kom att skötas av (numera ) och ingå i Rättsbanken. I Rättsbanken ingick information som omfattades av rättsdataförordningen, och fick tillgång till denna information via Rixlex. I rättsbanken finns dessutom rättsinformation som inte omfattas av rättsdataförordningen. Rättsbanken är tillgänglig på Internet. rättsdatabaser är tillgängliga för allmänheten genom databas , som sköts av administrativa kontor. I Rixlex ingår, förutom rättsdatabaser, även sådan information som inte omfattas av rättsdataförordningen såsom stora delar av riksdagstrycket, information om ledamöter, planering och ärenden, om EU samt referenser till offentliga publikationer. Fram till togs avgifter ut för nyttjande av Rixlex, men bibliotek och medborgarkontor hade möjlighet till gratis abonnemang. Sedan förvaltningsstyrelse beslutat att Rixlex skulle tillhandahållas utan avgift har det varit gratis. har det dessutom funnits tillgängligt på Internet i ett gränssnitt anpassat för World . antog förvaltningsstyrelse riktlinjer för informationsverksamhet. Enligt riktlinjerna ska informationsarbete utgå från de grundläggande rättigheterna om yttrandefrihet och offentlighet. information ska vara lättillgänglig för alla. Eftersom människor söker och använder information på olika sätt ska den tillhandahållas och aktivt spridas via olika muntliga, tryckta och elektroniska kanaler. Seminariet Rättsinformationen och IT 2002 arrangerades av och syftade till att belysa hur rättsinformationen utvecklats och hur företrädare inom området ansåg att arbetet borde gå vidare. I seminariet diskuterades det offentligas roll i rättsinformationssystemet och de problem som arbetet präglas av. Bland annat diskuterades Rixlex uppbyggnad vis á vis det norska rättsinformationssystemet, Lovdata. Lovdata, som är mer avancerad i sin struktur, är ett väl fungerande system som skulle kunna vara en förebild för det framtida svenska rättsinformationssystemet. Samordning med SverigeDirekt och Samhällsguiden Samhällsguiden tillkom på initiativ av som 1978 konstaterat att samhällets ansvar för att hålla medborgarna informerade om vilka regler som gäller, vart man ska vända sig i olika frågor och hur man går tillväga i olika sammanhang hade blivit allt större. ansåg därför att det fanns ett behov av en samlad information om de vanligaste frågorna om offentlig sektor som medborgarna ställs inför. Samhällsguiden är en utkommande handbok i offentlig service, utgiven i ett samarbete mellan och departementen. Den ska ge en sammanställning och vägledning av de just nu gällande regler man behöver känna till inom olika samhällsområden. Guiden är strukturerad på ett sätt som ska göra det lätt att hitta information som är relaterad till ett viss ämne. är Samhällsguiden även tillgänglig på Internet, och erbjuder där även länkar till myndigheter och de underliggande lagarna. Nätversionen har också en ingång till samhällsinformation på svenskt och internationellt teckenspråk. För produktionen av Samhällsguiden har avtal träffats mellan och administrativa kontor. Det senaste avtalet är och innebar att Samhällsguiden produceras vid administrativa kontor, att ska tillhandahålla det faktaunderlag som krävs och att ska upplåta utrymme för publicering av Samhällsguiden på sin webbplats. Avtalet gällde t.o.m. utgången av 2002. Enligt en överenskommelse mellan och riksdagsförvaltningen ska en ny diskussion om Samhällsguidens utgivning tas . föreslog 1996 i rapporten Det offentliga på Internet att den offentliga sektorn skulle etablera en gemensam ingångssida på Internet för hela förvaltningen, som skulle underlätta för användarna att nå information från den offentliga sektorn. Rapporten hade utarbetats på uppdrag av Toppledarforum inom ramen för projektet för offentlig sektor. följdes rapporten av ett avtal mellan staten - företrädd av - och . Avtalet kompletterades med innebörden att även skulle medverka i projektet. Verksamheten skulle enligt avtalet drivas i projektform under namnet SverigeDirekt. svarade för den tekniska driften av webbplatsen, och verksamheten leddes av en styrgrupp med företrädare för avtalsparterna. SverigeDirekt har ambitionen att vara det offentliga gemensamma webbplats och startpunkten för sökningar inom den offentliga sektorn. Här finns länkar och adressregister till riksdag, regering, landsting, kommuner, myndigheter, akademier, enskilda institutioner och organisationer. Med hjälp av SverigeDirekts sökmotor ska det gå att söka på alla webbplatser inom den offentliga sektorn. framförde styrgruppen i en rapport att det var angeläget att SverigeDirekt skulle övergå från projektform till en permanent organisation. Styrgruppen förordade att en statlig nämnd skulle inrättas som huvudman för all elektronisk samhällsinformation, dvs. SverigeDirekt och Samhällsguiden i såväl elektronisk som tryckt version. Även ansvaret för rättsinformationssystemet och grunddatabasen skulle enligt styrgruppen kunna läggas på en sådan nämnd. Därefter genomförde och tillsammans en översyn av verksamheten för SverigeDirekt. Enligt översynen, som blev klar , borde man överväga att tillsätta en offentlig utredning för att göra fortsatta bedömningar om mål och inriktning för en verksamhet på . Utredningen borde också pröva behovet av närmare samordning med Samhällsguiden och rättsinformationssystemet. Arbetet med Samhällsguiden innebär enligt rapporten, till skillnad mot arbetet med SverigeDirekt, egen produktion av information. Om man ville hålla sådan informationsproduktion utanför tjänsten SverigeDirekt borde de båda verksamheterna inte slås samman, även om de kunde ha samma huvudman. I rapporten konstaterades också att både SverigeDirekt och rättsinformationssystemet var i ett uppbyggnadsskede, och att det var svårt att se att det skulle finnas några samordningsfördelar med att i den rådande situationen organisatoriskt lägga samman de båda verksamheterna. På kort sikt borde därför de båda verksamheterna bedrivas var för sig. Det framhölls i rapporten att det är viktigt att det bara finns en huvudman för verksamheten om den permanentas, och att det är tydligt var ansvaret ligger. Den påföljande utredningen om SverigeDirekt skulle enligt sina direktiv (dir. 2000:38, 2001:18 och 2001:98) föreslå hur den verksamhet som bedrivs under benämningen SverigeDirekt i sin permanenta form ska utvecklas och organiseras . Samordningen med verksamhet som bedrivs genom SverigeDirekt och annan närliggande IT-baserad samhällsinformation, som rättsinformationssystemet och Samhällsguiden, skulle också övervägas. I slutbetänkandet Guide på Internet (SOU 2002:20) föreslog utredningen att det inte ska bildas någon ny myndighet för SverigeDirekt och de verksamheter som SverigeDirekt ska samordnas med. Utredningen föreslog i stället att uppgifterna ska placeras på Statskontoret. Utredningen ansåg att staten inte ska finansiera flera informationstjänster med samma syfte och fokus. Därför bör enligt utredningen och Samhällsguiden integreras med varandra. instämmer i sitt remissvar med utredningens förslag att integrera Samhällsguiden med SverigeDirekt samt att SverigeDirekt bör inordnas i Statskontoret. anser att ambitionen för och innehållet i de båda webbaserade informationstjänsterna SverigeDirekt och Samhällsguiden till stora delar är densamma, varför de båda tjänsterna bör samordnas. SverigeDirekt har enligt utredningen i princip fungerat som en länksamling. Samhällsguiden har en problemorienterad struktur - information kan sökas utifrån en livssituation eller ett visst problemområde. Möjligheterna till att söka problemorienterad information bör enligt utredningen lyftas fram i en framtida SverigeDirekttjänst. Men den anser att det allmänna tar på sig ett alltför stort centralt ansvar genom att i Samhällsguiden tillhandahålla ett så omfattande redaktionellt material, som Samhällsguiden erbjuder.