frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — I propositionen Brottsoffren i blickpunkten en brottsofferfond och andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning uttalades att det inte var möjligt att göra några mera genomgripande förändringar för att förbättra skyddet för målsägande och vittnen mot våld och hot om våld utan att komma i konflikt med de grundläggande principerna för ett rättssamhälle. En sådan princip är att en part skall känna till och kunna bemöta alla uppgifter som domstolen grundar sitt avgörande på. Enligt regeringens mening var det därför inte möj- ligt att ändra reglerna om sekretess eller om parters rätt till insyn i process- materialet. I propositionen föreslogs i stället att skyddet för målsägande och vittnen skulle förbättras genom att man skulle försöka se till att sådana upp- gifter om målsägande och vittnen som saknar materiell betydelse i målet inte kommer till den tilltalades kännedom (prop. 1993/94:143 s. 44 f.). I samband med sin behandling av propositionen tog justitieutskottet ställ- ning till en ny motion om att vittnen skulle kunna erbjudas möjligheter att vara anonyma. Utskottet fann i denna del inte skäl att ändra sin tidigare redo- visade inställning i fråga om anonymitet för vittnen (bet.1993/94:JuU25 s. 21 f.). Frågan har sedan återigen behandlats i promemorian Vittnen och målsä- gande i domstol. Det uttalades där att inte all användning av anonyma vittnen som bevisning i en rättegång skulle medföra att kränk- tes. Med hänvisning till den ståndpunkt som regering och riksdag hade intagit i frågan om anonyma vittnen lade promemorieförfattarna emellertid inte fram något förslag om tillåtande av sådan bevisning. Frågan lämnades däremot öppen för framtida överväganden (Ds 1995:1 s. 50 f.). , som hade till uppgift att utvärdera de åtgärder som den senaste tioårsperioden hade vidtagits på brottsofferområdet, lade fram sitt betänkande (SOU 1998:40) Brottsoffer Vad har gjorts? Vad bör göras? Av betänkandet framgår att utredningen hade övervägt en ordning med möjlighet för bevispersoner att under vissa förutsättningar få vara ano- nyma i förhållande till den tilltalade. Vid övervägandena hade utredningen emellertid beaktat att de undersökningar som gjorts visat att hot och andra övergrepp mot målsägande och vittnen förekommer relativt sällan och inte hade ökat i någon större omfattning samt att de övergrepp som förekommer främst riktas mot personer som den tilltalade har en relation till. Vidare hade utredningen beaktat att försvararen hamnar i en konfliktsituation gentemot sin klient genom att han måste förtiga identitetsuppgifter som han fått kännedom om under förhören med målsäganden eller vittnet. Mot bakgrund av dessa omständigheter och det förhållandet att principen om offentlighet och parts rätt till fullständig insyn inte bör åsidosättas utan mycket starka skäl fann utredningen det inte motiverat att föreslå en ordning med anonymitet för målsägande och vittnen (s. 320). Det kan tilläggas att som underlag för sin bedöm- ning hade ministerråds rekommendation om hot mot vittnen och den tilltalades rätt till försvar (No. R [97] 13). I punkt 10 i rekommendationen uttalas bl.a. att i de fall, där anonymitet för personer som kan komma att vittna är förenlig med den nationella lagstiftningen, detta bör vara en exceptionell åtgärd (betänkandet s. 615). Den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande friheterna () är en del av den svenska rätten. Konventionen innehåller i artikel 6 bestämmelser om den enskildes rätt till en rättvis rättegång (fair trial). Var och en skall, vid prövningen av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag (punkt 1). Var och en som blivit anklagad för brott har vidare ett antal minimirättigheter (punkt 3). En sådan rättighet är att förhöra eller låta förhöra vittnen som åbe- ropas mot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under sam- ma förhållanden som vittnen åberopade mot honom (punkt 3 d). Rätten till en rättvis rättegång innefattar ett krav på ett s.k. kontradiktoriskt förfarande vid domstolen. Denna får inte till nackdel för en enskild part grun- da sitt avgörande på bevisning eller information som parten inte fått del av eller inte fått tillfälle att bemöta. Den i punkten 3 d angivna rätten är ett utflö- de av principen om equality of arms som innebär att parterna skall vara likställda i processen och att den ene således inte får gynnas procedurmässigt på den andres bekostnad (se , Mänskliga rättigheter, 5:e uppl., s. 162 och 164). Den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna () har i några fall behandlat frågan om tillåtligheten av användandet av anonyma vittnen, dvs. av vittnen vilkas identitet inte är känd för den tilltalade eller den misstänkte. har härvid funnit att det inte är oförenligt med konven- tionen att åberopa anonyma vittnen som bevisning, men att anonymitet kan godtas endast när starka skäl talar därför. I fallet van Mechelen mot Neder- länderna framhöll domstolen att vittnens anonymitet medför svårigheter för försvaret av ett slag som normalt inte bör förekomma i en brottmålsprocess och att en fällande dom inte får grundas enbart på eller ens väsentligen på anonyma vittnesmål. I fallet Doorson mot gjorde Europadom- stolen bl.a. följande principuttalande i frågan (se , Mänskliga rättig- heter i europeisk praxis, s. 184 f.): Som domstolen har uttalat, hindrar konventionen inte att man på förundersökningsstadiet förlitar sig på källor som anonyma uppgiftslämnare. När domstolen senare använder de upplysningar dessa lämnat som grundval för en fällande dom, kan detta emellertid skapa problem i förhållande till konventionen ... Som redan var underförstått i ... Kostovskidomen ..., är ... användning ... [av utsagor av anonyma uppgiftslämnare] inte under alla förhållanden oför- enlig med konventionen. Visserligen kräver artikel 6 inte uttryckligen att man tar hänsyn till vittnens eller målsägandes intressen i samband med att de kallas för att höras i ett mål. Emellertid kan deras liv, frihet eller personliga säkerhet stå på spel, liksom också intressen som i allmänhet är att hänföra till artikel 8 i konventionen. Sådana intressen för vittnen och målsägande skyddas i princip av andra mate riella bestämmelser i konventionen, vilket innebär att konventionsstaterna bör organisera sina straffprocesser så, att dessa intressen inte äventyras på ett oförsvarligt sätt. Mot denna bakgrund kräver principerna för en rättvis rätte- gång också att försvarets intressen i förekommande fall avvägs mot intressena hos vittnen och målsägande som kallas att avge utsagor. I bilaga 4 (här utesluten) lämnas en kortare redogörelse för vissa rättsfall från av intresse för den här behandlade frågan. Också i ett avgörande från Hovrätten för (RH 1995:32) har frågan om anonyma vittnen berörts. Den där aktuella frågan var om det hade förelegat giltigt skäl enligt 36 kap. 21 § RB för ett vittne att inte besvara en under vittnesförhör framställd fråga angående en uppgiftslämnares identitet. Efter en utförlig redogörelse för praxis och för olika utta- landen om synen på anonyma vittnen i svensk rätt kom hovrätten fram till slutsatsen att vittnet inte hade något giltigt skäl att hemlighålla sin sagesmans identitet. Frågan om de rättsliga möjligheterna att för en misstänkt hemlighålla en uppgiftslämnares identitet har vidare behandlats i ett avgörande av (NJA 1983 C 7). I detta fall hade domstolen att överpröva ett be- slut av hovrätten att inte lämna ut två förhörsprotokoll från förundersökningen till en person som hade häktats i sin frånvaro. Tingsrättens häktningsbeslut, som inte var verkställt, hade överklagats av den häktade, och hovrätten hade fordrat in förhörsprotokollen i besvärsmålet. I sitt beslut hänvisade till regeln i 14 kap. 5 § andra stycket sekretesslagen att sekretess inte innebär begränsning i en parts rätt enligt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörandet av ett mål eller ären- de. Till sådana omständigheter fick enligt i ett brottmål som hade avgjorts på handlingarna anses hänförliga alla omständigheter som framgår av domstolens processmaterial, i den mån de inte är ovidkommande för prövningen. konstaterade härefter att förhörsprotokol- lens innehåll måste anses höra till de omständigheter som lagts till grund för hovrättens häktningsbeslut. Den häktade fick därför anses berättigad att få del av de omständigheter som framgick av förhörsprotokollen, något som lämpli- gen kunde ske genom att kopior av protokollen lämnades ut. Av utredningen framgår att kontaktade , varvid hon berättade att det fanns ett vittne till mordet på Tidaholmsanstalten som var berett att inför domstol under ed berätta om vad han hade sett. Anledningen till telefonsamtalet var att vittnet, som själv avtjänade ett straff på anstalten, skulle friges under kommande veckohelg och därefter utvisas till ett avlägset beläget land. Enligt uppgav vid samtalet att det var angeläget att en bevisupptagning under förundersökningen ägde rum för att inte vittnets uppgifter, som bedömdes vara av väsentlig betydelse för utredningen, skulle gå förlorade. fick vid samtalet också reda på att vittnet fruktade för sin säkerhet och därför var berett att vittna endast om hans identitet inte röj- des för de misstänkta och deras försvarare. , kom in till tingsrätten med en formell begäran om bevisupptagning under förundersök- ning. ägde bevisupptagningen rum. Den gick till på så sätt att vittnet, vars identitet inte var känd av försvararna, lämnade sin berät- telse bakom en skärm där han var synlig för åklagaren och rätten men inte för de närvarande försvararna. De misstänkta, som inte hade kallats till bevis- upptagningen, var inte närvarande. Försvararna tilläts ställa frågor till vittnet. Det tillämpade förfarandet väcker frågorna om det över huvud taget är för- enligt med svensk rätt att tillåta anonyma vittnesmål inför domstol och, om så skulle vara fallet, om ett vittnes identitet får hållas hemlig för den misstänkte vid en bevisupptagning under förundersökning? Såvitt framgår av utredningen grundade sin framställning om bevisupptagning på bestämmelserna i 23 kap. 15 § RB. Den direkta an- ledningen till framställningen var att vittnet skulle utvisas ur riket till ett avlägset land och att bevisningen därför skulle gå förlorad om bevis- upptagningen inte ägde rum. Tingsrätten har också i sitt protokoll angett att det var fråga om bevisupptagning enligt den nämnda bestämmelsen. Bestämmelserna i 23 kap. 15 § RB gör det möjligt att redan under förun- dersökningen ta upp bevisning som sedan skall kunna åberopas vid huvudför- handlingen. Förutsättningen för en sådan upptagning är att det föreligger en fara för att bevis som skall åberopas vid en huvudförhandling går förlorat eller då endast med svårighet kan föras, t.ex. om det finns anled- ning anta att ett vittne på grund av sjukdom, resa eller annan orsak skall vara ur stånd att inställa sig vid huvudförhandlingen (Fitger, , del 2, s. 23:55 f.). Det står enligt min mening klart att situationen var sådan att det fanns rättsliga förutsättningar för en bevisupptagning med stöd av 23 kap. 15 § RB. Varken begäran om bevisupptagning eller tings- rättens beslut att tillåta upptagningen föranleder därför någon kritik från min sida. Härav följer emellertid inte att det var tillåtet att genomföra bevisupptag- ningen på det sätt som skedde. Som framgår av redogörelsen i det föregående har såväl statsmakterna som olika offentliga utredningar gett uttryck för uppfattningen att svensk rätt inte tillåter användning av anonyma vittnen inför domstol. och har emellertid låt vara på skilda vägar kommit till ett annat resultat såvitt avser vittnesförhör under en pågående förundersökning. synes vara av den uppfattningen att samma principer skall anses gälla för förhör under förundersökning vare sig det är fråga om ett po- lisförhör eller ett vittnesförhör inför domstol med stöd av 23 kap. 13 eller 15 § RB. Hon har framhållit att hon, om hon vid exempelvis en häktningsför- handling hade åberopat en vittnesutsaga lämnad vid ett polisförhör, inte hade varit skyldig att röja vittnets identitet, utan att en sådan skyldighet inträder först när den misstänkte enligt bestämmelserna i 23 kap. 18 § RB skall underrättas om sin rätt att ta del av vad som förekommit i utredning- en. Hon har förklarat att hon inte kan inse att hon som åklagare skulle vara sämre ställd vad gäller möjligheterna att hemlighålla ett vittnes identitet av det skälet att förhöret hålls inför domaren med de misstänktas advokater när- varande. har å sin sida hänvisat till uttalanden av av innebörd att användning av anonyma vittnen inte i alla situationer är oförenlig med . Han har vidare förklarat att han inte kunnat finna något legalt förbud mot att under en förundersökning ta upp vittnesförhör på det sätt som skedde i det aktuella fallet. Jag vill med anledning av vad har anfört om tillämpningen av framhålla att det ligger i sakens natur att denna inte kan åberopas till stöd för begränsningar av de grundläggande fri- och rättigheterna som går längre än vad som följer av den nationella rätten i de enskilda kon- ventionsstaterna. Vad som däremot kan prövas med utgångspunkt i konven- tionens bestämmelser är om en begränsning i ett visst fall av någons fri- och rättigheter med stöd av nationell rätt kan anses vara tillåtlig också enligt kon- ventionen. Ett grundläggande krav för att användningen av anonyma vittnen skall kunna anses vara förenlig med är att sådana förhör är tillåtna enligt den nationella rätten. Härutöver fordras sedan att den natio- nella rätten uppfyller de krav som har lagts fast genom praxis (jfr SOU 1998:40 s. 326 och punkten 10 i rekommenda- tion om hot mot vittnen och den tilltalades rätt till försvar). har i ett antal fall konstaterat att frågan om tillåtligheten av viss bevisning i första hand regleras av nationell rätt och har sedan begränsat sin bedömning till frågan om processen som helhet, däribland sättet för bevisupptagningen, uppfyllt de krav som kan ställas på en rättvis rättegång (Fitger, Rättegångs- balken, del 3, s. 35:80). Avgörande för frågan hur man skall se på det förfarande som tillämpades vid bevisupptagningen är således i första hand vad som föreskrivs i rätte- gångsbalken. Vid en bevisupptagning enligt 23 kap. 15 § RB gäller som tidigare nämnts i tillämpliga delar de bestämmelser som meddelats om bevis som tas upp utom huvudförhandling. Vissa bestämmelser i ämnet, avseende bl.a. kallelse till parterna, återfinns i 35 kap. 912 §§ RB (Fitger, , del 2, s. 23:56 a). I övrigt gäller vanliga regler om de olika slagen av bevis. Bestämmelserna om vittnesförhör i 36 kap. RB är sålunda tillämpli- ga i fråga om alla former av vittnesförhör med stöd av bestämmelser, dvs. också sådana vittnesförhör som hålls under en förunder- sökning med stöd av 23 kap. 15 § RB. Detta innebär att ett vittne även vid en bevisupptagning enligt detta lagrum är skyldig att avlägga den i 36 kap. 11 § RB föreskrivna vittneseden och att rätten enligt 10 § i samma kapitel, innan vittnesmålet avläggs, skall höra vittnet om hans fullständiga namn och, om det behövs, ålder, yrke och hemvist. Någon laglig möjlighet att utestänga en part från detta moment i bevisupptagningen finns inte. Vid upptagande av vittnesförhör enligt saknas således, oavsett om förhöret hålls vid eller utom huvudförhandling, rättslig möjlighet att för parterna hemlig- hålla vittnets identitet. Detta står i god överensstämmelse med den grund- läggande princip bakom regelsystem som innebär att en part har rätt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgöran- det av ett mål eller ärende. Jag vill i sammanhanget särskilt framhålla att avsikten med ett vittnesför- hör enligt 23 kap. 15 § RB är att det som upptas senare skall kunna åberopas vid en huvudförhandling. En handläggning som innebär att försvaret vid ett sådant förhör inte får reda på vittnets namn och ges samma möjligheter att ifrågasätta vittnets tillförlitlighet och trovärdighet som vid ett vittnesförhör under huvudförhandling utgör ett uppenbart åsidosättande av principen om equality of arms. Detta kan givetvis inte läkas genom att namnet på vittnet lämnas ut till den misstänkte i ett senare skede. Som tidigare nämnts kallades varken J.A. eller någon av de två andra misstänkta till bevisupptagningen. Som förklaring härtill har upp- gett att han bl.a. med hänsyn till att två av de misstänkta, däribland J.A., avtjänade ett längre fängelsestraff bedömde att det skulle vara förenat med stora svårigheter att få dem inställda till bevisupptagningen. Han har vidare hänvisat till att det med tanke på den korta tid som stod till buds inte skulle ha varit möjligt att få tag på den tredje misstänkte, som var på fri fot. I det extra- ordinära läge som förelåg ansåg han mot bakgrund av praxis i saken att det var tillräckligt om försvararna var närvarande vid bevis- upptagningen. Enligt 35 kap. 9 § RB skall parterna kallas då bevis tas upp utom huvud- förhandling. Denna regel är undantagslös. Om det är fråga om ett brottmål där den tilltalade är anhållen eller häktad, skall rätten däremot göra en bedömning av om dennes inställelse är erforderlig, när den tar ställning till om den skall förordna att den tilltalade skall inställas inför rätten. Om en part som har kal- lats uteblir får beviset ändå tas upp. En förutsättning härför torde emellertid vara att han har kallats till förhandlingen. Om en part inte har kunnat delges kallelse får enligt Fitger bevisupptagningen inte ske (Fitger, Rättegångsbal- ken ,del 3, s. 35:69). Som tidigare nämnts gäller vad som föreskrivs i 35 kap. 9 § RB i tillämpli- ga delar också i fråga om bevisupptagning enligt 23 kap. 15 § RB. Vad som där sägs om en tilltalad i ett brottmål skall därför i ett sådant fall tillämpas på den misstänkte. Rätten var således skyldig att kalla de misstänkta till bevis- upptagningen. Lagtexten öppnar inte någon möjlighet för rätten att, på det sätt som här skedde, beakta de praktiska problem som kan vara förbundna med att inställa eller anträffa en misstänkt. har vidare framfört klagomål med anledning av att försvaret inte före bevisupptagningen fick ta del av några handlingar, t.ex. protokoll över polis- förhör med vittnet. har i detta hänseende uppgett att det inte hade hållits något förhör med vittnet före bevisupptagningen och att det där- för inte fanns något förhörsprotokoll. Hon har emellertid sedan uppgett att det hade upprättats en promemoria med anledning av de uppgifter som hade läm- nats av vittnet till polisen. Jag vill med anledning av vad som kommit fram i denna del i likhet med åklagarmyndigheten framhålla vikten av att försvara- ren, för att kunna tillvarata sin klients rätt på ett tillfredsställande sätt, får del av det material och de uppgifter som ligger till grund för bevisupptagningen i den mån detta kan ske utan men för utredningen. Sammanfattningsvis kan konstateras att den aktuella bevisupptagningen ägde rum under former som stod i strid med lag. 8 Häktningsförhandlingen (dnr 4234-1998) I sitt yttrande till i överprövningsärendet anförde bl.a. att hon vid häktningsförhandlingen den 8 sep- tember 1998 som grund för häktningsyrkandet åberopade de uppgifter som hade lämnats av det anonyma vittnet samt att hon i övrigt uppgav att tid erfordrades för att plocka fram och sammanställa uppgifter som framkommit i utredningen. Hon uttalade vidare att hon vid förhandlingen inte kunde redo- göra för de omständigheter som fanns som kunde vara belastande för J.A. I sitt yttrande i de här aktuella ärendena har anfört bl.a. följande om orsaken till att hon vid häktningsförhandlingen inte redogjorde för alla de omständigheter som då fanns tillgängliga i utredningen och som kunde ha betydelse för bedömningen av häktningsfrågan. Vid häktningsförhandlingen åberopade åklagaren de uppgifter som fram- kommit vid vittnesförhöret i domstolen såsom grund för att sannolika skäl till misstanke om mord förelåg. I detta läge fanns en stor utredning med en mängd uppgifter och jag var nogsam med att uppge inför domstolen att ytter- ligare uppgifter och omständigheter fanns mot de misstänkta, och att tid nu erfordrades att sammanställa materialet och dessa uppgifter. Vare sig doma- ren eller någon av advokaterna ställde någon fråga om vad som i övrigt fanns i utredningsmaterialet. Någon uppgift som förringade tilltron till vittnet, vitt- nets berättelse eller att annan person skulle vara gärningsman finns enligt polisens uppgift inte i materialet. har anfört bl.a. följande i frågan. När en åklagare skall ta ställning till vilka omständigheter han skall redovisa vid en häktningsförhandling ställs han inför bedömningsfrågor, där det kan finnas utrymme för olika meningar. Enligt min uppfattning bör åklagaren, om han gör den bedömningen att ett visst utredningsmaterial saknar betydelse, emellertid upplysa rätten om att utredningsåtgärden vidtagits och resultatet av den, om det inte är uppenbart att materialet saknar all betydelse (jmf. JO:s dnr 3410-1996). Försvararen och domstolen bereds därigenom tillfälle att ta ställ- ning till om de önskar ta del av denna utredning och själva bedöma dess vär- de. Av Aldéns bifogade yttrande i överprövningsären- det synes det som om inte alla uppgifter av betydelse lämnats vid häktnings- förhandlingen. I yttrandet anger , att hon i domstolen som grund för sannolika skäl för misstanken om mord åberopade de uppgifter som framkommit vid den i ärendet vidtagna bevisupptagningen. fram- för i samma yttrande att hon inför domstolen nämnt att ytterligare uppgifter och omständigheter fanns mot de misstänkta. Det framgår inte av yttrandena om hon redogjort för vilka dessa uppgifter och omständigheter var. I utred- ningsmaterialet, såvitt gäller tiden före häktningsförhandlingen, synes finnas uppgifter som inte saknar uppenbar betydelse för bedömningen i häktnings- frågan. har om de överväganden som föregick tingsrättens beslut att häkta J.A. anfört bl.a. att åklagaren till stöd för ett häktningsyrkande torde kunna åberopa uppgifter ur förundersökningen från en icke namngiven Han ansåg i det aktuella fallet att uppgifter lämnade under sådana förhållanden som det här var fråga om inte gärna kunde tillmätas lägre bevis- värde än anonyma uppgifter från förundersökningen. Uppgifterna fick i stället värderas utifrån sitt faktiska värde som bevis. Denna värdering ledde till att uppgifterna bedömdes vara tillräckliga i varje fall för att misstankegraden sannolika skäl skulle vara uppnådd. Bestämmelser om häktning finns i 24 kap. RB. Den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver, får häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhål- lande eller någon annan omständighet finns risk för att han avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara), genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollu- sionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara) (1 § första stycket). Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse , skall häktning ske om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas (1 § andra stycket). Beslut att häkta någon meddelas av rätten (5 §). Av utredningen framgår att efter bevisupptag- ningen begärde J.A. häktad såsom på sannolika skäl misstänkt för mord. Till stöd för häktningsyrkandet åberopade hon det anonyma vittnesförhöret. häktade tingsrätten J.A. i enlighet med begäran. har redogjort för sina överväganden i fråga om vittnesförhörets bevisvärde. Som har nämnts i det föregående har i ett mål avseende en av J.A:s medtilltalade, under hänvisning till principerna om fri bevisprövning och bästa bevisningen, tillåtit att en utskrift av vittnesförhöret där åberopades som bevisning.