frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — i har uppgett att myndigheten har en ny organisation, som bl.a. innebär att det inte längre finns något Polisområde . Det går därför inte att göra några direkta jämförelser mellan den nuvarande situationen och förhållandena vid tidpunk- ten för inspektionen. Redovisningarna från övriga myndigheter har samman- fattats i bilaga till denna skrivelse. Synpunkter med anledning av iakttagelserna Jag har inte sett som min uppgift att göra någon egentlig analys av orsakerna till de iakttagna bristerna. I några fall har jag emellertid kunnat konstatera att personalstyrkan har varit klart underdimensionerad; i ett närpolisområde med en balans om 600 ärenden fanns exempelvis endast två utredningsmän, och vid en kriminalavdelning var en person förundersökningsledare i mer än 800 ärenden. Vid flera enheter saknades effektiv och kompetent arbetsledning, och på många håll förelåg brister vad gällde bevaknings- och prioriteringsru- tiner. I några fall hade ärendena t.ex. inte fördelats mellan olika utredande enheter på ett rationellt sätt. Polismyndigheterna har i sina yttranden själva i första hand hänvisat till re- sursbrist. I vissa fall har man också medgett att rutinerna för ärendebevak- ningen har varit bristfälliga och att utredningspersonalens kompetens inte har varit tillräcklig. Jag har i ett antal beslut funnit anledning att erinra om vad som föreskrivs i 3 kap. 6 a § polisförordningen (1998:1558). Enligt denna bestämmelse skall polismyndigheten fördela ärendena mellan de anställda efter deras kvalifika- tioner och därvid beakta vad som krävs för att upprätthålla kvalitet och säker- het i handläggningen samt se till att effektivitet och snabbhet i verksamheten främjas. Myndigheten skall vidare beakta i vilken utsträckning handläggning- en kräver särskild kompetens, utbildning eller erfarenhet. Jag har i mina beslut vidare framhållit att det övergripande ansvaret för verksamheten vid en utredningsavdelning vilar på avdelningens chef samt att det ankommer på denne att se till att ärendena fördelas mellan utredarna på ett lämpligt sätt och att ombesörja att det finns väl fungerande prioriterings- och bevakningsrutiner. Det ankommer vidare på honom att informera närmast högre chef, om han gör den bedömningen att verksamheten, t.ex. på grund av underbemanning eller bristande kompetens hos utredningspersonalen, inte kan bedrivas på ett godtagbart sätt. Ytterst vilar enligt 6 § verksförordningen (1995:1322) och 1 kap. 7 § polisförordningen (1998:1558) ansvaret för verk- samheten vid en polismyndighet på länspolismästaren i dennes egenskap av myndighetens chef. Som framgått har mina inspektioner visat på allvarliga brister vad gäller ut- redningen av vardagsbrottslighet vid samtliga inspekterade polismyndigheter. Framställningen i Brottsförebyggande rådets rapport (2002:4) Varför har brottsuppklaringen minskat? ger vid handen att det förekommer liknande brister också vid andra polismyndigheter. Det är enligt min mening angeläget att man generellt ser över polisens brottsutredande verksamhet och vidtar de åtgärder som kan krävas för att utredningsverksamheten skall hålla godtagbar kvalitet. Det har i JO:s ärende dnr 2970-2001 upplysts att i samarbete med polismyndig- heterna har påbörjat ett metodutvecklingsarbete avseende vardagsbrottslighe- ten. Som jag har nämnt i det föregående har flera av de inspekterade polis- myndigheterna efter mina inspektioner lyckats nedbringa utredningsbalanser- na vid de inspekterade enheterna. Av avgörande betydelse för allmänhetens förtroende för polisverksamheten är emellertid att arbetet med att minska balanserna inte sker på bekostnad av utredningarnas kvalitet och målsägan- des, misstänktas och andra berörda personers rättssäkerhet. Kritik mot en polismyndighet för handläggningen av ett ärende rörande utlämnande av en i beslag tagen moped sedan förundersökningen lagts ned; också fråga om grunden för nedläggningen av förundersökningen (Dnr 275-2000) I en anmälan till JO begärde . att JO skulle granska i handläggning av ett ärende där en moped tagits i beslag. Han hänvi- sade till bl.a. en tidningsartikel om en stulen moped enligt vilken den påståd- de ägaren till mopeden inte kunde processa för att hävda sin rätt till mopeden eftersom polisen i inte kunde lämna ut personuppgifterna avseende den person som mopeden beslagtagits hos. Handlingar i polismyndighetens ärenden K84862-99, K93961-99 och K15093- 99 och Åklagarkammarens i ärende C01-9-4196-99-1 granskades. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från kriminalkommissarien Av handlingarna och upplysningarna fram- gick följande. sin moped stulen. , , stoppade han en flicka som framförde en moped som liknade hans stulna moped. En polispatrull kallades till platsen. Vakthavande befäl beslutade att inleda en förundersökning om tillgrepp av moped/häleri samt att ta mopeden i beslag. gjorde gällande att mopeden var hans. Flickans mor uppgav att hon hade köpt mopeden av en viss fir- ma. undersöktes mopeden vid tekniska roteln i . Under- sökningen redovisades . beslutade att lägga ned förunder- sökningen beträffande I.K.L:s anmälan om tillgrepp av moped (K84862-99) eftersom spaningsuppslag saknades. En underrättelse enligt 27 kap. 8 § tredje stycket (RB) om att beslaget skulle hävas och lämnas ut till flickan skickades till I.K.L. Han informerades om möjligheten att vid tingsrätten föra talan om bättre rätt till mopeden samt att begära kvarstad. begärde I.K.L:s ombud att få ut handlingarna i för- undersökningen och beslutade polismyndigheten att handlingarna inte skulle lämnas ut. Efter en begäran från I.K.L:s ombud fö- retogs en förnyad teknisk undersökning av mopeden . Därefter förhördes den person som uppgavs ha sålt mopeden till modern. beslutade att förundersökningen skulle fortsätta. Vidare tog han på nytt mopeden i beslag för att säkerställa målsägandens rätt. Förhör hölls med den person som hade sålt mopeden till den firma som mo- dern hade köpt mopeden av. Mannen som hördes erkände att han hade stulit mopeden . En med anledning härav inledd förun- dersökning lades ned av åklagare på den grunden att brott inte kunde styrkas. beslutade att den ursprungliga förundersökningen skulle slutredovisas och att beslaget skulle hävas men att en underrättelse enligt 27 kap. 8 § RB skulle skickas till I.K.L. över- klagade polismyndighetens beslut att inte lämna ut handlingarna i ärendet och kammarrätten återförvisade ärendet till polismyndighe- ten. Efter en förnyad sekretessprövning beslutade polismyndigheten att handlingarna, med undantag av sådana handlingar som inne- höll uppgifter om den misstänkte som erkänt mopedstölden, skulle lämnas ut. Detta föranledde att skicka en ny underrät- telse till I.K.L. och underrätta personalen att den beslagtagna mopeden inte fick lämnas ut. Vid telefonsamtal uppgav bl.a. att förundersökningen då alltjämt stod öppen men att den, eftersom brott inte kunde styrkas, skulle läggas ned så snart fristen för målsäganden hade löpt ut. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av beslaget av mopeden. Vidare skulle myndigheten yttra sig över frågan , enligt myndighetens uppfattning, en förun- dersökning skall läggas ned i förhållande till tidpunkten för ett beslut att häva ett beslag om bestämmelsen i 27 kap. 8 § andra stycket tillämpas. (biträdande länspolismästaren ) kom in med ett yttrande. I ett beslut anförde chefsJO följande. Ett föremål som kan antas ha betydelse för utredningen om brott eller vara någon avhänt genom brott eller kan komma att förverkas på grund av brott får enligt 27 kap. 1 § (RB) tas i beslag. Ett beslag skall hävas bl.a. om det inte längre finns skäl för be- slaget (27 kap. 8 § första stycket RB). Enligt andra stycket i samma paragraf får emellertid beslag av föremål som någon framställt anspråk på hävas först efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som framställt anspråket. Myndigheten har anfört att den åtgärd som kan kritise- ras för är hans beslut att förlänga tiden för utlämnande av den beslagtagna mopeden till den person hos vilken den hade tagits i beslag. Som skäl för sitt beslut har angett att han ville ge målsäganden, som inte tidigare haft tillgång till några uppgifter om denna person, en praktisk möj- lighet att säkerställa sin rätt innan beslaget hävdes. har anfört att det inte funnits någon rättslig grund för förfa- rande men har framhållit att han har handlat i enlighet med andan i och syftet med bestämmelsen i 27 kap. 8 § andra stycket RB. Myndigheten konstaterar emellertid att detta lett till en viss rättsförlust för den person till vilken mopeden sedan lämnats ut. Det har här varit fråga om ett beslag i syfte att säkerställa den rätt som kunde tillkomma målsäganden, som hade framställt anspråk på mopeden. Bestämmelsen i 27 kap. 8 § andra stycket RB var således tillämplig. I likhet med polismyndigheten anser jag emellertid att bestämmelsen inte gav stöd för beslut att förlänga tiden för beslaget . Med anledning av vad som har framkommit i ärendet om målsägandens svårigheter att få ut identitetsuppgifter avseende den person hos vilken mopeden hade tagits i beslag vill jag upplysa om att en underrättelse enligt 27 kap. 8 § andra stycket RB fr.o.m. skall innehålla en uppgift om hos vem beslaget har gjorts (SFS 2001:355). Tidpunkten för att lägga ned förundersökningen Om det inte längre finns anledning att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned ( 23 kap. 4 § andra stycket RB). Det regelsystem som avser förundersökningsförfarandet och de straffpro- cessuella tvångsmedlen är konstruerat på ett sådant sätt att ett tvångsmedel enligt 2428 kap. RB kan användas endast inom ramen för en pågående för- undersökning eller en rättegång som inte har avslutats genom ett lagakraft- vunnet avgörande. Eventuellt föreliggande tvångsmedelsbeslut måste således hävas när en förundersökning läggs ned. Gör man den bedömningen att ett tvångsmedelsbeslut bör bestå kan förundersökningen omvänt inte anses av- slutad, och förutsättningar att lägga ned den genom ett formligt beslut saknas då (JO 1995/96 s. 103). Av utredningen framgår att lade ned förundersökningen , dvs. efter det att den sista underrättelsen hade skickats till I.K.L. har som skäl härför anfört att en förundersökning i ett sådant fall som avses i 27 kap. 8 § andra stycket RB inte kan läggas ned förrän efter det att underrättelsen har sänts till mål- säganden, eftersom beslaget får hävas först . En förundersökning syftar enligt 23 kap. 2 § RB bl.a. till att utreda vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl föreligger till åtal mot honom. Syftet med beslag av föremål som skäligen kan antas ha frånhänts någon genom brott är däremot att säkra den rätt till egendomen som kan tillkomma målsäganden. Ett sådant beslag tillgodoser således inte något utredningsbehov. Även om det här formellt är fråga om ett straffprocessuellt tvångsmedel är beslagets egentliga uppgift att tillgodose ett civilrättsligt in- tresse. Jag har av detta skäl bl.a. i mitt remissyttrande över Polisrättsutred- ningens slutbetänkande (SOU 1995:47) förordat att det s.k. återställandebe- slaget i lagstiftningen ersätts med ett tvångsmedel som klart framstår som civilprocessuellt. Eftersom regeln i 27 kap. 8 § andra stycket RB om treveckorsfristen för hävandet av ett återställandebeslag således har en renodlat civilprocessuell funktion, finns det inte någon saklig grund för att hålla förundersökningen öppen enbart av det skälet att denna frist ännu inte har löpt ut. Om det inte föreligger någon annan omständighet som kan motivera att förundersökning- en fortsätter avseende den aktuella egendomen, skall förundersökningen där- för enligt huvudregeln i 23 kap. 4 § andra stycket RB läggas ned. Det framstår som naturligt att detta görs senast i samband med att en underrättelse enligt regeln i 27 kap. 8 § andra stycket RB sänds till den som framställt anspråk på egendomen. Det nu sagda innebär att regeln i 27 kap. 8 § andra stycket RB måste be- traktas som ett undantag från den grundläggande princip som har nämnts i det föregående, att ett i 2428 kap. RB reglerat tvångsmedel inte kan användas utanför ramen för en pågående förundersökning eller en rättegång som inte har avslutats genom ett lagakraftvunnet avgörande. Detta är emellertid något som inte framgår klart av vare sig lagtexten eller förarbetena. Jag anser mig därför inte kunna rikta någon kritik mot med anledning av att han inte ansåg sig kunna lägga ned förundersökningen förrän treveckors- fristen hade löpt ut. Det är enligt min mening av systematiska skäl olyckligt att lagtexten har utformats på det sätt som skett. Det är fullt möjligt att uppnå det eftersträvade resultatet att förbättra målsägandens möjligheter att komma till sin rätt genom en reglering som gör skillnad mellan ett beslut att häva ett beslag och åtgär- den att faktiskt lämna ut den beslagtagna egendomen. Med en sådan lösning skulle treveckorsfristen inte avse hävandet av beslaget utan utlämnandet av egendomen. Detta skulle få till följd att man med bibehållande av principen om de straffprocessuella tvångsmedlens koppling till förundersökningsförfa- randet kunde såväl besluta att lägga ned förundersökningen och häva beslaget som underrätta målsäganden om treveckorsfristen för utläm- nande av egendomen. Polisens skyldighet att behålla egendomen kommer då att få karaktären av ett särskilt rättsligt institut skilt från de straffprocessuella tvångsmedlen. Jag finner anledning att fästa och justitieutskottets uppmärksamhet på den här behandlade frågan genom att dit överlämna kopior av detta beslut. Som grund för beslutet att lägga ned förundersökningen i ärendet K93961-99 synes ha anfört att brott inte kunde styrkas. Jag vill med anledning härav hänvisa till vad jag i ett tidigare beslut (JO 2000/01 s. 62) har anfört om möjligheterna för en polismyndighet att lägga ned en förundersökning med den motiveringen. Enligt min mening bör be- slutsmotiveringen brott kan ej styrkas användas endast i de fall där det inte kan styrkas att den som är misstänkt för brottet verkligen har begått detta. Det skall alltså vara fråga om situationer där förundersökningsledaren på grundval av en värdering av föreliggande bevisning finner att man inte kan förvänta sig en fällande dom och därför beslutar att lägga ned förundersökningen eller att åtal inte skall väckas. Det får vidare anses följa av fördel- ning av uppgifter mellan polis och åklagare att, sedan någon delgetts misstan- ke om brott, frågan om nedläggande av förundersökningen på grundval av en bevisvärdering skall överlämnas till åklagaren för beslut. Om det däremot inte kan klarläggas om något brott över huvud taget har begåtts eller det inte finns någon misstänkt, bör utredningen i stället avslutas t.ex. på den grunden att det inte kan antas att något brott som hör under allmänt åtal har förövats eller att spaningsuppslag saknas. Såvitt framgår av utredningen har det inte funnits någon som varit skäligen misstänkt för brott i ärendet. Det har därför inte funnits något rättsligt hinder mot att nedläggningsbeslutet fattades av . Av vad som har sagts följer emellertid att det borde ha anförts en annan grund för beslutet än att brott inte kunde styrkas. Vad som kommit fram i övrigt motiverar inte någon åtgärd eller något ut- talande från min sida. Handläggningen av förundersökningar efter det att åklagares ställningstagande varit föremål för överprövning m.m. (Dnr 1245-2000) blev en kvinna påkörd och skadad av en bilist på Kungsga- tan i . Sedan en privatperson gjort en anmälan om ifrågasatt tjäns- tefel av polis i samband med händelsen, beslutade biträdande chefsåklagaren vid i , 4:e åklagarkammaren, att inte inleda förundersökning mot någon av de inblandade po- lismännen. Den skadade kvinnans ombud begärde överprövning av beslutet. Biträdande överåklagaren fann vid sin överprövning att det fanns anledning att anta att brott som hör under all- mänt åtal hade förövats och förordnade därför att förundersökning skulle inledas avseende framkallande av fara för annan alternativt tjänstefel. uppdrog i sitt beslut åt att tillse att utredningen verkställ- des och att därefter det beslut som saken kunde föranleda meddelades. I en anmälan till JO framförde A.E. klagomål mot för hennes handläggning av ärendet. Han ifrågasatte därvid också bl.a. den åtgärden att hon hade tilldelats förundersökningen på nytt sedan den återupptagits. Inledningsvis infordrades beslut i Åklagarmyn- dighetens i ärende C04-2-2608-99 samt beslut i i överprövningsären- de ÖÅAD I 468-99. Ärendet remitterades därefter till i . Myn- digheten anmodades att i ett yttrande redovisa a)vilka principer som tillämpas med avseende på fördelningen av ärenden på åklagare när en åklagares beslut ändras efter överprövning på så sätt att förundersökning inleds eller återupptas, b)om det för fördelningen på åklagare efter överprövning har någon bety- delse om nya omständigheter anförts eller framkommit i överprövnings- ärendet, samt c)lämpligheten av att samma åklagare som beslutat i det ärende som över- prövats tilldelas ärendet på nytt efter det att förundersökning inletts eller återupptagits. (biträdande överåklagaren ) kom in med följande yttrande. En överåklagares rätt och skyldighet att överpröva underordnad åklagares beslut grundas på reglerna i 7 kap. 2 § andra stycket och 5 § . Överprövningsförfarandet är i övrigt inte författningsreglerat, utan har ut vecklats i praxis. Uttalandena budgetproposition (prop. 1984/85:100, bilaga 4) har, tillsammans med numera upphävt cirkulär från Riksåklagaren, 1:108, varit vägledande för den praxis som har utveck- lats. I princip kan alla beslut av en åklagare bli föremål för överprövning. Efter- som jag anmodats att redovisa åklagarmyndighetens praxis beträffande de beslut där förundersökningen efter överprövning ändrats på så vis att förun- dersökning inletts respektive återupptagits, inskränkes min redovisning av praxis till dessa beslut. a)När det vid en överprövning finns skäl till ändring av en åklagares be- slut, inhämtas om möjligt alltid synpunkter från vederbörande åklagare. Någ- ra fasta principer för vem som därefter skall handlägga ärendet finns inte. Man kan låta ärendet även fortsättningsvis handläggas av beslutande åklagare eller överlämna ärendet till annan åklagare för handläggning. Vad som är avgörande för bedömningen av vem som skall handha den fortsatta handlägg- ningen, bestäms från fall till fall med hänsyn till omständigheter som ärendets art, utredningens omfattning, åklagarens egen inställning till att återta ärendet, utformningen av åklagarens beslut, hur aktiv åklagaren varit under förunder- sökningen och hur aktiv åklagaren varit för att för målsäganden eller annan förklara sitt beslut. Om det inte framkommit sådana omständigheter som gör att den beslutande åklagarens objektivitet kan ifrågasättas vid den fortsatta handläggningen, brukar ärendet med hänsyn till handläggningstiden och av resursskäl lämnas tillbaka till beslutande åklagare. Detta förfarande förutsätter givetvis att beslutande åklagare till fullo delar den bedömning som gjorts överprövningsvis. b)Om det som skäl för överprövning enbart åberopas att det finns ny be- visning och denna är av betydelse för bedömningen av ärendet, tas som regel inte ärendet upp till överprövning. Enligt uttalande budgetproposi- tion skall överprövning i princip endast ske i en instans. Med hänsyn härtill bör inte en prövning av överåklagaren utgöra första beslutsinstans. c)Jag hänvisar här till vad jag nämnt ovan under a) med följande tillägg. Lämpligheten av att den tidigare beslutande åklagaren efter en överprövning återtar handläggningen av ärendet bör noga övervägas. Åklagarens objektivi- tet under den fortsatta handläggningen får inte bli ifrågasatt och berörda par- ter får inte heller ges uppfattningen att den fortsatta utredningen präglas av det tidigare ställningstagandet. Med hänvisning till det till anmodan bifogade beslutet i överprövningsärende ÖÅAD I 468-99, vill jag göra följande komplettering till yttrandet. Frågan om överprövning gällde ett beslut beträffande eventuellt brottsligt förfarande be- gånget av polis under tjänsteutövning. För handläggning av sådana ärenden krävs enligt 17 § åklagarförordningen (1996:205) särskilt kvalificerad åkla- garbehörighet. Av ansökan om överprövning framgick att man var missnöjd med beslut, men framförallt att det fanns nya vittnesuppgifter i ärendet. Vid kontakt med framförde hon, att eftersom ny bevis- ning åberopades var hennes avsikt att ompröva sitt tidigare beslut. Eftersom förundersökning enligt min bedömning borde ha inletts på det underlag som fanns för beslut och förundersökningen skulle avse misstanke om framkallande av fara för annan alternativt tjänstefel be- slutade jag att ärendet skulle tas upp till överprövning. Med hänsyn till att stod i begrepp att ompröva sitt beslut, att hon kunde dela den bedömning som gjorts överprövningsvis och att det, för beslutet i överprövningsärendet såvitt föredrogs för mig inte fanns några omständigheter som talade mot förfarandet, gjorde jag den bedömningen att ärendet skulle återlämnas till för vidare hand- läggning. Förundersökningen har senare övertagits av annan åklagare. Med facit i hand borde inte ärendet ha återgått till . Ärendet remitterades därefter till Riksåklagaren som anmodades att i ett ytt- rande redovisa sin syn beträffande följande principfrågor. 1.Vilka principer bör tillämpas när det gäller utseende av förundersök- ningsledare i de fall där en viss åklagares beslut ändras vid överprövning på så sätt att förundersökningen återupptas eller att åtal skall väckas. 2.Hur bör en begäran om överprövning handläggas när grunden för begä- ran om överprövning utgörs av helt eller delvis nya omständigheter som förundersökningsledaren följaktligen inte tidigare haft att ta ställning till i ärendet. 3.Vilka principer för diarieföring i åklagarmyndighetens diarium bör till- lämpas när en överåklagare ändrar en åklagares beslut på så sätt att en förundersökning återupptas eller att åtal skall väckas. Riksåklagaren () inkom med följande yttrande. En högre åklagares rätt att överpröva en lägre åklagares beslut grundar sig på bestämmelsen i 7 kap. 5 § enligt vilken en högre åklagare får överta uppgifter som tillkommer en lägre åklagare. Den hierarkiska ord- ningen mellan åklagare framgår av 7 kap. 2 § . Av 4 § i åkla- garförordningen (1996:205) framgår vilka åklagare som är statsåklagare. Frågor om överprövning har behandlats bl.a. i betänkandet Förslag till för- valtningslag (SOU 1968:27 s. 74 f.), departementspromemorian Riksåklaga- ren och hans kansli (DsJu 1983:19 s. 63 f.) och budgetproposition (prop. 1984/85:100 bilaga 4 s. 69 f.). Allmänna råd för handläggningen av överprövningsärenden fanns i det numera upphävda RÅC I:108. 1 Principer för utseende av förundersökningsledare i de fall där en viss åklagares beslut ändrats vid överprövning på sätt att förundersökningen skall återupptas eller åtal skall väckas Under denna rubrik diskuterar jag frågeställningen utifrån situationer där den högre åklagaren på grundval av samma utredningsmaterial gjort en annan bedömning och kommit till ett annat beslut än den åklagare som har fattat det överprövade beslutet. Den åklagare som efter ett överprövningsbeslut skall fortsätta handlägg- ningen av ärendet har överprövningsbeslutet som en utgångspunkt för det följande åklagararbetet. Ett ställningstagande till vilken åklagare som skall utföra åklagaruppgiften efter en överprövning innefattar därför naturligt över- väganden som tar hänsyn till den självständiga ställning som åklagare har vid utövandet av sin uppgift som allmän åklagare. En fråga som också bör beröras i sammanhanget är förtroendet för åklagar- funktionen. Enligt 7 kap. 6 § skall frågor om jäv för åklagare bedö- mas enligt samma grunder som gäller beträffande jäv för domare enligt 4 kap. 13 § .