frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — Det bör här anmärkas att hinder mot utbetalning inte innebär hinder mot att KFM fördelar och därmed reserverar medel för viss borgenär. Om däremot beslut om inhibition meddelats innan fördelning ägt rum ska givetvis ingen fördelning äga rum. KFM:s beslut med anledning av invändning mot verkställighet gäller ome- delbart. Även om beslutet överklagas ska verkställigheten fortgå om inte annat förordnas av domstol (2 kap. 19 § UB). Enligt RSV:s uppfattning inne- bär ett överklagande av nämnda beslut inte hinder mot utbetalning. Om där- emot överklagandet till sitt innehåll bedöms utgöra ett överklagande av t.ex. själva utmätningsbeslutet är förhållandet givetvis ett annat. KFM har i förevarande fall ansett att utmätta medel inte skulle utbetalas till sökanden. Medlen har därför gjorts räntebärande enligt 13 kap. 1 § UF. Fråga har uppkommit avseende vem som har rätt till den upplupna räntan på influtna medel. I 13 kap. 2 § UB stadgas att vad som sägs om influtna medel gäller även den ränta som utgår på medlen t.o.m. den i 6 § angivna fördelningsdagen. Ränta på belopp som innestår därefter tillkommer den som är berättigad till beloppet. Bestämmelsen om ränta överensstämmer med sättet för beräkning av anmälda fordringar enligt 13 kap. 6 § UB. Av förarbetena och kommenta- rerna till UB framgår att principerna om ränta ska tillämpas även om någon formlig fördelning inte ska ske, dvs. när endast en borgenär finns. Enligt 13 kap. 6 § 1 st. UB ska anmäld fordran räknas fram och upptas med det belopp till vilket den uppgår på fördelningsdagen. När det som i detta fall endast finns en borgenär anses utbetalningsdagen som fördelningsdag och fordran beräknas och tas upp med det belopp den uppgår till den dag då KFM beslutar om utbetalning. Om influtet belopp avsätts t.ex. på grund av tvist om bättre rätt till medlen, bör beslutet om avsättning räknas lika som betalning. för KFM:s beslut om att avsätta medlen uppgick fordringsan- språket till . Av 13 kap. 2 § 2 p UB följer att ränta som utgår efter dagen för beslut om avsättning fram till utbetalningsdagen tillkommer den borgenär som är berät- tigad till det avsatta beloppet. Enligt RSV:s uppfattning är kommentaren till UB mycket tydlig i detta avseende. Borgenär som får vänta på betalning har rätt till den ränta som faktiskt upplupit på hans fordran från fördelningsdagen t.o.m. utbetalningsdagen. Således är det fråga om en form av kompensations- ränta för att borgenären får vänta på utbetalningen. Endast om dröjsmålet beror på borgenären, t.ex. om han inte företer löpande skuldebrev, upphör borgenärens rätt till ytterligare ränta. Vilket det inte är fråga om i detta fall. Enligt RSV:s mening är det ovidkommande att inte har rätt till ränta enligt den stadsfästa förlikningen då det gäller rätten till den s.k. kom- pensationsräntan. Den ränta om som upplupit på det avsatta be- loppet för KFM:s beslut fram till själva utbetalningen borde därför ha tilldelats . N.B. har yttrat sig över remissvaren. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömnings- delen följande. har i sitt remissvar redogjort för de bestämmelser som regle- rar kronofogdemyndighetens förfarande med medel som influtit till myndig- heten i utmätningsmål. I förevarande fall har kronofogdemyndigheten på grund av att gäldenä- ren överklagat ett beslut av myndigheten att inte finna att hinder mot verk- ställighet förelåg ansett att de utmätta medlen i enlighet med 13 kap. 14 § utsökningsbalken inte skulle betalas ut utan säkerhet. Jag vill här framhålla att jag inte delar kronofogdemyndighetens åsikt att man kan jämställa ett över- klagande av ett beslut att inte finna hinder mot verkställighet föreligga med ett överklagande av ett utmätningsbeslut, när det gäller bedömningen av om hinder mot utbetalning av utmätta medel föreligger enligt nämnda bestäm- melse. Jag har dock inte funnit skäl att uttala mig om riktigheten i kronofog- demyndighetens bedömning i det här aktuella fallet. Enligt 13 kap. 2 § 2 p utsökningsbalken tillfaller ränta på influtna medel som innestår efter den i 6 § angivna fördelningsdagen den som är berättigad till beloppet. Det förhållandet att en borgenär genom att ställa säkerhet kan framtvinga utbetalning av utmätta medel i den aktuella situationen saknar betydelse för frågan om vem som slutligen skall anses ha rätt till räntan på beloppet. Jag delar uppfattning att nämnda bestämmelse i fö- revarande fall innebär att N.B. är den som har rätt till den ränta som har upp- lupit på det belopp som utmätts för hennes räkning från det att kronofogde- myndigheten beslutade att avsätta medlen till dess att de betalades ut till hen- ne. Genom kronofogdemyndighetens förfarande har räntan kommit att tillfalla en person som enligt vad utredningen har visat som räntan löpte inte hade rätt till det kapitalbelopp som generade den, vilket måste anses vara direkt lagstridigt. En länsrätt har vid en muntlig förhandling som var offentlig tillfrågat åhörare om namn och antecknat uppgifterna i protokollet (Dnr 1310-2001) I en anmälan mot Länsrätten i framförde , Len- nart och följande. De hade varit åhörare när läns- rätten höll muntlig förhandling i fyra mål. Ordföranden, rådmannen , begärde vid förhandlingen att få uppgift om deras namn och registrerade uppgifterna. Föredraganden i ärendet inhämtade vid telefonsamtal med rådmannen följande. De mål som avses i anmälan gällde bl.a. livränta enligt lagen om arbetsskadeförsäkring och frågor enligt lagen om allmän försäkring. Den muntliga förhandlingen hölls inte inom stängda dörrar. har i protokollet från förhandlingen antecknat , och under rubriken övriga närvarande. Anmälan remitterades till länsrätten. I yttrande anförde bl.a. följande. Den rättsliga regleringen angående vem som skall identifieras (eller uppge sitt namn) vid en förhandling är mycket kortfattad, se förordningen (1979:575) om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltningsdomstolarna. Sålunda skall i ett protokoll, upptecknas parter och deras ombud/biträden (9 §) samt vittnen och sakkunniga (14 §). Även om ett vittne egentligen inte behöver uppge sitt namn förrän förhöret skall hållas, är det av praktiska skäl nödvän- digt att kontrollera närvaron av vittnen i det fall dessa kallats till förhandling- en i samband med att målet påropas. Slutsatsen är således att samtliga perso- ner som medverkar under en förhandling även skall uppge sina namn. För övriga personer (åhörare) saknas helt en rättslig procedurreglering. Av detta måste följa att om en förhandling skall vara offentlig, enligt den i 2 kap. 11 § regeringsformen angivna huvudregeln, skall en åhörare inte heller behö- va uppge sitt namn. Om däremot en förhandling hålles inom stängda dörrar (se 16 och 39 §§ förvaltningsprocesslagen jämfört med 5 kap. 4 § och 9 kap. 6 § rättegångsbal- ken) skall en sekretessbelagd uppgift i princip ej få röjas. På grund härav bör samtliga närvarande personer vid en sådan förhandling uppge sina namn. Detta gäller således även en åhörare som medges närvara med stöd av 5 kap. 3 § . Eftersom den aktuella förhandlingen inte hölls inom stängda dörrar har jag begått ett formellt fel. Länsrättens hänvisade till yttrande. och kommenterade remissyttrandet. Kopia av protokollet från den muntliga förhandlingen hämtades in. I beslut anförde JO följande. har i sitt remissyttrande förklarat att om den enskilde parten yrkat att förhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar hade rätten bifallit denna begäran. Härtill vill jag inledningsvis anmärka att rätten självmant haft att pröva om någon sekretessregel utgjort hinder mot att förhandlingen var offentlig (jfr JO 1986/87 s. 28). När förhandlingen, som blev fallet, var offentlig har var och en haft rätt att vara närvarande såsom åhörare utan att behöva uppge namn (se Fitger, , s. 5:3 f.). , och skulle därför inte ha tillfrågats om namn och uppgifterna därom skulle inte heller ha antecknats i protokollet. Handläggningen var således felaktig. Med hänsyn till att felaktigheten rört den grundlagsskyddade principen om offentlighet vid domstolsförhandlingar ser jag allvarligt på det skedda. Läns- rätten är dock införstådd med felet och jag utgår från att det varit ett enstaka misstag. Jag avslutar därför ärendet med den kritik som ligger i det sagda. Central statsförvaltning, arbetsmarknadsmyndigheter m.m. Fråga om skyldighet för att göra anmälan till socialnämnd på grund av anonyma skrivelser enligt vilka det kunde misstänkas att några flickor hade blivit könsstympade; även fråga om det på grund av sekretess förelåg hinder för att göra en polisanmälan i anledning av de i skrivelserna lämnade uppgifterna (Dnr 3235-2001) inkom till () ett handskrivet anonymt brev. Till brevet hade fogats en sammanställning av uppgifter angå- ende några flickor som eventuellt skulle ha blivit könsstympade under en vistelse i sommaren . Den anonyme brevskrivaren bad BO att föra saken vidare. Brevet föranledde ett ärende hos BO (dnr 7.1:471/00). antecknade BO:s handläggare följande i akten. Har bedömt att BO inte har kunskap om att barnen far illa . Social- tjänsten behöver sålunda inte informeras på grund av aktens innehåll. Kun- skap om brott kan heller inte anses föreligga. Utan avsändare kan ärendet inte besvaras. A.a. 25/10-00. kom ett nytt anonymt brev in till BO. I brevet lämna- des ett antal personuppgifter som synes ha syftat till att upplysa om några fall då könsstympning skulle ha ägt rum. Det nya brevet lades till handlingarna i BO:s ären- uppmärksammades i massmedia BO:s hand- läggning av de anonyma breven. Med hänvisning till vad som förekommit i massmedia begärde N. i en an- mälan till JO att JO skulle utreda BO:s agerande med anledning av de upp- gifter om misstänkta fall av könsstympning som hade lämnats till BO. Anmälan remitterades till BO för utredning och yttrande över handlägg- ningen av de anonyma skrivelserna som kom in till BO . I ett remissvar anförde barnombudsmannen följande. Ärendet inkom och diariefördes . Ärendet lämnades till ansvarig handläggare, som bedömde att ärendet inte kunde besvaras då det var anonymt. Brevet innehöll obekräftade uppgifter om att ett antal flickor bosatta i skulle ha könsstympats i . Fyra av de utpekade flickorna skulle möjli- gen ha kunnat identifieras av polisen. inkom ännu en anonym skrivelse med ytterligare fyra svårtolkade adresser till vuxna personer som enligt uppgift skulle kunna knytas till flickor som könsstympats. I samband med handläggningen av ärendet bedömdes att barnen akut i nu- läget inte kunde anses fara så illa, enbart på grund av att de tidigare skulle ha könsstympats, att borde ingripa till deras skydd i efterhand. Däremot ansågs att det kunde föreligga risk för att barnen skulle fara illa om de och deras föräldrar eftersöktes och förhördes av polis eller socialtjänst, oavsett om de blivit könsstympade eller ej. BO:s anmälningsskyldighet till socialnämnden regleras i Lagen om Barn- ombudsman 3 §: "skall genast till socialnämnden anmäla om ombudsmannen i sin verksamhet får kännedom om att någon som är un- der misshandlas i hemmet eller om det i annat fall måste antas att soci- alnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Om det finns särskilda skäl får anmälan till socialnämnden göras även i andra fall. Barnombudsman- nen får lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för utredning av en underårigs behov av skydd. Lag (1994:87)." 1993/94:107 Sekretess m.m. hos framgår att BO:s anmälningsskyldighet skiljer sig från 71 § socialtjänstlagen främst där- igenom att det krävs att det av den information som BO har "måste antas" att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. För att BO ska vara skyldig att göra anmälan krävs alltså en ganska hög grad av sannolikhet för att det behövs åtgärder från socialnämndens sida. BO bedömde att dessa rekvisit inte kunde gälla i ärende 7.1:471/00. Av prop.1993/94:107 framgår också att BO i vissa fall kan göra polisan- mälan. Någon plikt att göra en sådan anmälan bör dock inte föreskrivas. Nå- gon sådan plikt finns inte heller för socialnämnden. BO ska enligt sin lag och instruktion särskilt uppmärksamma att lagar och andra författningar samt deras tillämpning stämmer överens med åtaganden enligt konvention om barnets rättigheter (). I artikel 3 punkt 1 i stadgas "Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ, skall barnets bästa komma i främsta rummet." gjordes, med anledning av det ovanstående, bedöm- ningen att en polisiär eftersökning, eventuell identifiering med efterföljande förhör, läkarundersökning etc. inte kunde bedömas vara det bästa för dessa flickor. Ärendet avslutades utan någon ytterligare åtgärd. Med anledning av att en journalist gjorde vissa efter- forskningar i BO:s diarium, och fann ärende 7.1:471/00 som är i fråga, kom BO att se över myndighetens interna rutiner avseende hur myndigheten tillämpar sina bestämmelser kring anmälningsskyldigheten. Vidare diskutera- de ombudsmannen internt frågan om könsstympning och kom då till slutsat- sen att lagen om dubbel straffbarhet när det gäller könsstympning borde prö- vas rättsligt. BO beslutade sig för att göra en polisanmälan p.g.a. misstanke om brott samt att informera . BO ansåg även att det ur ett all- mänt preventivt perspektiv skulle vara angeläget att polisanmäla och informe- ra om de uppgifter som fanns i ärendet. BO har också infört tydligare rutiner om hur ärenden som eventuellt ska anmälas till socialnämnd respektive polis bör hanteras. Inga ärenden avslutas vid myndigheten med mindre än att barnombudsmannen själv eller ansvarig jurist har granskat dem. N. fick tillfälle att yttra sig över remissvaret. BO:s remissvar gav inte ett klart besked i frågan om beslutet att inte göra anmälan till socialnämnd var handläggarens eget eller om hon hade samrått med barnombudsmannen eller annan befattningshavare inför ställningstagan- det. JO anmodade därför BO att inkomma med uppgift härom. I ett komplet- terande remissvar anförde barnombudsmannen i huvudsak föl- jande. Efter utredning och samtal med dåvarande barnombudsmannen, , och med ifrågavarande handläggare har BO funnit att ifrågavarande handläggare var den som ensam gjorde bedömningen att en anmälan till soci- alnämnd inte skulle göras. Såvitt framkommit av utredningen har handlägga- ren inte samrått med någon i det aktuella ärendet. Som BO anfört i sitt första yttrande till JO har BO numera infört tydligare rutiner om hur ärenden som eventuellt skall anmälas till socialnämnd respek- tive polis bör hanteras. Inga ärenden avslutas vid myndigheten med mindre än att barnombudsmannen själv eller ansvarig jurist har granskat dem. En kopia av det kompletterande yttrandet sändes till N. för kännedom. JO hade tillgång till handlingarna i BO:s ärende med dnr 7.1:471/00. Föredraganden inhämtade per telefon vissa kompletterande upplysningar från BO. I ett beslut anförde JO följande. I det följande kommer jag först att redovisa de rättsregler som är av intresse i detta sammanhang samt uppehålla mig vid vissa allmänna frågor som rör socialnämndens uppgifter vid misstanke om att barn far illa och skyldigheten att till socialnämnd göra anmälan vid misstanke om att socialnämnden behö- ver ingripa till en underårigs skydd. Härefter kommer jag att behandla frågan om BO borde ha gjort en anmälan till socialnämnd och polismyndighet på grund av de uppgifter som hade lämnats i de anonyma breven till BO. trädde en ny socialtjänstlag (2001:453), SoL, i kraft. Innehållet i lagen motsvarar i många väsentliga delar bestämmelserna socialtjänstlag (1980:620). I det följande kommer jag att hänföra mig till bestämmelserna i den nya lagen. En grundläggande regel i vårt rättssystem är att alla människor skall vara skyddade mot kränkningar av sin kroppsliga integritet. Denna princip kom- mer till uttryck i bl.a. deklaration om mänskliga rättig- heter. I konvention om barnets rättigheter, Barnkonventio- nen, som antogs av , föreskrivs i artikel 24 punkt 3 att konventionsstaterna skall vidta alla effektiva och lämpliga åtgärder i syfte att avskaffa traditionella sedvänjor som är skadliga för barns hälsa. Till sådana sedvänjor hör könsstympning av barn (se bl.a. prop. 1989/90:107 s. 62 f.). har ratificerat efter ett beslut av . Könsstympning, eller kvinnlig omskärelse som det tidigare kallades i Sve- rige, är förbjuden enligt svensk lag . Enligt 1 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor får ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen i syfte att stympa dessa eller åstadkomma andra bestående för- ändringar av dem (könsstympning) inte utföras, oavsett om samtycke har lämnats till ingreppet eller inte. Den som bryter mot 1 § döms till fängelse i högst . Om brottet har medfört livsfara, allvarlig sjukdom eller i annat fall inneburit ett synnerligen hänsynslöst beteende skall det bedömas som grovt. För grovt brott döms till fängelse, lägst två och högst . För försök, förberedelse och stämpling samt underlåtenhet att avslöja brott döms till ansvar enligt 23 kap. . Ansvar för ett brott som har begåtts utom riket kan i bli aktuellt endast under vissa förutsättningar. De centrala bestämmelserna härom finns i 2 kap. . I 2 kap. 2 § första stycket anges att för brott som har begåtts utom riket döms efter svensk lag och vid svensk domstol bl.a. om brottet begåtts av svensk medborgare eller utlänning med hemvist i . Undantag härifrån görs enligt andra stycket i paragrafen om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten eller om den har begåtts inom områ- de som ej tillhör någon stat och enligt svensk lag svårare straff än böter icke kan följa på gärningen. I fall som avses i paragrafen får inte ådömas påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten (tredje stycket). Bestämmelsen är ett uttryck för principen om kravet på s.k. dubbel straffbarhet. I 2 kap. 3 § och 3 a § brotts- balken finns vissa ytterligare bestämmelser om möjlighet att i väcka åtal och döma för brott som har begåtts utomlands. De saknar dock intresse i förevarande sammanhang. Enligt 3 § lagen (1982:316) med förbud mot köns- stympning av kvinnor döms den som gjort sig skyldig till brott mot lagen vid svensk domstol även om 2 kap. 2 eller 3 § inte är tillämplig. Detta undantag från kravet på s.k. dubbel straffbarhet tillkom . I samband med att kravet på dubbel straffbarhet togs bort när det gäller könsstympning anförde regeringen bl.a. följande (prop. 1998/99:70 s. 9). Trots att könsstympning av kvinnor är förbjuden i , förekommer det att flickor som bor i könsstympas. I vilken utsträckning det sker i eller utomlands vet vi inte, bara att det förekommer. Det bor drygt 5 000 flickor, varav cirka 2 000 är , i som ursprungligen kommer från länder där könsstympning praktiseras. Flertalet kommer dessut- om från länder där bruket är så utbrett att mellan av kvin- norna i dessa länder är könsstympade. Dessa flickor är barn i riskzonen. Många människor som har invandrat till och bosatt sig i ett annat land har en önskan om att återvända till hemlandet och då är det ofta hemlandets normer som återigen gäller. Det är en viktig förklaring till att man vill hålla traditionen vid liv. Mycket tyder också på att traditionens starka kraft medför att föräldrar som kommer från länder där könsstympning prakti- seras och som får barn i kommer att fortsätta föra sedvänjan vidare. Risken finns att man försöker utföra ingreppet under semestrar eller skollov på besök i hemlandet. I propositionen (s. 11) anfördes rörande syftet med lagändringen bl.a. följan- de. ... syftet med lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor liksom den nu föreslagna lagändringen är att ge flickor och unga kvinnor i ett skydd mot att utsättas för könsstympning. Den utvidgade domsrätten är såle- des avsedd att hindra att flickor och unga kvinnor som finns i förs utomlands för att där få ingrepp som är förbjudna i utförda. Det är i första hand den som har vårdnaden om ett barn som har ett ansvar för barnets personliga förhållanden och som skall se till att barnets behov av omvårdnad, trygghet och god fostran tillgodoses. Vid sidan av barnets vård nadshavare har socialnämnden enligt 5 kap. 1 § SoL ett ansvar för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden. insatser för barn och ungdomar bygger på frivillighet från de berörda enskil- das sida. Under vissa förutsättningar kan det bli aktuellt att bereda barn vård utan samtycke. Regler härom finns i lagen (1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga (LVU). Vård enligt LVU skall beslutas bl.a. om det på grund av misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. För att en socialnämnd skall kunna fullgöra de uppgifter som nämnden har beträffande barn och ungdomar är nämnden ofta beroende av att få informa- tion från allmänheten och myndigheter. I 14 kap. 1 § första stycket SoL före- skrivs därför att var och en som får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd bör anmäla detta till nämnden. Enligt bestämmelsens andra stycke är myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården och skyldiga att genast till socialnämnden anmäla om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Detta gäller även anställda hos sådana myndigheter och vissa yrkeskategorier inom enskild verksamhet, t.ex. privat- praktiserande läkare. Bestämmelsen om skyldighet att göra en anmälan till socialnämnd är en s.k. sekretessbrytande regel (se bl.a. 14 kap. 1 § sekre- tesslagen [1980:100], SekrL). Den som har ålagts en skyldighet att göra an- mälan skall därför göra detta även om anmälan innebär att en uppgift som omfattas av sekretess skulle röjas. Skyldigheten att göra anmälan till socialnämnden förutsätter inte att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa. Även uppgifter som är svårbe- dömda eller obestyrkta skall anmälas, om de tyder på att ett barn kan vara i behov av stöd eller hjälp från socialnämndens sida. Det är viktigt att en an- mälan görs även om den som skall göra anmälan för egen del känner osäker- het om uppgiften kommer att leda till någon åtgärd från sida. har ofta en samlad bild av ett barns förhållanden, och en upp- gift som inte är helt styrkt eller en delvis oklar uppgift kan utgöra en viktig pusselbit för socialnämndens bedömning av behovet av olika åtgärder. En inte helt okomplicerad fråga är om en myndighet skall vidarebefordra uppgifter som lämnats till myndigheten anonymt. Det är rent allmänt sett inte tillfredsställande om en myndighet medverkar till att lämna vidare felaktiga uppgifter som från början kanske har spridits i syfte att trakassera en enskild person. Något allmängiltigt svar på frågan kan inte ges. Ofta kan det vara lämpligt att myndigheten diskuterar frågan med socialförvaltningen. Om den diskussionen förs under upprätthållande av sekretess för den enskildes iden- titet föreligger inte något hinder för myndigheten att rådfråga . I tveksamma fall ankommer det ytterst på myndigheten att själv avgöra om en anmälan till socialnämnden skall göras. BO har enligt 1 § lagen (1993:335) om att bevaka frågor som angår barns och ungdomars rättigheter och intressen. BO skall särskilt uppmärksamma att lagar och andra författningar samt deras tillämpning stämmer överens med . BO skall enligt 2 § förordningen (1993:710) med instruktion för barnombudsmannen inom sitt verksamhets- område bl.a. företräda och stödja barn och ungdomar i den allmänna debatten och ta initiativ till samordning och utveckling av samhällets förebyggande insatser inom området barn och ungas säkerhet. BO skall ägna särskild upp- märksamhet åt frågor som rör utsatta barn och ungdomar.