frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — Inriktningen på BO:s verksamhet ligger således på det generella planet. Detta innebär bl.a. att BO inte skall ägna sig åt enskilda fall, dvs. hur exempelvis en konflikt skall lösas mellan en enskild och en myndighet. Inget hindrar dock att BO uttalar sig om de principer som lagstiftningen ger uttryck för. Denna inriktning inne- bär att BO inte skall fullgöra någon tillsyn eller granskning av andra myndig- heters arbete (prop. 1992/93:173 s. 11). BO, som visserligen ägnar sig åt barn- och ungdomsfrågor, handlägger således inte enskilda ärenden angående barn och ungdomar. Det har därför ansetts att anmälningsplikten enligt 14 kap. 1 § andra stycket SoL (tidigare 71 § andra stycket) inte gäller för BO (se prop. 1993/94:107 s. 13 f.). Det har i stället införts en särskild bestämmelse i 3 § lagen (1993:335) om Barnom- budsman där det stadgas att BO skall genast till socialnämnden anmäla om ombudsmannen i sin verksamhet får kännedom om att någon som är misshandlas i hemmet eller om det i annat fall måste antas att social- nämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Vidare sägs att om det finns särskilda skäl får anmälan göras även i andra fall. I förarbetena till bestämmelsen anfördes bl.a. följande (prop. 1993/94:107 s. 14). Den här föreslagna anmälningsplikten skiljer sig från 71 § socialtjänstlagen främst därigenom att det krävs att det av den information som barnombuds- mannen har måste antas att socialnämnden behöver ingripa till en under- årigs skydd. För att skall vara skyldig att göra en anmä- lan krävs alltså en ganska hög grad av sannolikhet för att det behövs åtgärder från socialnämndens sida. Enligt 71 § socialtjänstlagen ställs inte lika höga krav på att behov av åtgärder skall föreligga (..kännedom om något som kan innebära att..). Avsikten med socialtjänstlagens bestämmelse är att uppgiften skall utredas och bedömas av socialnämnden. har getts ett större utrymme för en egen bedömning. bör också ha möjlighet att göra anmälan till social- nämnden om i andra fall särskilda skäl talar för det. Det kan gälla t.ex. vissa situationer som avses i 71 § socialtjänstlagen som inte omfattas av Barnom- budsmannens anmälningsskyldighet. Någon skyldighet för Barnombuds- mannen att göra anmälan i dessa fall föreligger inte. Även om det inte är BO:s uppgift att utreda enskilda ärenden ligger det i sa- kens natur att BO i sin verksamhet erhåller känsliga uppgifter om enskilda personer. I 7 kap. 34 § SekrL föreskrivs därför att sekretess gäller i verksam- het enligt lagen (1993:335) om för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Sekretessen motsvarar den som gäller för myndigheter inom hälso- och sjukvårdens samt social- tjänstens område (7 kap. 1 § och 4 § SekrL). Det råder således en presumtion för att en uppgift om en enskilds förhållanden omfattas av sekretess. 7 kap. 34 § andra stycket SekrL hindrar emellertid sekretessen inte att Barn- ombudsmannen gör anmälan och lämnar uppgifter till socialnämnden enligt vad som föreskrivs i lagen om . Borde BO har gjort en anmälan till socialnämnd hösten ? I det första brevet som kom in till BO anfördes bl.a. följande. Vill anonymt överlämna en lista över flickor som enligt uppgiftslämnaren har könsstympats i . Jag kan inte bekräfta sanningshalten. Jag och en grupp andra personer har diskuterat hur man skall gå tillväga vid en eventuell polisanmälan. Uppgifts- lämnaren är rädd för sin egen säkerhet och kan inte medverka vid en polisan- mälan. Listan är en renskrivning grundad på muntlig berättelse och skriftliga uppgif- ter. Jag avser att anstränga mig för att få fram originalhandlingarna och kom- mer i så fall att skicka dem till Dig. De uppgifter som lämnades i det första brevet uppgavs i några fall vara osäkra på grund av risk för att angivna orter kunde ha missförståtts eller förväxlats. I några fall var dock uppgifterna mer preciserade. I handlingen förekom bl.a. följande (uppgifter rörande bl.a. namn på enskilda personer har här uteläm- nats). 1 flicka från [X. kommun] , namn på flickan liksom namn på och adress på mamman. C:a dotter till [namn, adress och telefonnummer] 1 flicka från [Y. kommun] där vi känner till mammans namn och adress och telefonnummer. Familjen är känd hos socialförvaltningen, en mångbarnsfa- milj. 14-15årig flicka, dotter till [namn, adress och telefonnummer] 2 flickor från [Z. kommun] från en och samma familj. Omskärelsen skall vara av sunna-typ. 2 flickor från [W. kommun] från två familjer En av familjerna är identifierad Ett av dessa fall: dotter till [namn, adress]. I handlingen fanns också förslag på hur några icke identifierade familjer kan- ske skulle kunna spåras. Fråga är nu närmast om BO var skyldig att göra en anmälan till social- nämnden på grund av innehållet i breven. Enligt den anteckning som gjordes i BO:s akt fanns det inte skäl att göra en anmälan därför att BO inte har kunskap om att barnen far illa . I sitt remissyttrande har BO anfört att det bedömdes att barnen för anmälan till BO inte, enbart på grund av att de tidigare skulle ha köns- stympats, kunde anses fara så illa att det fanns skäl för att i efterhand ingripa till deras skydd. Om en socialnämnd får kännedom om att ett barn som vistas i skall könsstympas har socialnämnden att ingripa till den underåriges skydd. Ytterst torde det bli aktuellt att bereda barnet vård enligt LVU. Nämnden kan i avvaktan på ett beslut om vård enligt LVU omhänderta barnet med stöd av 6 § LVU. Vid misstanke om en förestående könsstympning föreligger anmäl- ningsplikt till socialnämnden enligt 14 kap. 1 § SoL. I ett sådant fall får som regel om misstanken inte är helt försumbar anses föreligga anmälnings- plikt också för . I förevarande fall rör det sig om den situationen att misstanke förelåg om att barn redan hade utsatts för könsstympning. Att en förälder har låtit stympa sitt barn innebär att risken för ett nytt sådant övergrepp inte föreligger för det barnet. Könsstympningen i sig leder emellertid inte sällan till svåra medicins- ka komplikationer efter ingreppet. Även på länge sikt kan kom- plikationer förekomma. Övergreppet mot barnet kan föranleda samma behov av stödinsatser som när ett barn har utsatts för allvarlig misshandel. Om för- äldrarna medverkat till ingreppet på barnet kan man fråga sig vilken benägen- het de har att söka hjälp för barnet. Att en förälder har låtit genomföra en könsstympning av sitt barn kan även föranleda frågetecken när det gäller vårdnadshavarens omvårdnad om barnet i allmänhet. Mot bakgrund av det allvarliga övergrepp mot barnet som könsstympning innebär måste därför anses föreligga en skyldighet enligt 14 kap. 1 § andra stycket SoL att göra en anmälan till socialnämnden vid misstanke om att ett barn har könsstympats. Anmälningsplikt kan föreligga även därför att ett barn som könsstympats har syskon och det då finns anledning befara att syskonen kan bli utsatta för lik- nande ingrepp. Dessa allmänna utgångspunkter gör sig gällande även när det gäller BO:s skyldighet att göra en anmälan. Som framgår av det tidigare an- förda skiljer sig anmälningsplikten för BO från den skyldighet, som enligt 14 kap. 1 § SoL gäller för andra myndigheter, endast på det sättet att det för att skyldighet skall inträda krävs en högre grad av sannolikhet för att det be- hövs åtgärder från socialnämndens sida. Jag kan konstatera att det i och för sig måste ha varit möjligt att utifrån uppgifterna i den lista som gavs in till BO klarlägga flera av flickornas iden- titet. I ett par fall lämnades uppgifter om personer som skulle kunna kontaktas om man ville spåra ytterligare några barn. Även om brevskrivaren var ano- nym var de uppgifter som lämnades enligt min mening sådana att man inte utan vidare kunde lämna dem utan avseende. Å andra sidan var uppgifterna om de påstådda brotten mycket vaga. Den anonyme brevskrivaren kunde inte heller för egen del uttala sig om uppgifternas riktighet. Vid en samlad be- dömning kan jag inte finna att de uppgifter som hade lämnats till BO var sådana att BO var skyldig att göra en anmälan till socialnämnd. Som framgått tidigare skall BO genast till socialnämnden anmäla om om- budsmannen i sin verksamhet får kännedom om att någon som är misshandlas i hemmet eller om det i annat fall måste antas att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Härutöver får BO göra en anmälan även i andra fall om det finns särskilda skäl. Bestämmelsen om möjligheten för BO att göra en anmälan om det finns särskilda skäl har kommit till för att BO skall ha möjlighet att lämna upplysningar till även om det inte föreligger en anmälningsplikt. Lagen har utformats så att BO skall ha möjlighet att själv avgöra om en anmälan skall göras i de fall det inte förelig- ger en anmälningsplikt. Enligt det anförda anser jag inte att BO hade skyldighet att göra en anmälan till socialnämnd. Det har dock inte funnits något hinder för BO att ändå göra en anmälan om BO ansett att det funnits särskilda skäl för att göra en sådan. Såvitt jag har förstått grundades också BO:s beslut att göra en anmälan till socialnämnd på att det då ansågs föreligga särskilda skäl. Det kan naturligtvis ifrågasättas varför det ställningstagandet inte gjordes ; några ändrade förhållanden i sak synes inte ha tillkom- mit i tiden därefter. Emellertid grundas BO:s överväganden i denna del yt- terst på sådana bedömningar som JO är återhållsam med att uttala sig om. Jag nöjer mig därför med att uttrycka en viss förvåning över att BO kommit till så olika slutsatser i anmälningsfrågan. Jag vill i sammanhanget framhålla att BO:s skyldighet/möjlighet att göra en anmälan inte gäller anställda vid myndigheten utan själva myndigheten. Som regel får det ankomma på barnombudsmannen själv att avgöra huruvida BO skall göra en anmälan. Om en tjänsteman hos BO i sin verksamhet där erhåller en uppgift om barn som far illa får det därför anses ankomma på denne att uppmärksamma barnombudsmannen på frågan. Barnombudsman- nen har därefter att själv ta ställning till saken för myndighetens räkning (se prop. 1993/94:107 s. 15). Såvitt framgår av utredningen i ärendet här har det i detta hänseende funnits delvis oklara rutiner hos BO. Enligt vad som har anförts i yttrandet till JO har rutinerna efter det inträffade ändrats. Att det tidigare rått viss osäkerhet om hur anmälningar som innefattar påstående om att barn far illa skall hanteras är självfallet inte tillfredsställande. De nya ruti- ner som utarbetats torde uppfylla de krav som måste ställas vad gäller hand- läggningen i detta avseende. Innan jag lämnar frågan rörande BO:s anmälan till socialnämnd vill jag avslutningsvis beröra en uppgift som BO har lämnat i sitt remissyttrande. Enligt den anteckning som gjordes i BO:s akt fanns det inte skäl att göra en anmälan till socialnämnd därför att ... BO inte har kunskap om att barnen far illa . BO har i sitt yttrande till JO utvecklat den bedömning som gjordes beträffande anmälningsskyldigheten. BO har då anfört att barnen vid tiden för anmälan till BO inte kunde anses fara så illa, enbart därför att de könsstympats, att borde ingripa till deras skydd i efterhand. I remissyttrandet har vidare anförts att det ansågs att det kunde föreligga risk för att barnen skulle fara illa om de och deras föräldrar eftersöktes och för- hördes av polis eller socialtjänst, oavsett om de blivit könsstympade eller ej. Syftet med reglerna om skyldighet att göra anmälan till socialnämnden är att värna om barns och ungdomars behov av skydd. Vilka åtgärder som skall vidtas med anledning av en anmälan ankommer det på socialnämnden att avgöra. Detta är frågor som inte skall vägas in när en myndighet bedömer om det föreligger en anmälningsplikt enligt 14 kap. 1 § andra stycket SoL. Som jag redan anfört är anmälningsskyldigheten för BO utformad på ett annat sätt än när det gäller skyldigheten att göra anmälan enligt bestämmelsen i social- tjänstlagen. De nu redovisade allmänna principerna gäller dock även för BO. Borde BO ha gjort en polisanmälan hösten ? Det finns inte någon skyldighet för en myndighet att underrätta polis- eller åklagarmyndighet angående en misstanke om brott utom i vissa fall som här saknar intresse. Att en myndighet inte är skyldig att göra en polisanmälan vid misstanke om brott innebär inte att en myndighet skall förhålla sig passiv i ett sådant fall. Förenklat uttryckt kan man säga att när en myndighet överväger om en polisanmälan skall göras har myndigheten att särskilt beakta brottets svårighetsgrad och hur starka misstankarna är (se bl.a. prop. 1983/84:142 s. 28 f.). För många myndigheter gäller sekretess för uppgifter om enskilda perso- ner. Som framgått tidigare finns bestämmelsen om sekretess hos Barnom- budsmannen för uppgifter som rör en enskilds personliga förhållanden i 7 kap. 34 § SekrL. På grund av sekretess kan en myndighet vara förhindrad att utan vidare lämna ut uppgifter till polisen. I sekretesslagen finns i 14 kap. 2 § fjärde och femte stycket särskilda s.k. sekretessbrytande regler vad gäller uppgifter som lämnas t.ex. till polismyn- dighet. Sekretess hindrar inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranle- da annan påföljd än böter. För uppgift som omfattas av sekretess enligt 7 kap. 16 och 34 §§ (JO:s markering), , gäller vad som föreskrivs i fjärde stycket endast såvitt angår misstanke om brott för vilket är inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Dock hindrar sekretess enligt 7 kap. 1, 4 eller 34 § inte att uppgift som angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt lämnas till åklagarmyndighet eller polismyn- dighet. När det gäller möjligheten att i samband med en polisanmälan röja uppgifter för vilka sekretess normalt gäller kan jag hänvisa även till 1 kap. 5 § SekrL, 14 kap. 3 § SekrL och reglerna i om nöd. Det finns inte skäl att här gå in på dessa bestämmelser. BO hade fått uppgifterna om de misstänkta fallen av könsstympning i sin verksamhet. Uppgifterna rörande de berörda enskilda personerna har därför hos BO omfattats av sekretess enligt 7 kap. 34 § första stycket SekrL. Enligt bestämmelsens andra stycke hindrar sekretessen inte att BO gör en anmälan eller lämnar uppgift till socialnämnden enligt vad som föreskrivs i lagen om . Någon motsvarande bestämmelse finns inte när det gäller en s.k. brottsanmälan. För att BO i samband med en polisanmälan skall kunna röja uppgifter för vilka sekretess gäller fordras därför att det är fråga om misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot barn. Den som gör sig skyldig till brott mot lagen med förbud mot könsstymp- ning av kvinnor kan dömas till fängelse i högst . Om brottet är grovt är föreskrivet fängelse i minst två och högst . Brottet är grovt om det har medfört livsfara, allvarlig sjukdom eller i annat fall inneburit ett synnerligen hänsynslöst beteende. Faktorer som bör påverka bedömningen av om brottet är grovt är skadans omfattning både fysiskt och känslomässigt kvinnans ålder vid ingreppet, hennes inställning till det, om det begåtts som ett led i en verksamhet som bedrivits i stor omfattning m.m. (se prop. 1981/82:172 s. 10, jfr prop. 1997/98:55 s. 136). Om brottet inte är grovt kan, enligt det ovan anförda, sekretessbelagda uppgifter lämnas ut till polismyndighet om det är fråga om misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot barn. Brott mot lagen med för- bud mot könsstympning av kvinnor finns inte med i uppräkningen i 14 kap. 2 § femte stycket andra meningen SekrL. I samband med remissbehandlingen av en inom utarbetad promemoria, Könsstympning - Bortta- gande av kravet på dubbel straffbarhet (Ds 1993:3), anförde att förbudet mot könsstympning av kvinnor regleras i en särskild lag och omfattas, med undantag för gärningsmannaskap vid misstanke om grovt brott, inte av den sekretessbrytande regeln i 14 kap. 2 § femte stycket sekretess- lagen. ansåg därför att ett tillägg borde göras i paragrafen med innebörd att även misstanke om brott enligt lagen med förbud mot köns- stympning av kvinnor begånget mot en underårig skulle omfattas av den sek- retessbrytande bestämmelsen (se prop. 1998/99:70 s. 20). Regeringen anförde med anledning härav att det i vissa fall kan föreligga sekretesshinder för per- sonal inom hälso- och sjukvården eller att anmäla misstänkt könsstympning till polis- eller åklagarmyndighet (prop. s. 12). I propositionen framhölls att regeringen har beslutat om direktiv till en utredning som skall undersöka om bl.a. den s.k. tvåårsregeln i 14 kap. 2 § SekrL i några situatio- ner kan leda till otillfredsställande resultat. Regeringen ansåg att det var an- geläget att frågan om sekretesshinder i de fall det inte är fråga om misstanke om grovt brott får en snabb lösning och avsåg därför att skyndsamt bereda frågan om undantag från sekretess för uppgift om misstanke vid brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor. Det är svårt att utifrån de uppgifter som lämnades i breven till BO avgöra om det kunde röra sig om brott av normalgraden eller om det i något eller några av fallen kunde vara fråga om grovt brott. Det saknades nämligen när- mare uppgifter om flickornas inställning till könsstympningen, huruvida in- greppen utgjorde ett led i en omfattande verksamhet eller medfört livsfara. I ett av de misstänkta fallen uppgavs dessutom att ingreppet hade varit av be- gränsad omfattning. Det kan diskuteras om enbart den omständigheten att brott riktats mot en underårig utgjorde anledning anta att brottet skulle anses som grovt. Som framgår av det förgående stycket torde uppgifter som hos BO omfattas av sekretess inte heller ha kunnat lämnas med stöd av 14 kap. 2 § femte stycket SekrL eftersom misstankarna inte rört brott enligt 3, 4 eller 6 kap. . Å andra sidan bör beaktas att det inte finns någon rätts- praxis som klart belyser när ett brott mot lagen med förbud mot könsstymp- ning av kvinnor är grovt. Det är för övrigt alltid en grannlaga uppgift för en anmälande myndighet att avgöra vilket straff som ett brott kan föranleda. Alltför stora krav kan inte ställas på en myndighet i detta hänseende. Vidare skulle man måhända kunna hävda att en gärning som utgör ett brott mot lagen med förbud mot könsstympning även utgör misshandel eller annat brott i Sekretessbelagda uppgifter skulle då kunna lämnas ut till polismyndighet om brottet har riktats mot ett barn. Jag är för egen del tveksam till om det var möjligt för BO att vid polisan- mälan rörande de aktuella misstänkta brotten lämna ut uppgifter som hos BO omfattades av sekretess. Det finns dock utrymme för att hävda en annan ståndpunkt och BO:s uppfattning i denna del kan inte anses som uppenbart felaktig. Jag anser mig därför inte ha anledning att kritisera BO för att upp- gifterna lämnades ut i samband med att en polisanmälan gjordes våren . kan jag på grund av min ståndpunkt i sekretessfrågan inte hävda att BO borde ha gjort en polisanmälan . Mot bak- grund av den bedömning som BO har gjort i sekretessfrågan framstår det likväl som förvånande att en anmälan inte gjordes i samband med att BO erhöll uppgifterna. Det ligger dock i sakens natur att det finns ett stort utrym- me för olika bedömningar av huruvida en polisanmälan skall göras eller inte. Det finns inte skäl för mig att i detta fall anlägga några synpunkter på saken. Sammanfattningsvis finner jag inte anledning att rikta någon kritik mot BO när det gäller handläggningen av frågan om polisanmälan. Det finns starka skäl som talar för att BO inte på grund av sekretess skall vara förhindrad att polisanmäla en misstanke om att ett barn har könsstympats när brottet inte är att bedöma som grovt. I praktiken torde dessa skäl göra sig än mer gällande när det gäller myndigheter inom samt hälso- och sjukvårdens område. Den osäkerhet som får anses råda rörande möjlig- heten att anmäla misstanke om sådana brott är därför inte tillfredsställande. Jag tillställer Offentlighets- och sekretesskommittén en kopia av detta beslut. BO erhöll anonyma uppgifter om att barn som var bosatta i eller hade anknytning hit eventuellt hade blivit könsstympade i So- malia sommaren . I ärendet här har aktualiserats frågor som rör om BO var skyldig att göra en anmälan till socialnämnd och polismyndighet med anledning av de anonyma uppgifterna. Enligt 3 § lagen (1993:335) om skall BO genast till soci- alnämnden anmäla om ombudsmannen i sin verksamhet får kännedom om att någon som är misshandlas i hemmet eller om det i annat fall måste antas att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Vida- re sägs att om det finns särskilda skäl får anmälan göras även i andra fall. Vad som kommit fram vid min granskning har inte gett vid handen att de aktuella uppgifterna var sådana att BO hade skyldighet att göra en anmälan till socialnämnd. Det har emellertid inte funnits något hinder för BO att ändå göra en anmälan om det fanns särskilda skäl för det. En anmälan gjordes också . Såvitt jag har förstått grundades detta beslut på att BO då ansåg att det fanns särskilda skäl för att göra en anmälan. Det kan naturligtvis ifrågasättas varför det ställningstagandet inte gjordes . Huruvida en anmälan skall göras därför att det föreligger särskilda skäl grundas dock ytterst på sådana bedömningar som JO är återhållsam med att uttala sig om. Jag har inte funnit anledning att göra något undantag från den principen i detta fall. Däremot har det vid utredningen kommit fram att det vid BO synes ha fö- rekommit oklara rutiner om vem som hos BO skall avgöra om BO skall göra en anmälan till socialnämnd. Skyldigheten/möjligheten att göra en anmälan gäller inte anställda hos BO utan själva myndigheten. Som regel får det därför ankomma på barnombudsmannen själv att ta ställning i frågan. Enligt vad som har anförts i yttrandet till JO har rutinerna efter det inträffade ändrats. Att det tidigare rått viss osäkerhet om hur anmälningar, som innefattar påstående om att barn far illa, skall hanteras är självfallet inte tillfredsställande. De nya rutiner som utarbetats torde uppfylla de krav som bör ställas på handlägg- ningen i detta avseende. Jag har inte funnit anledning att rikta någon kritik mot BO när det gäller handläggningen av frågan om polisanmälan. Vid bedömningen i denna del har jag emellertid funnit skäl att något beröra den osäkerhet som synes råda vad gäller tillämpningen av en av de s.k. sekretessbrytande bestämmelserna i sekretesslagen. Det finns anledning att tillställa Offentlighets- och sekretess- kommittén (Ju 1999:06) en kopia av detta beslut. Initiativärende mot beträffande grunderna för ett beslut om avstängning av en kammaråklagare från arbetet (Dnr 2540-2001) I en promemoria som upprättats hos ombudsmannaexpeditio- nen anfördes följande. beslutade (protokoll 2001:6) att L.B. med omedelbar verkan skulle vara avstängd från arbetet som kammaråklaga- re. Beslutet skulle gälla till dess att nämnden prövat frågan om avskedande eller beslutat något annat. Av skälen för beslutet framgår att L.B. är misstänkt för allvarlig brottslighet. I 1 § förordningen (1988:1102) med instruktion för föreskrivs att nämnden har de uppgifter som framgår av 34 § lagen (1994:260) om offentlig anställning, , och 15 § lagen (1994:261) om fullmaktsanställning. Enligt 34 § första stycket beslutar i frågor om disciplinansvar, åtalsanmälan och avskedande, när det gäller arbetstagare som anställs av regeringen. Regeringen får enligt andra stycket föreskriva att nämnden skall besluta i sådana frågor också när det gäller andra arbetstagare. Enligt 15 § första stycket lagen om fullmaktsanställning beslutar i frågor om avskedande, avstängning och läkarundersökning när det gäller ordinarie domare samt andra arbetstagare som regeringen be- stämmer.