frsrdg · GQ04JO1 · 2003-01-01 00:00:00 — I en anmälan om stöld av en mobiltelefon som gjordes uppgavs att någon hade tillgripit en tillhörig mobiltele- fon på anmälarens tjänsterum. Mobiltelefonen låg framme på bordet. Anmäla- ren hade lämnat rummet då lokalvårdaren var inne och städade. I anmälan angavs vidare: Städerskan var ny för dagen, kontroll skall göras på städavdelningen. som anmälan gjordes fattades beslut om att inte inleda förun- dersökning med motiveringen att spaningsuppslag saknades. , som var anmälningsgranskare och förundersökningsledare i ärendet, har uppgett att polisen och anmälaren hade träffat en överenskom- melse som innebar att anmälaren på eget initiativ skulle göra vissa efterforsk- ningar. Om det vid dessa framkom något som kunde användas i polisiärt spaningsarbete, skulle anmälaren återkomma till polisen med besked. I av- vaktan på ett sådant besked beslutade att inte inleda förunder- sökning med motiveringen spaningsuppslag saknas. Om något ytterligare skulle framkomma i ärendet skulle han återuppta handläggningen. I polismyndighetens yttrande anförs att det aktuella ärendet inte hanterats fullt tillfredsställande. Förundersökning borde ha inletts eftersom det redan i ingångsskedet fanns material som borde undersökas vidare. Myndighetens syn på de formella förutsättningarna för hanteringen förändras enligt vad som sägs i yttrandet inte av det förhållandet att ärendet, med hänsyn till myndig- hetens pressade arbetssituation och avsaknad av resurser, inte tillhör den mest prioriterade ärendetypen. Av yttrandet framgår vidare att ärendet har åter- upptagits. Regler om inledande av förundersökning finns i 23 kap. 1 § första stycket (RB). Enligt vad som där sägs skall förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. För förundersökningar gäller enligt 23 kap. 4 § RB en objektivitetsprincip. Kravet på objektivitet gäller självfallet också för ställningstagandet i frågan om förundersökning skall inledas eller inte. Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det är tillräckligt att det förekommer anledning till misstanke om brott. En förundersökning kan således inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott (JO 1953 s. 107). Misstanken måste visserligen avse en konkret brottslig gärning men det är inte nödvändigt att man känner till brottets alla detaljer och inte heller när och var det har förövats (, SvJT 1982 s. 658). Förundersökning behöver emellertid enligt 23 kap. 1 § andra stycket RB inte inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. Med hänsyn till det lågt ställda krav som således gäller för inledande av förundersökning torde behovet av kompletterande uppgifter inför ställnings- tagandet om förundersökning skall inledas eller inte i allmänhet vara ringa. Det kan inte råda något tvivel om att det i det aktuella fallet fanns anled- ning att anta att ett brott hade begåtts. Det var inte heller uppenbart att brottet inte gick att utreda. Förundersökning borde därför ha inletts redan på grund- val av de uppgifter som hade lämnats i anmälan. har som nämnts som förklaring till handläggningen hänvisat till den överenskommelse som träffats med anmälaren om att denne på eget initiativ skulle göra vissa efterforskningar. Jag har i ett tidigare ärende (JO 1999/2000 s. 122) behandlat frågan om möjligheterna för en myndighet att, inför ett beslut i förundersökningsfrågan, avvakta kompletterande uppgif- ter från anmälaren. Som nämnts i det beslutet kan det i speciella fall träffas en överenskommelse med målsäganden om att denne skall tillhandahålla visst material. En underlåtelse från målsägandens sida att följa en sådan överens- kommelse befriar emellertid inte de brottsutredande organen från skyldighe- ten att sakligt och objektivt vidta de utredningsåtgärder som krävs. har inte närmare specificerat vilken information som han väntade på. Som har nämnts var emellertid redan de uppgifter som lämnades i an- mälan tillräckliga för ett beslut att inleda förundersökning. Som framgår av vad som har sagts i det föregående finns det anledning att kritisera polismyndighetens handläggning av ärendena i olika avseenden. har i yttrandena nämnt polismyndighetens pressade ar- betssituation och avsaknad av resurser. Jag har i ett tidigare beslut (dnr 3203- 2000) i ett ärende initierat med anledning av den aktuella inspektionen kritise- rat utredningsverksamheten vid kriminalavdelningen i . De mest anmärkningsvärda brister som hade observerats var de mycket långa hand- läggningstiderna, avsaknaden av väl fungerande bevaknings- och kontrollru- tiner och brister i fråga om prioriteringar av de olika ärendetyperna. Jag kon- staterade i beslutet att situationen endast till viss del kunde förklaras med brist på resurser. Som framgår av det föregående kan bristande resurser och ett pressat ar- betsläge över huvud taget inte åberopas som ursäkt för bristerna i handlägg- ningen av de här aktuella ärendena. Jag förutsätter att polismyndighetens ledning på lämpligt sätt ser till att befattningshavarna har den kunskap som krävs för att liknande fel inte skall förekomma . En omdömesgill och korrekt hantering av inkomna brottsanmälningar är av grundläggande betydelse för tilliten till samhällets brottsutredande verksamhet. Kritik mot en förhörsledare för att denne under ett förhör lät en person, som var misstänkt och häktad i det ärende som förhöret avsåg, i alltför stor omfattning ställa frågor till en annan i samma ärende misstänkt person (Dnr 1881-2001) I en anmälan till JO framförde . klagomål mot kriminalinspektören , i län. Han uppgav bl.a. att i egenskap av förhörsledare vid ett förhör som hölls tillät T.H., som var häktad i ärendet, att agera förhörsledare och ställa frågor till R.A. som var misstänkt i samma ärende. Protokollet från förhöret hade fogats till anmälan. I detta hade antecknats att förhöret var ett konfrontationsförhör där T.H. får möjlighet att ställa frå- gor till R.A. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande i följande hänseenden. a)Föregicks förhöret med T.H. av några kontakter med förundersökningsledaren och, om så var fallet, vad avhandlades med avseen- de på det förestående förhöret? b)Hade förundersökningsledaren gett några direktiv för förhörets genomfö- rande och, om så var fallet, vilka? c)Vem hade beslutat att R.A. skulle få närvara vid förhöret och att T.H. skulle få ställa frågor vid detta? d)Hur gick förhöret till? (länspolismästaren ) kom in med ett yttran- de till vilket hade fogats upplysningar från förhörsledaren . I RB 23 kap. 11 § regleras förundersökningsledarens ansvar för förhörets utformning och rätten att ställa frågor eller meddela sig med den hörde när vissa uppräknade kategorier personer tillåts vara närvarande. Förhörsledaren uppger att han kontaktat T.H:s ombud som varit förhindrad att närvara och inhämtat dennes medgivande att låta T.H. själv ställa frågor till R.A. Förhörsledaren har vidare före förhöret varit i kontakt med förunder- sökningsledaren som informerats om T.H:s önskemål och inte haft någon erinran. T.H. har sedan tillåtits framställa sina frågor direkt till R.A. Av det utskrivna dialogförhöret framgår vem som ställt frågor, vilka frågor som ställts och de svar som lämnats. bedömer att handläggningen följt såväl som förundersökningskungörelsens bestämmelser samt den vägledning som ges i det ovan nämnda referensmaterialet. Utifrån generella utgångspunkter skulle den typ av förhör som genom- förts möjligen kunna sägas påfordra något närmare direktiv från förundersök- ningsledaren om tillvägagångssätt och dokumentation. Ärendet remitterades därefter till i för upplys- ningar och yttrande i följande hänseenden. a)Föregicks förhöret med T.H. av några kontakter med förhörsledaren och, om så var fallet, vad avhandlades med avseende på det förestående förhöret? b)Gav förundersökningsledaren några direktiv för förhörets genomförande och, om så var fallet, vilka? c)Vem beslutade att R.A. skulle få närvara vid förhöret och att T.H. skulle få ställa frågor vid detta? (överåklagaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats ett yttrande från chefsåklagaren . Upplysningar och yttrande i ärendet har inhämtats från chefsåklagaren . När det gäller anmodan att lämna upplysningar hänvisar jag till hans yttrande. Utöver vad som framgår av yttrandet har tillagt att samma ordförande handlade målet vid häktningsförhandlingen som vid huvudför- handlingen samt att den kritik som riktades mot förhöret vid häktningsför- handlingen inte upprepades vid huvudförhandlingen. har vidare upp- givit att utredningen inte slutdelgivits enligt 23 kap. 18 § första stycket rätte gångsbalken när T.H:s försvarare begärde dels att få närvara vid förhör med R.A., dels att vissa frågor skulle ställas till R.A. Enligt 23 kap. 18 § första stycket har den misstänkte och hans eller hennes försvarare rätt att ange den utredning de anser önskvärd. Av 23 kap. 18 § andra stycket följer att förhör eller annan ut- redning skall äga rum på begäran av den misstänkte eller dennes försvarare, om det kan antas vara av betydelse för utredningen. Vanligen finns det anled- ning för förundersökningsledaren att bifalla en sådan begäran om att en viss förundersökningsåtgärd skall vidtas (Se m.fl., Rättegång V, 7 ppl., s. 134 och m.fl., I, Del 2, s. 23:67 f.). Det har enligt min uppfattning inte framkommit något som ger anledning att ifrågasätta beslut om att vidta de av försvararen begärda förunder- sökningsåtgärderna, dvs. att vissa frågor skulle ställas till R.A. Rätten för olika personer att närvara vid förhör under förundersökningen regleras i 23 kap. 10 § . Av bestämmelsens andra stycke framgår att den misstänkte och dennes försvarare har rätt att närvara vid för- hör som de påkallat enligt 23 kap. 18 § andra stycket . Denna närvarorätt är ovillkorlig (Se m.fl., Rättegång V, 7 uppl., s. 133 f., m.fl., I, Del 2, s. 23:44 och , Nya rätte- gångsbalken, s. 301). I detta fall har framställan om utredningsåtgärderna inte gjorts efter det att utredningen slutdelgivits enligt 23 kap. 18 § första stycket . Försvararens framställan torde då inte vara att se som en begäran enligt 23 kap. 18 § andra stycket , varför en ovill- korlig rätt att närvara vid förhöret inte synes ha förelegat (Se JO 1965 s. 187 200, särskilt s. 198, , Försvararen, s. 30 och m.fl., Rättegång V, 7 uppl., s. 133 f. Se även TSA 1965 s. 8494). Det kan vara lämpligt att den misstänkte eller annan är närvarande vid för- hör även i andra fall än när ett sådant förhör påkallats enligt 23 kap. 18 § andra stycket (Se SOU 1938:44 s. 289). Bestämmelsen i 23 kap. 10 § andra stycket ger således undersökningsledaren rätt att tillåta annan än förhörsvittne att närvara vid förhör. Av bestämmelsen följer också att den misstänktes försvarare får närvara vid förhör om det kan ske utan men för utredningen. I största möjliga utsträckning bör en sådan framställan bifallas (Se JO 1965 s. 187200, särskilt s. 199 och , Försvararen, s. 30). I praxis torde det vara mycket sällsynt att en begäran från försvararen om att närvara vid förhör avslås (Se m.fl., Rättegång V, 7 uppl., s. 134. Se även Blom- kvist, Försvararen, s. 31). Undersökningsledaren kan delegera beslutande- rätten enligt 23 kap. 10 § andra stycket till förhörsledaren (m.fl., I, Del 2, s. 23:43). I det aktuella fallet står det klart att beslutat om att T.H. skulle till- låtas närvara vid det aktuella förhöret med R.A. Huruvida detta borde ha tillåtits är en bedömningsfråga där olika uppfattningar kan ha skäl för sig. Rättsläget angående när en framställan kan avslås synes vidare vara något oklart. Begäran om att närvara vid det aktuella förhöret har framställts av en misstänkt i syfte att denne skulle kunna tillvarata sin rätt. En sådan begäran bör i största möjliga utsträckning bifallas (Se JO 1965 s. 187200, särskilt s. 199). Om det finns skäl att tro att annan misstänkt i målet (medmisstänkt) skulle bli lidande av att framställan bifalls bör den misstänkte, enligt min mening, inte tillåtas att närvara vid förhöret. Detta gäller under förutsättning att det kan förväntas att den medmisstänktes intresse av att begäran avslås överväger den misstänktes intresse av att närvara vid förhöret för att kunna tillvarata sin rätt. Det kan också av andra skäl än det nämnda finnas anledning att avslå en begäran från misstänkt om att få närvara vid förhör. Även i dessa fall måste de motstående intressena överväga den misstänktes intresse att närvara för att kunna tillvarata sin rätt. Det kan i detta sammanhang noteras att det inte är möjligt att neka misstänkt att närvara vid förhör som påkallats enligt 23 kap. 18 § andra stycket . Detta måste beaktas vid I det aktuella fallet har följt huvudregeln och bifallit den misstänktes begäran. Enligt min mening ger vad som framkommit i ärendet inte belägg för att inte haft fog för beslutet att tillåta T.H. att närvara vid förhöret. Är den misstänkte närvarande vid förhör får han eller hon, enligt 23 kap. 11 § , framställa frågor till den som hörs i den ordning som undersökningsledaren bestämmer. Förhörsledaren i det aktuella ärendet synes mena att han klargjort för att hans tanke var att förhöret skulle genom- föras på så sätt att T.H. direkt fick ställa frågor till R.A. Förhörsledaren har uppfattat att givit sin tillåtelse till att förhöret genomfördes på detta sätt. har å sin sida uppgivit att han inte uppfattat att förhörsledaren avsåg att hålla förhöret på detta sätt, utan att tanken var att T.H. skulle ställa sina frågor genom förhörsledaren. Det var också uppfattning att förhöret skulle ske på detta sätt. har inte kunnat erinra sig vad som mer i detalj sades vid samtalet med förhörsledaren. De uppgifter som lämnats av och förhörsledaren är enligt min me- ning sådana att det inte blivit klarlagt att med full insikt beslutat att T.H. skulle tillåtas att ställa sina frågor direkt till R.A. Att förhö- ret kommit att ske på det sättet att T.H. direkt ställde frågor till R. A., och att förhöret således inte hållits i enlighet med förundersökningsledarens intentio- ner, synes ha berott på ett missförstånd mellan och förhörsledaren. Jag anser att det ålegat de inblandade, och i synnerhet , att tillse att korrekt information lämnas, att denna uppfattas på ett riktigt sätt och att direktiv upp- fattas på ett riktigt sätt av förhörsledaren. Det har emellertid, som jag ser det, inte framkommit sådana uppgifter som ger anledning att klandra vare sig eller förhörsledaren för det missförstånd som synes ha uppkommit. När det rent allmänt gäller i vilka situationer en misstänkt bör ges möjlig- het att direkt ställa frågor till den hörde så förefaller detta spörsmål endast sparsamt ha behandlats i doktrinen. Huvudregel är självfallet att det är för- hörsledaren som bör ställa frågorna. I vilka situationer det finns anledning till avsteg från denna huvudregel får betecknas som oklart (Se , För- svararen, s. 31, m.fl., Förhör, s. 74 f., m.fl., Rättegång V, 7 uppl., s. 132 f., m.fl., I, Del 2, s. 23:46a23:47 och , Nya , s. 302). Enligt min mening finns det gene- rellt anledning till försiktighet med att tillåta en misstänkt att ställa frågor direkt till den hörde. Av ordalydelsen i 23 kap. 11 § framgår att det är under- sökningsledaren som skall besluta om formerna för förhöret. Med hänsyn till de uttalanden som gjorts i litteraturen förefaller det dock vara förhörsledaren som normalt beslutar i frågan (Se , Försvararen, s. 31, m.fl., Förhör, s. 74, m.fl., I, Del 2, s. 23:46a-23:47 och , Nya , s. 302). Den rättsliga grunden för en sådan ordning är inte helt klar. Ordningen torde emellertid kunna motiveras med att undersökningsledaren normalt får anses ha delegerat sin beslutanderätt till förhörsledaren om frågan inte berörts särskilt eller på annat sätt avgjorts. Om i detta fall hade överlåtit bestämmanderätten rörande de närmare for- merna för förhöret till förhörsledaren kan jag, mot nämnda bakgrund, inte se att ett sådant beslut kan kritiseras. Detta förutsatt att frågan inte konkret hade avhandlats vid kontakten mellan och förhörsledaren. Jag gör således sammanfattningsvis den bedömningen att det inte finns an- ledning att rikta någon kritik mot handläggning av ärendet. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Bestämmelser om rätten att närvara vid förhör finns i 23 kap. 10 § rättegångs- balken (RB). Enligt första stycket skall om möjligt ett av undersökningsleda ren anmodat trovärdigt vittne närvara. Enligt paragrafens andra stycke har undersökningsledaren vidare en generell rätt att bestämma att också någon annan än ett vittne får vara närvarande vid ett förhör. Den misstänkte och hans försvarare har en ovillkorlig rätt att närvara vid sådana förhör som på- kallats med stöd av 23 kap. 18 § andra stycket RB. Enligt detta lagrum skall på begäran av den misstänkte eller hans försvarare förhör eller annan utred- ning äga rum, om detta kan antas vara av betydelse för undersökningen. Vida- re får försvararen också i andra fall närvara vid förhör om det kan ske utan men för utredningen. Om den misstänkte eller hans försvarare är närvarande vid ett förhör, får han enligt 23 kap. 11 § RB i den ordning undersökningsledaren bestämmer framställa frågor till den som hörs. Av utredningen framgår att den misstänkte för framställ- ningen om förhöret med R.A. inte på det sätt som anges i 23 kap. 18 § första stycket RB hade underrättats om sin rätt att ta del av vad som hade förekom- mit vid utredningen och att framföra önskemål och synpunkter med anledning av denna (s.k. slutdelgivning). JO har i ett tidigare ärende gett uttryck för uppfattningen att rätten för den misstänkte och hans försvarare att påkalla utredningsåtgärder med stöd av 23 kap. 18 § andra stycket inträder först i och med slutdelgivningen (JO 1965 s. 198). Också andra uppfattningar har emel- lertid framförts i denna fråga (se Fitger, del 2, s. 23:44 med där gjorda hänvisningar). Mot bakgrund av vad som kommit fram i ärendet finner jag inte anledning att göra något uttalande med anledning av beslut att T.H. skulle tillåtas närvara vid förhöret med R.A. och framställa frågor till denne. Det finns däremot skäl att behandla frågan om det sätt på vilket förhöret kom att genomföras. I protokollet anges T.H. som förhörsperson. Av förhörs- utskriften framgår emellertid att förhöret till stor del genomfördes på så sätt att T.H. ställde frågor direkt till R.A. Sammanlagt framställde T.H. ett tret- tiotal frågor till R.A. under den del av förhöret som redovisas i dialogform i förhörsutskriften. Också förhörsledaren ställde ett antal frågor till R.A. Han riktade däremot endast någon enstaka fråga till T.H. Förhörsledaren har det fulla ansvaret för genomförandet av förhöret. Han skall därvid bl.a. se till att det inte förekommer några sådana otillbörliga åt- gärder som anges i 23 kap. 12 § RB. Ett förhör måste självfallet genomföras på ett sådant sätt att förhörsledaren inte förlorar kontrollen över vad som förekommer vid detta. Jag delar åklagarmyndighetens uppfattning att det generellt finns anledning till försiktighet med att tillåta en misstänkt att ställa frågor direkt till den hörde. Frågor från den misstänkte bör i stället som hu- vudregel framställas genom förhörsledaren. Det får självfallet under inga omständigheter förekomma att förhörsledarskapet i praktiken helt eller delvis utövas av den misstänkte. Enligt min mening tilläts T.H. vid förhöret fram- ställa frågor till R.A. i en omfattning som inte står i överensstämmelse med vad som får anses ha varit lagstiftarens avsikt med bestämmelsen i 23 kap. 11 § RB. Eftersom syftet med förhöret inte var att inhämta uppgifter från T.H. och det därför ställdes endast någon enstaka fråga till denne, var det vidare missvisande att i protokollet ange T.H. som förhörsperson. har under utredningen uppgett att han var av den uppfatt- ningen att T.H. skulle ställa sina frågor genom förhörsledaren. har i sin tur uppgett att han fått den uppfattningen att han hade fått tillåtelse att genomföra förhöret på det sätt som skedde. Meningarna om vad som avhandlades mellan förundersökningsledaren och förhörsledaren före förhöret går således isär. Det finns inte någon anledning att anta att ytter- ligare utredningsåtgärder skulle kunna bringa klarhet i saken. Jag lämnar därför denna fråga. Kritik mot en polismyndighet för dröjsmål med diarieföring och besvarande av ett till myndigheten inkommet e-postmeddelande (Dnr 4060-2001) I en anmälan till JO som kom in , framförde T.H. kritik mot i . Han uppgav att någon okänd person hade uppgivit hans företags webbadress som avsändare till erbjudanden att köpa självlysande kondomer. skickade han ett elektroniskt brev till i vari han ställde frågor om möjligheterna att göra polisanmälan mot den som missbrukat hans webbadress och nå fram- gång med en sådan anmälan. Då han inte fick något svar på sin fråga skickade han ett nytt e-postmeddelande till polismyndigheten där han bl.a. ifrågasatte varför myndigheten hade en e-postadress när ingen ver- kar bry sig. ingav han en anmälan till JO. Muntliga upplysningar inhämtades från polismyndigheten. Ärendet remitterades därefter till i för upplys- ningar om och yttrande över hur T.H:s elektroniska brev till myndigheten handlagts, och vilka rutiner polismyndigheten har för öppnan- de, registrering och besvarande av inkommande elektronisk post. Polismyn- digheten (biträdande länspolismästare ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats länspolismästarens tjänsteföreskrift om extern e-post (saknr 181-2) . Upplysningar om ärendets handläggning avsändes till i e-postbrevlåda ett meddelande avsänt av anmälaren, T.H. Meddelandet registrerades i myndighetens e-postdiarium och öppnades av registrator , skrevs ut på papper och översändes till Centraljouren inom Polisområde (POMA) för bedömning om ärendet skulle föras in i diariet för krimi- nalärenden (K-diariet). Av de upplysningar som inhämtats från POMA framgår att ärendet sanno- likt inkom dit men eftersom mottagaren där inte uppfattade handlingen som en brottsanmälan skickades ärendet vidare för komplettering och vidare handläggning till den polisman som är utsedd att hantera frågor och svar via Internet. Det framgår vidare att denne tog sig an ärendet, som inte bedömdes prioriterat, antingen tisdagen den 9 eller onsda- gen . Eftersom ärendet saknade anknytning till POMA skicka- des det med internpost vidare för handläggning till Polisområde Mellersta (POMS), där det geografiskt hör hemma. Kopia av handlingen med påteckning att det vidaresänts till POMS översändes till registrator och för att sättas in i den pärm som används för ärenden, som inte diarieförts i myndig- hetens ALM-diarium. Olyckligtvis kom meddelandet att sättas in i fel pärm. För POMA:s del hämtas internposten av vaktmästeri varje vardagsmorgon första gången och läggs i aktuell utkorg. POMS avhämtar sin post ca . POMS har upplyst att handlingen i enlighet med gängse rutiner sannolikt hämtades i och diariefördes . Inom POMS registrerades ärendet på chefen för spanings- och narkotikaroteln . Denne lade ut ärendet på en av de få utredningsmän som besitter kompetens på området. Eftersom ärendet inte prioriterades högre än andra liknande ärenden lades det i balans och påbörjades . Då registrator kontaktades först av informationsdirektören och därefter av ombudsmän blev hon konsternerad av att ärendet inte kunde återfinnas i den pärm som används för sådana ärenden. När hon försökte finna en anledning till dröjsmålet kunde hon i hastigheten inte finna någon annan förklaring än att meddelandet misstänkts vara virussmittat och därför inte hanterats enligt gängse rutiner. Efter samtalet och ytterligare sökande återfanns dock ärendet senare sam- ma dag. För att inte handläggningen skulle försenas ytterligare vidarebeford- rade hon genast meddelandet till myndighetens upplysningscentral som sam- ma dag besvarade den av framställda frågan.