bet · GQ01SFU10 · 2003-05-20 00:00:00 — De styrs i sin tur av de klassmässigagrunder som du nämner, så det hänger ihop där också.Vi har ett alldeles särskilt ansvar för att se tillatt den kunskapen kommer fram och tillämpas i deflesta av de här frågorna.Måns : Jag ville närmast kommentera deregionala skillnaderna, där vi har gjort vissastudier där vi har utgått från väldefinieradediagnoser som har fastställts i sjukvården, det villsäga hjärtinfarkt och bröstcancer. Vi harkontrollerat inkomst och en massa andra faktorer. Dåkvarstår väldigt tydliga regionala mönster, det villsäga att sjukskrivningslängden är ungefär 85 dagarlängre i norra delen av jämfört med iSmåland. Detta mönster är exakt lika förbröstcancer, hjärtinfarkt och total sjukskrivning,vilket gör att man tror att det också finnspraxisskillnader som kan förklara en del av detta.Bo Könberg (): I samband med de mål som harställts upp för hur man ska få ned sjukskrivningarnahar vi tyckt att det var lite märkligt att man intehar tagit in någon form av beräkning av vad somhänder med förtidspensionerna. Som nuredovisade är det sannolikt så attförtidspensionerna inte kommer att minska. Om mantittar ser man att vi hade nyaförtidspensioner på i storleksordningen 35 000 ellerkanske 40 000 , medan vi hade 70 000.Det finns väl risk att det blir lika mycket. Vihar då tyckt att det vore rimligare att försökahitta ett mål för verksamheten som inkluderade bäggedelarna. Jag undrar hur ser på det.Min andra fråga gällde, som några redan har varitinne på, frågan om de regionala skillnaderna. Om jagförstod rätt, och det är det jag villkolla, har ni försökt att ta hänsyn till allting somgår att ta hänsyn till, det vill säga ålder, branschoch annat för att försöka förklara det hela. Denförklaring som du pekade på skulle kunna förklaraskillnader när det handlar om arbetslösheten men varom jag förstod dig rätt bara en del av förklaringen.Det gör att jag gärna vill fråga vad man tror omresten, som inte har förklarats.Till sist en fråga till sominledde med att tala om det paradoxala i att vi kangöra så oerhört mycket mer och attfolkhälsan enligt en mängd kriterier tycks haförbättrats, medellivslängd och allting annat. Ändåär det oerhört svårt att ta till sig att vi på femår skulle ha hamnat i en situation som är dubbelt såilla som . Eftersom det bakom allasjukskrivningarna ligger någon form av läkarintygskulle jag vilja höra något försök till förklaringtill att man på en femårsperiod kan hamna i en sådansituation. Flera av oss skulle kanske kunna förstådet som det var eller eller någotsådant. Men hur kan man göra det när deflesta indicier pekar åt andra hållet?Anna : Det ligger i målet attförtidspensionerna inte får öka, utan de ska ocksåminska. Och de kommer rimligen att minska betydligtunder den här perioden från den här allra högstanivån. Däremot tror jag inte att man kan förväntasig det riktigt . Det blir värre innan det blirbättre. Och om det inte blir värre så är det ganskailla redan med 70 000. Det är naturligtvis rimligtatt man ser till helheten, men det hänger ocksåsamman med att vi har med oss en situation ochhistoria i bagaget som kommer att angeutvecklingstakten under de allra närmaste åren. Pålite måste man självfallet se utfallockså i minskade förtidspensioner. Det är också såman kan föreställa sig att det blir.Det är precis så som säger, att vi harkört alla förklaringsfaktorer vi över huvud tagethar kunnat hitta på fram och tillbaka. Det har jagsiffror på. Vi hittar egentligen inga förklaringar.Som redogjorde för är det sannolikt såatt det också finns praxisskillnader mellan söderoch norr.Eva : Det här var hela den svårafrågan på en gång: Varför har det här skett på femår? Det finns många olika faktorer som påverkardetta, och jag ska inte försöka räkna upp alla dem.Det handlar om alltifrån att arbetskraften är äldre,vi har slimmade organisationer i offentlig sektoroch så vidare. Den direkta frågan till mig är väl:Varför skriver läkarna nu så många fler sjukintyg?Det är det du är ute efter.Jag tror att det handlar mycket om att man har ennormförskjutning i samhället som också läkarnagivetvis inbegrips i. Det är inte så att vi harfärre läkare. Även om vi har en läkarbrist,har vi inte färre läkare än vad vi hade för fem årsedan. Läkarna har inte plötsligt gått ut och samlatsig och sagt att nu ska man göra på ett annorlundasätt och att man ska bedöma generösare. Här har detskett en successiv förskjutning.Det har skett . Statistiken går upp och ned,men det är extra markant . Jag kan inte ge dignågot givet svar på detta. Den försäkringsmedicinskautbildningen har inte försämrats. Den har snararelegat ganska . får vi försöka attförbättra det hela utan att vi kan hitta någonspecifik orsak.Anna Lilliehöök (m): Jag skulle vilja börja med attställa en fråga till företrädare.Det gäller det här med sjukdomsbegreppet. Som jagser det är det ett problem att i de regler som finnsförutsätter man en viss flexibilitet för att kunnaklara av förändringar i läkarvetenskapen. Det finnsnågot som heter vägledning. Det är inte riktigtriksdagens bord att formulera dem, men där står detatt det ska vara enligt vanligt språkbruk ochgällande läkarvetenskaplig uppfattning. Det är enganska löslig formulering. I nästa mening står detsom är mest intressant. Det står att med denutgångspunkten kan varje onormalt kropps- ellersjälstillstånd som inte hör ihop med den normalalivsbeteckningen betecknas som sjukdom.Vi har just fått en proposition här i riksdagendär det förespeglas att nu skasjukskrivningsprocessen stramas upp. Det ska ske iförhållande till det som faktiskt står på andrahåll, nämligen att man ska bortse frånarbetsmarknad, ekonomi, sociala och liknandeförhållanden. Man har alltså skärpt detta. Men kvarstår ändå den här ganska portalmässiga meningen.Jag vill ställa en öppen fråga om hur du ser pådetta. Finns det någonting som vi som lagstiftarekan göra för att stötta läkaren, som ju är ennyckelperson. Jag tror att individen också är mycketav nyckel till detta. Efter vad jag förstår är detockså enligt någon undersökning mycket över tvåtredjedelar som är sjukskrivna på individensinitiativ. Vi måste förstå att det inte är läkarnasom tar initiativ till detta. Det är ju en annanfråga som man kanske kan komma in på. Det gälleralltså sjukdomsbegreppet och initiativet tillsjukskrivningen och om det är någonting som vi kangöra för att hjälpa till.Eva : Jag tackar för frågan om vadman kan göra lagvägen för att förbättraförutsättningarna. När det gäller sjukdomsbegreppettror jag att det är oerhört svårt att komma framtill någonting bättre lagstiftningsvägen. Det här ären flytande gräns, och det är oerhört svårt att draen specifik gräns.En individ som söker läkare för att man mår dåligtmår ju naturligtvis dåligt. Vi får ju förutsätta attindividen faktiskt gör det och inte kommer bara föratt man vill vara ledig. Då är det jättesvårt attsom doktor säga att man inte hittar någon specifiksjukdom enligt lagtexten och därför inte kansjukskriva personen. Man får faktiskt lyssna tillpatienten och gå på vad patienterna uttrycker. Efteren väl övervägd diskussion kommer manförhoppningsvis fram till att sjukskrivning är detbästa här och . Men när det är de här oklarasjukdomstillstånden ska man kanske inte göra detlika . Man ska kanske ha en uppföljning litesnabbare och se hur man kan få individen tillbaka iarbete för att påskynda processen.Även när man har en väldigt väl definierad sjukdomsom till exempel hjärtinfarkt är det oerhört svårtatt veta när individen kan gå tillbaka till arbetet.Jag har själv patienter med hjärtinfarkt. Det finnsså oerhört olika individuella förutsättningar. Ävenom man medicinskt sett har samma diagnos kan enindivid gå tillbaka medan en annanindivid behöver . Och det går inte attreglera i lag hur man ska göra den bedömningen. Härmåste läkaren ha en viss flexibilitet. Detta ärnaturligtvis också till nackdel för läkaren, men detmåste finnas där för att man ska kunna lyssna tillde individuella förutsättningarna hos den enskildapatienten.Samtidigt ligger det ju i luften att det ärindividen som vill vara sjukskriven för att vila uppsig och göra någonting annat. Men man får hoppas attläkaren i de fallen, och jag tror inte att det är deflesta fallen, kan göra en stramare bedömning. Dåkan man naturligtvis luta sig mot lagen, och skaockså göra det. Men jag tror att det inte heller därbehövs någon bättre lagstiftning, utan att detgäller att använda sig av de regler som finns, mendet är oerhört svårt.Kenneth (): Herr ordförande! Påstyrelsemötet i i i går hadevi inte helt oväntat de här frågorna uppe. Vidiskuterade bland annat det som ställdefrågor om, så det lämnar jag därhän. Men ävenavstämningsmötena aktualiserades, och jag utgårifrån att ställer sig positiv tilltidigare möten med läkarna. Det behöver kanske intebesvaras med mer än ett ja eller med att nicka, ochdet ser jag att du gör. Tack!Då skulle jag vilja ställa en fråga till EvaNilsson . Det har ju visat sig gång på gångatt de här tidiga träffarna med läkarna är positivaför en kortare sjukskrivning och en tidigareåtergång till arbetslivet. Nere i har vi denerfarenheten att vi har försökt kommunicera medläkarkåren om just det här problemet, men vi hardock inte mött någon större jublande respons. Varförblir vi så nonchalerade? Vad gör vi för fel? Hur skavi kunna nå läkarkåren med vårt ganska enklabudskap?Mariann (): Jag har en fråga omforskning, statistik och kartläggning. Jag vändermig till och kanske till ChristerHogstedt. Varför vet vi inte mer när det gällerforskning? Eller gör vi det? Vi säger att antaletsjukskrivningar har fördubblats . Är vi dubbelt så sjuka i sammakrämpor som 1997, eller finns det andra mönster idetta? Jag undrar också om det finns formella hinderför kartläggningen, någonting som man skulle kunnagöra någonting åt lagstiftningsvägen. Det handlar omden klassiska frågan om var, när, hur och varförohälsa inträffar.Eva : är positiv,och läkarna är också positiva. Men de läkare som manframför allt vill nå är allmänläkarna, och vi vetatt det finns en brist på allmänläkare . Desäger att det är svårt att få tid för det häravstämningsmötet. säger de att det intefinns någon annan väg att gå. Det vi vet från olikaprojekt, Finsam och liknande, är att de gånger manfår till stånd den här samverkan mellan läkare,och arbetsgivare fungerar detoerhört bra.Jag tror att det gäller att lyfta fram de härexemplen och se till att läkarna finner en stimulansi detta. Det gäller att hitta lösningar där mankanske ordnar mötena på vårdcentralen i samarbetemed . Man måste försöka göra dettapå ett enkelt sätt. Det interna remissvaret från vårdistriktsläkarförening var väldigt positivt tillavstämningsmötena, men sedan kom detta med tiden.Det handlar inte om att man behöver andra morötter,som att det behövs mer pengar. Det är inte det manframför, utan det är framför allt tid föravstämningsmöten.Samtidigt ser man att när man väl har kommit igång med dem kommer det att förbättra situationen.Det gäller på något sätt att komma över en puckelför att se att det blir bättre i slutändan. Men detkommer att vara trögt i början. Det är jagfullständigt övertygad om, framför allt där man harbrist på allmänläkare. Men det måste komma i gång,och då får man försöka hitta lösningar påvårdcentralerna i de regioner där det nu är problemsom passar just de läkarna, och det kan se olika ut.Måns : När man har försökt att sätta sig in idet här området har man slagits av att vi vetväldigt lite om orsakerna till den ökandesjukfrånvaron. har vi väldigt storaförutsättningar att ta reda på det i . Jagtror att ett skäl till varför vi vet så lite är attforskningen är relativt sektoriserad. Ekonomertittar på konjunkturförhållanden och förklaringartill sjukskrivning. Epidemiologer tittar på hälsa,och arbetsmiljöforskare tittar på annat. Jag troratt vi behöver ta ett större helhetsgrepp om detta.Det som jag slåss för tror jag att har tagit upp i sin utredning, nämligen attunderlätta möjligheterna till samkörning av registerför att få ökad kunskap om orsakerna till detta. Jagtror att vi skulle kunna få reda på mycket mer änvad vi vet i dag.Christer Hogstedt: Förutom understödjande avdatasamkörningar behövs det ytterligare saker. Jagtror att det är alldeles särskilt viktigt att påpekaatt även om vi inte har fullständig kunskap om vadsom orsakar detta, mer än att det är ett mycketsammansatt problem, vilket alla är överens om, ärdet ändå så att när huset brinner gäller det iförsta hand att släcka det. Sedan är det intressantför framtiden att veta hur det uppstod. Men just nutycker jag att det största forskningsbehovet ochkunskapssammanställningsbehovet är: Vad kan vi draför lärdom av alla de försök som pågår inomförsäkringskassan och på arbetsplatser för attminska sjukskrivningarna och snabbrehabilitera? Detär inte minst kopplat till de nya avstämningsmötena.Hur ska man få dem att fungera så att de inte barablir planer utan att de faktiskt utförs? Där trorjag att det finns en del idéer. gäller det alltsåframför allt att koncentrera sig påinterventionssidan.Psykisk hälsa, stress och utbrändhetStaffan : Jag har tänkt presentera något kort kring dearbetsmiljöförändringar som hänger ihop med ökningenav sjukfrånvaron i . Innan jag går in på detska jag dock väldigt kort kommentera några av defrågor som har varit uppe.En brist som jag upplever som forskare är att viför närvarande inte har diagnoser isjukförsäkringsregistret, och jag antar att det ärriksdagens ansvar att se till vi kan få det. Enannan brist är att vi inte har individernas yrken iregistret. Jag vet att det är på gång. Vi hardiskuterat det mycket. Vi hoppas att det kommersnabbt. Det skulle höja precisionen avsevärt. Iövrigt har vi ett ovanligt bra läge i ,precis som var inne på. Vi har brastatistikregister och bra tillgänglighet till demockså.När det gäller diskussionen om den psykosocialaarbetsmiljön och sjukfrånvaron behöver man kanskevidga det något. diskuterar man arbetsmiljö istörsta allmänhet. Jag tror att det är riktigt, sommånga andra har påpekat, att vi har hygglig koll påden fysiska arbetsmiljöns utveckling. Men det ärockså viktigt att komma ihåg att det skerförskjutningar. Jag ska bara ge ett enda exempel,och det rör buller.Bullret har minskat avsevärt i den svenskaindustrin. Män utsätts i mindre grad för buller nuän vad de gjorde . Det har skettkontinuerligt, och det är bra. Å andra sidan harbullret bland kvinnor ökar kraftigt, framför allt ivård- och omsorgsverksamheter som inte alls varutsatta för buller tidigare. Det betyder att det serganska jämt ut om man summerar. Det ser också ganskahyggligt ut internationellt sett.Jag tror också att man kan säga att denergonomiska arbetsmiljön är ett succéområde iSverige. Vi har en väldigt hög ambitionsnivå.Problemet där är att vi inte riktigt ser resultaten.Belastningsskadorna är fortfarande omfattande. Detär klart att det måste tolkas så att det inte baraär en arbetsmiljöfråga, men det finns också olikaformer av belastningar och kombinationer avbelastningar. Belastningsskadorna hänger också ihopmed den psykosociala arbetsmiljön. Det är inte baraen fråga om vi lyfter tungt eller sitter för länge,utan det är också fråga om andra belastningar.Sedan menar jag, och det får vi väl diskuteranärmare, att det har skett en markant ökning av depsykosociala kraven i det svenska arbetslivet, menden är ganska ojämn. Det har framför allt skett inomvissa sektorer, vissa branscher och vissa yrken. Detska jag strax visa. Jag menar också att det är välbelagt att alltför höga krav och alltför lågkontroll över arbetet markant ökar risken förlångvarig sjukskrivning. Det ökar också risken fördistinkt sjuklighet. Hjärtkärlsjuklighet är ettexempel på det. Rörelseorgansbesvär finns också välbelagt. Men även här är det viktigt att komma ihågatt det finns mycket stora skillnader mellanbranscher, yrken och företag. Det går inte attpresentera en alldeles enhetlig bild och tala omSverige i största allmänhet. Det sker väldigt storaförändringar.Jag vill summera lite grann för att få en bild avbåde risken och hur många individer som berörs avdet här. När det gäller stora ergonomiskabelastningar baseras det här alltså på många olikaunderfrågor när vi mäter det. Det ärarbetsmiljöundersökningarna som görs av SCB påuppdrag av . Där har vi väldigt bradata . Vi mäter det vartannat årnu. (Bild 16) Det är väldigt tydligt att personer medomfattande ergonomiska belastningar också har enkraftig riskökning för sjukskrivning ochförtidspension. Det råder inget tvivel om det. Detomfattar ganska stor grupper av människor i Sverige.Det rör sig om en halv miljon män och nästan likamånga kvinnor.När det gäller monotont arbete, som annarsfaktiskt minskar lite grann i , finns detockså en kraftig riskökning. Men där är det å andrasidan betydligt färre människor som omfattas av det.Jag kommer strax mer i detalj in på denpsykosociala arbetsmiljön mätt som alltför storakrav och alltför låg kontroll. Där finns det ocksåväldigt tydliga riskökningar och ganska storagrupper. Det handlar om nästan en halv miljonkvinnor och 300 000 män.Jag börjar med att säga något kort om hur vi mäterdetta. Det sägs ofta när jag träffar folk att detbara är vad folk uppfattar. När vi mäter denpsykosociala arbetsmiljön i är detinte så hemskt mycket uppfattningar vi är ute efter.Vi är ute efter att beskriva arbetssituationenväldigt konkret. Man kan naturligtvis tveka om attanvända ordet objektivt, men det är åtminstoneavsikten att det ska vara det.Vi mäter det i form av en mängd olika typer avfrågor. När det gäller krav frågor vi om folk tarmed sig jobb hem, om de drar in på lunchen ellerandra raster för att få jobbet gjort och om det ärstora psykiska krav i arbetet. Vi försöker ökaprecisionen genom att fråga om det händer ,, och så vidare. Den härmättekniken utvecklades . Denanvänds också i de flesta andra länder.Skälet till att vi kan vara ganska säkra på attdet här stämmer är att vi validerar det här på tvåolika sätt. Det ena är att vi skickar ut expertersom tittar på jobbet. Är det så att de bara gnällereller ser det ut så här? Vad gör de när de jobbar?För det mesta har experterna och de anställda ganskalikartade uppfattningar om kraven i arbetet. (Bild 23) Det andra sättet att validera innebäratt vi tittar på stresshormoner, det vill säga hurkroppen reagerar på påfrestningarna. Där finns detockså väldigt robusta data som tyder på att när vimäter psykosociala påfrestningar med hjälp avfrågeformulär eller liknande har de individer somhar höga värden på de frågorna också höga värden närdet gäller stresshormoner.Jag vill vara noga med detta för att visa att viinte behöver vara så oroliga. Vi kan mätapsykosociala påfrestningar. Finner vi sådana såfinns de. En viss försiktighet ska man förstås ändåha som forskare. Det kan röra skillnaden mellan mänoch kvinnor i den här precisionen. Det kan röraolika yrken där vi inte har utvecklat mättekniken såbra.Hur har det då sett ut ? Jag börjarmed kvinnorna. Vi har alltså data som är jämförbara.Det är exakt samma frågor som har ställts, och jagär en av dem som har slagits för att de skafortsätta att se ut så. Vi behöver vara litekonservativa i mätningarna för att kunna jämföraöver tid. (Bild 17) Det är väldigt tydligt att detframför allt inom landstingssektorn och inomkommunsektorn har skett väldigt kraftiga ökningarnär det gäller andelen som har så kallade högaanspänningsarbeten, det vill säga att de har alltförhöga krav på sig och för liten kontroll. De harväldigt mycket att göra, och de kan inte påverkanär, var eller hur det här arbetet ska utföras. Detleder till att man har ett väldigt spänt jobb.Det började lite . Det var senast 1997alla siffror började stiga. Tidsmässigt stämmer det.Det stämmer också branschmässigt. Det är i de härsektorerna sjukfrånvaroökningen är störst. Men detär också viktigt att notera att staten inte har enkraftig ökning. Det ser ganska stillsamt ut. Iprivatsektorn ser det också ganska stillsamt ut.Även i de båda sektorerna har vi haft en ökning avsjukfrånvaron. Det betyder att vi också måste ställafrågan: Kan det här förklara allt? Och det är klartatt det inte kan.Det finns två konkurrerande faktorer som jag villnämna eftersom de inte har varit uppe och som är välbelagda. Den ena är åldersfaktorn.Åldersförändringen av arbetskraften har en distinkteffekt på ökningen av sjukfrånvaron efter 1997. Detser lite olika ut i olika undersökningar när detgäller hur stor den är, men det råder inget somhelst tvivel om att den finns och är betydande.Sedan kan man ju vara lite fundersam över hur manska tolka detta. Vi kan inte göra så mycket åt det.Men vi kommer faktiskt att göra en del åt det. Efter2015 ungefär kommer arbetskraften att föryngras enaning. Väntar vi bara kan vimöjligen nå det här målet. Men det är viktigt attkomma ihåg att vi ålderstandardiserar. Vi måstekontrollera för ålder så att det inte bara blir ettåldersbrus i det hela.Det andra typen av faktorer som vi är rättövertygade om spelar roll, men där vi har mycketdålig koll, är förändringar i privatliv,familjebelastningar, fritidsaktiviteter ochliknande. Det har vi inte alls lika bra koll på.När vi summerar alla faktorer vi kan mäta kan mansäga att arbetslivet kan förklara avvariationen. Det är lite mer i en del undersökningaroch lite mindre i en del. En tredjedel ytterligarekan vi förklara med andra pålitliga faktorer som viibland lyckas hitta, balansen mellan det privata ocharbetslivet till exempel. Men en tredjedel ärfaktiskt slump där vi inte vet något alls. Det ärkanske inte heller så konstigt när det gällersjuklighet. En stor del av den går inte att förklaramed kända faktorer. (Bild 18) När det gäller männen ser det ungefärlikadant ut. Dramatiken är lite intressant på slutetdär det går ned kraftigt i landstingssektorn. Jagvet inte exakt vad det beror på. Jag känner intetill någon närmare förklaring till det. Vi kan ocksåse att när det gäller kommunsektorn har männensökning varit mycket stillsammare än kvinnornas. Detär ju relativt få män där i förhållande tillkvinnor. av kommunsektorns anställda ärkvinnor.Så till frågan om det går att använda det här föratt förklara risken för sjukskrivning. Där använderjag den här så kallade kravkontroll-modellen där vikombinerar kraven i arbetet med frihetsgraden iarbetet. Där stämmer modellen förfärligt bra. Deindivider som utsätts för väldigt höga psykiska kravmen har låg kontroll och små möjligheter att påverkanär, var och hur jobbet ska utföras har en överriskför sjukskrivning på nästan två och en halv gånger.Det är ett kraftigt utfall.Men även de som har höga krav och hög kontroll harfaktiskt en överrisk . Så har det inte sett uttidigare. Jag gjorde motsvarande studie ,och då låg de väldigt fint till, som de ju ocksåska. Det var det vi tänkte oss somarbetsmiljöforskare. Det var en grupp. Det varsådana som vi som visserligen har mycket att göramen som också kan påverka det. Då gillar vi jobbet,och då är stress inte farligt. (Bild 19) visardet sig och detta gäller särskilt för kvinnor att det finns en överrisk även i den här gruppen. (Bild 20-21) För att illustrera tydligt att detfinns ganska stora skillnader men en total ökning ialla, har vi valt att titta på sömnbesvär, som ocksårapporteras i arbetsmiljöundersökningarna i Sverigeöver tid. Vi har data . Vi har summeratdetta för att få stora baser. Vi har 80-tal, 90-taljämfört med de data som vi har för 2000-talet. Detär väldigt tydligt att det sker ökningar avsömnbesvär bland kvinnor, och för övrigt också blandmän, i alla yrkesgrupper. Men de ligger ju på ganskaolika nivåer. Här kan man säga att det illustreraratt yrkesskillnaderna slår igenom på reaktionen.Låt oss titta på fördelningen av sjuklighet. Detfinns en annan viktig lärdom. Vi diskuterar juväldigt mycket de psykiska sjukdomarna, framför alltutbrändhet. För övrigt kan man säga att utbrändhetsom ren diagnos är ett väldigt ovanligt fenomen iSverige. Det är fortfarande av defaktiska diagnoserna.