bet · GQ01SFU8 · 2003-03-25 00:00:00 — Det ärett individuellt förberedelseprogram innan man gårin på de nationella programmen. Där deltar även deasylsökande ungdomarna.De ungdomarna är inte aktiva på riktigt samma sättsom svenska ungdomar är. Fritiden blir ofta ettproblem för de ungdomarna. Skolan är den naturligaförankringen i tillvaron. När skolan tar ledigt blirledigheten ett bekymmer. Tio veckors sommarledighetkan upplevas som en katastrof. Många frågar om deinte får komma till skolan i alla fall.Till sommaren planerar skolan och Migrationsverketen sommarskola för dessa ungdomar med inslag avspecialstudier, praktiska ämnen ochfritidsaktiviteter. Likaså är satsningen på braskolgång och förskola för de yngre asylsökandebarnen viktiga inslag.En obalans just nu är att den statligaersättningen inte räcker till. ska kommunernaockså erbjuda samma timtal som för svenska barn. Detgör att det inte räcker med det statligamarginalkostnadsresonemanget. Det håller intelängre.I sammanhanget är det också viktigt med en aktivkommunal socialtjänst så att barn och unga som farilla får nödvändig hjälp och stöd.Här har och kommunen tillsammansbedrivit ett gemensamt utvecklingsarbete förasylsökande ungdomar på glid för att stödja dem attklara boende och skola på bättre sätt.Det finns många viktiga utvecklingsperspektiv påområdet som och socialtjänstenskulle kunna samverka mer kring, till exempelmetodutveckling för nätverksbyggandet till stöd förfamiljer och barn i krissituationer.I ett bostadsområde som vi har, Nacksta, bor mångaasylsökande. Det finns en aktiv bogrupp som tartemperaturen på området och kan fungera som etttidigt varningssystem. Vi har problem medersättningen till kommunerna där staten inteersätter utredningskostnaderna i samband medanmälningar.En fråga som var uppe här varfrågan om psykiatrin. Jag får rapporter frånpsykiatrin om den obalans som har uppstått medanledning av att asylsökande som sviktar på grund avasylbesluten söker sig till psykiatrin. Här menarföreträdare för psykiatrin att det för det mestahandlar om förtvivlan över avslagsbeslut och inte ompsykiatriska sjukdomstillstånd. Man begär intyg ochuttalar självmordshot. försöker nu mötabehoven genom att flytta ut psykiatrisk ochbarnpsykiatrisk kompetens till asylverksamheten.I finns ett antal aktiva frivilligaorganisationer som i sina aktiviteter bidrarpositivt i tillvaron även för asylsökande, ingennämnd och ingen glömd. Det är många som bidrar. är en organisation som jag vill nämna där dethär arbetet genomsyrar vardagen. Det är Sundsvallsboxningsklubb.Skärningspunkten mellan stat och kommun brukar fördet mesta reduceras till att bli en fråga omtransfereringar. Jag har valt att tala mer omverksamhetens problem och bekymmer, och möjligheter,och hur vi försöker att lösa dem. Ändå är asyltidenen statlig angelägenhet som påverkar kommunen påmånga sätt.Kort sagt måste också kommunen kompenseras rättutifrån statens uppdrag till kommunerna inom dettaområde. Tack för ordet.Vice ordförande, (): Den härutfrågningen har handlat ganska mycket ombarnens situation. Det tycker jag är bra. Jag ska vara konsekvent med min fråga påområdet och också uppehålla mig kring barnen.Jag skulle gärna vilja att både Migrationsverketoch gärna Svenska Kommunförbundets representantkommenterar läget och om man kommit överens om ettförhållningssätt när det gäller de ensamkommandebarnen. Vi vet att det finns ett uppdrag attförhandla med ett antal kommuner om att stärkakompetensen och möjligheterna att hantera just desvåra situationerna.Vi har här tidigare talat om att kommunerna haransvaret att utse god man. Men god man är ett mycketbegränsat uppdrag i det här sammanhanget. Det barnetbehöver är en person att identifiera sig med, ettslags vårdnadshavare, som kan ställa upp för barnetstotala behov och trygghet. Jag skulle kunna tänkamig att man kan hitta andra lösningar,familjehemsplacering i någon form eller annat.Jag vill gärna höra ,och kanske gärna också någon annankommentera detta förhållande. Hur långt har mankommit, och hur löser man problemen?Anna , : Först till frågan omöverenskommelse med kommunerna. Migrationsverketfick ett uppdrag att räkna påkostnaden för de förslag som lades fram i vår ochSocialstyrelsens skrivelse om ändratmottagande av ensamkommande barn. Vi lämnade denrapporten till regeringen den 11 november.Vi har ännu inte fått regeringens reaktion på detförslag som vi lade fram. Det väntar vi idogt på. Såfort som vi får ett svar från regeringen kommer viatt tillsammans med gå vidare, menvi väntar alltså på regeringens svar.Du ställde också en fråga om ställföreträdarskapför ensamkommande barn. Det är en fråga som vi inte äger. Men jag vetatt den särskilde utredaren som utvärderar årsförmyndarskapsreform har fått ett uppdrag att seöver ställföreträdarskapet för ensamkommande barn,och han har också fått i uppdrag att särredovisadenna del av sitt utredningsuppdrag. Det ska varaklart till . När jag sist talade medsekreteraren i den utredningen beräknade man atthålla tidsplanen.Qaisar , : Jaginstämmer med från lämnade i samråd med oss en rapportunder november månad. Vi väntar fortfarande på attregeringen ska reagera på den rapporten, ellersnarare det förslaget.Göte (): Herr ordförande! Det var enganska bred bild av mot tagandet som vi fick. Det ären bild som också ibland lanseras i medierna och somvi får i olika doser.Frågan om eget boende och anläggningsboende ärnaturligtvis central för många kommuner. Vi sågockså här olika bilder presenteras avkommunföreträdarna. I ett perspektiv av det vitidigare diskuterade om etteventuellt ökat mottagande är min fråga: Vad gör manför bedömningar av möjligheterna att hantera frågan?Vilka bostadspolitiska åtgärder behöver vidtas föratt vi skall kunna hitta en infallsvinkel som göratt vi klarar situation? Frågan är kanske i förstahand ställd till men naturligtvisockså till kommunföreträdarna.Lena Häll , : Till att börjamed kan jag glädja både mig själv och andra med attsäga att vi just nu har en ganska hygglig balans ivårt mottagningssystem. Vi hade det väldigtbesvärligt med att få fram nya platsereftersom inströmningen ökade kraftigt.Med hjälp av de nya resurser vi fick har vi nu fått en väldigskjuts på beslutsfattandet. Det gör attinströmningen i systemet just nu korresponderar motutströmningen. Vi har ett ringa behovav att utöka vårt platsantal. Det känns väldigt braatt det är fart på beslutsfattandet. Det är detviktiga.Självklart kan det komma att inträffa situationersom gör att vi kommer att behöva fler platser imottagningssystemet. För det har vi kartlagt ochhaft kontakter med nästan samtliga kommuner i landeti frågan. Vi känner oss tillfredsställda med attveta att det i norra finns en stor reserv avtomma lägenheter och också en väldigt positivhållning från kommunerna. De är villiga att ta emotoss som hyresgäster när det behovet uppstår.Ska vi hålla oss till , och jag talardå om någonstans från norr eller söder om ,ser situationen helt annorlunda ut. Där finns ingentillgång till bostäder, och kommunernas hållning ärinte heller lika positiv. Även om vi hittar andratyper av anläggningar är det inte säkert attkommunerna vill ha oss.Vi är glada för . De tar emot oss medöppna armar. Jag känner mig ganska lugn på denpunkten för närvarande.Annika Qarlsson (c): Herr ordförande! Jag tyckte attdet var väldigt intressant att få bilden även frånverksamheterna i kommunerna.Jag har suttit med och lyssnat på olikaseminarier, bland annat seminariet om hederskultureroch liknande. En av frågorna som kom upp då var: Vadger man för introduktion från början? Vilken ingångfår människor i det svenska samhället vad gällerlagar och regler men också koder? Det är de sakersom kanske inte finns på papper och på pränt.Jag antar att man på något sätt informerar. Följerman upp och arbetar med de sakerna som dessa människor befinner sig i ?Jag vet inte vem som kan svara på det. Det får densom besitter kunskapen och känner sig manad göra.Jag satt också med på ett seminarium i går somhandlade om de kommersiellt sexuellt exploateradebarnen. Man säger att det inte finns ett såstort antal bland de ensamkommande flyktingbarnensom hamnar i dessa situationer. Men man har settruntomkring i att de som exploaterar barnenanvänder sig av flyktinganläggningar och dessa barn.Har man från till exempel polisen ochMigrationsverket några planer och strategier för hurman ska se till att vara vaksam och se dessa sakerså att det inte utvecklar sig så i , om mannu säger att det inte finns ? Jag vill ävenlite grann höra om finns med idessa frågor och tittar på dem.Sedan tyckte jag att det var roligt att höra hurman även arbetar med fritiden. Förutom arbetet, somär ett viktigt integrationsinstrument, har vi enmängd olika ideella organisationer och föreningarruntomkring i landet. Det skulle vara ett väldigtbra instrument både för föreningarna själva attutvecklas men också för att få ungdomar och vuxnaatt få en naturlig kontakt med samhälletruntomkring.Finns det något mer arbete, förutom det jag hördefrån , och konkreta planer för hur manarbetar med de frågorna för att integrera den vägen?Anna , : När det gällerintroduktionen om lagar, regler och koder i vårtsamhälle är det en fråga som man tar upp förnyanlända asylsökande. Hur man väljer att arbetametodmässigt ser lite olika ut beroende på om deanlända väljer att bo i eget boende eller påförläggning. Frågan tas upp i den information somges till nyanlända asylsökande.Anna Qarlsson (c): Sker det en gång och inget mer,eller följer man upp det? Det handlar om en process.Anna , : Det tas upp medasylsökande. Det tas också upp i svenskutbildning,som är en del av utbildningen. Det följs upp. Menvåra metoder kan säkert utvecklas och bli bättre.Jag tror säkert också att det följs upp i sambandmed introduktionen när en person har fåttuppehållstillstånd. Men även där kan vi säkertutveckla metoderna mer.Sedan var det också en fråga om hur vi samarbetartill skydd för de utsatta barnen. Vi fick enbeskrivning från av hur man frånkommunens sida samarbetar med Migrationsverket.Motsvarande samarbete finns på de orter där vi äretablerade. Det är ett samarbete medpolismyndigheten, och så vidare. Detär det sätt som vi kan arbeta på till skydd förbarnen.Även där kan vi utveckla metoderna. Vi har idagarna fått in en ansökan från Väsbykommun där man söker pengar ur Europeiskaflyktingfonden och vill utarbeta metoder förutredning av just ensamkommande barn som harsärskilda behov. Det är vi jätteglada för. Därkommer vi att fortsätta utvecklingsarbetettillsammans med kommunerna.Lena , : När det gällerinformation och introduktion till barnen tycker viatt det finns väldigt mycket kvar att göra. Barnenbehöver själva få reda på vilka rättigheter ochkanske också en del av de skyldigheter de har iSverige och vilka möjligheter, vilken hjälp ochvilket stöd de kan få.Det som egentligen inte är mitt uppdrag men somjag ändå möter i mycket stor omfattning är vuxna somsäger att de inte har fått den introduktion som debehöver i egenskap av föräldrar.Föräldraperspektivet finns inte med tillräckligtmycket. De frågor som du snuddade vid är väldigtmycket värderingsfrågor.Det handlar oerhört mycket som att försöka påverkaföräldrar i tidigt skede och att föräldraskapetkanske ser annorlunda ut i än i det land dekommer ifrån. Där tror jag att det finns mycket attgöra.I det gemensamma förslag som lades fram frånMigrationsverket och förra vårenfanns det också med ett förslag om att vi skulle tafram särskilt material som introduktion till barnen.Det har vi inte fått någon respons på.Brita Sydhoff, Svenska Röda Korset: Tack för ordet.I mycket vill jag hålla med . Jagvill också peka på det viktiga i att det inte baraär myndigheter som sköter information ochintroduktion.Detta är levande människor som behöver träffavanliga människor av annan karaktär som bor iSverige. Röda Korset har ökat sitt arbete just medintroduktion i det svenska samhället. Jag tror attdet är väldigt viktigt att påpeka att det inte baraär myndigheter som ska kontakta nya människor iSverige.I övrigt vill jag hålla med . Jagupprepar mig inte där.Per , : Det finns mycket attgöra. Det är alldeles riktigt. Traditionellt ärintroduktionen väldigt vuxenfokuserad. Tanken är bidrar med verktyg till vuxna och föräldrar somkommer barnen och ungdomarna indirekt till del.Det vi försöker att göra inom ramen förintroduktionen är ett arbete för att synliggörabarnen på ett kanske lite nytt och annorlunda sätt.Det gör vi just för att förbättra derasintroduktionsplaner, följa upp dem och hitta nyametoder. Det är ett arbete tillsammans med mångaandra aktörer.Utgångspunkten är det förebyggande perspektivet.Synliga handikapp ser man, men inte de bekymmer somligger på insidan. Vi har sådana saker somläxläsningsprojekt med den stora fotbollsklubben,samhällsinformation inom sfi och sådana saker. Detfinns otroligt mycket att göra. (): nämnde isin inledning vision för hur manska jobba. Där står det väldigt många fina ord. Manska värna mänskliga rättigheter, stå för humanitet,respekt, rättssäkerhet och engagemang. Man skaarbeta med empati och sätta den sökande i centrum.Tyvärr har det uppdagats alldeles för mångahändelser som inte stämmer med detta. Det ärasylsökande som lurats, asylsökande som placerats pålandet utan hjälp och blivit hänvisade till vänligagrannar - tack alla frivilliga organisationer - ochdet har varit negativa attityder hos personalen.Detta tror jag har lite att göra med att man harde dubbla roller som också varinne på. Man ska både utreda asylärenden och stöttade människor som kommer hit i deras dagliga liv.Hur ska man jobba för att få asylsökande att kännaförtroende för ? Hur ska man iframtiden klara av de dubbla rollerna? Ska mankanske dela på de två rollerna? Jag vore intresseradav att få höra åsikter och kanskeäven någon annans.Lena Häll , : Egentligen ärdet en politisk fråga. Det är inte jag som bestämmervilket uppdrag verket ska ha. Min bestämdauppfattning är att det vore mycket olyckligt attdela på mottagning och asyl. De är båda delar isamma process.Det vi har gjort är att vihar satt den sökande i centrum. Metoden för attsätta den sökande i centrum är att vi har utvecklatett processorienterat arbetssätt där man samverkaroch samarbetar mellan mottagningsverksamheten ochasylprövningen för att få den sökandes väg genomsystemet att gå så smidigt som möjligt och för attklara återvändandearbetet för dem som inte fåruppehållstillstånd. Det är nämligenmottagningsverksamheten som svarar för den delen avuppdraget. Det har visat sig att vi har varitväldigt lyckosamma i att få människor att återvändafrivilligt och självmant i stället för attöverlämnas till polisen för verkställighet.Den bild du ger av har du välhämtat i tidningarna, misstänker jag. Den stämmerväldigt dåligt med den bild jag har av minverksamhet, som jag reser runt i väldigt mycket. Dethar påståtts att vi har lurat människor. När mantittar på vad som faktiskt har hänt är det intesant. Vi har haft lite otydligheter i regelverket,men vi har i princip skött oss enligt skolboken.Jag känner inte igen detta med människor på landetutan hjälp. Vi betraktar asylsökande - och det stårockså i våra värderingar - som människor som harförmåga och vilja att ta ansvar för sin egensituation. Det var jag också inne på tidigare.Jag såg något TV-inslag där det påstods att deasylsökande inte hade tillgång till en telefon.Femton av dem som bodde på den enheten hademobiltelefoner. Det fanns gott om telefoner.Det är den bild jag har av verkligheten. Mediernager ofta en annan bild därför att det finns ettintresse av att framhålla asylsökande som hjälplösa.Så ser inte verkligheten ut.Sven-Erik (): Jag tror att en av deviktigaste uppgifter som har, ochkanske vi andra också, är ambitionen att göramottagningen så normal som möjligt. Det tror jag attLena Häll framhöll i inledningen.Jag vill ge lite exempel på ett anläggningsboende.Jag har varit runt på ganska mångamottagningsenheter. Det finns ett anläggningsboendei , Finjabacken. Det liggerväldigt nära min hemkommun. Därför har jag varitdärute ganska ofta.Mottagningsenheten startade . Den har nuungefär 270 asylsökande. De bor alla på en plats.När man besöker enheten får man uppgift om attkanske sex personer lever i ett rum på 20kvadratmeter. är det åtta ,och så vidare.De ekonomiska villkoren är att en vuxen har 24kronor per dag. Små barn har och litestörre barn . Med det ska man köpa kläder,hygienartiklar, godis, cigaretter med mera. Många ärväldigt oroliga för det.Det som oroar många mest är att man inte har rådatt ta sig ifrån mottagningsanläggningen. Det tyckerjag är ett mycket stort problem. Det passificerar.Barn behöver till exempel gå på olika aktiviteteroch besöka kulturinrättningar. Det behöver vuxnaockså.Därför vill jag i första hand ställa en fråga tillMigrationsverket. Borde inte Migrationsverketundersöka möjligheten att ordna gratis transporterfrån anläggningarna? Finns det uppgifter på hurmånga asylsökande som får dessa lägre belopp? Det ärinte rimligt. Jag tror inte att många kan klara sigpå . är också lite pengar. Hygienartiklaroch sådant kostar mycket pengar.Lena Häll , : Jag är räddför att jag blir lite långrandig. Frågan kräver enordentlig beskrivning av hur vårt system fungerar.När man kommer till och söker asyl vänderman sig till en av våra transitenheter. Somjag sade förut finns det en i , en i Stockholmoch en i . En är på gång i och eni . De öppnar under våren.Man lämnar in sin asylansökan på transitenheten.Där görs också den första utredningen. Principen äratt tiden där ska vara , men den kan blilängre när vi finner att det är en uppenbartogrundad asylansökan och det ska ske en snabbverkställighet. Det kan bli i enskildafall, dock inte längre än ett par tre veckor.Du nämnde . Den är en del av transitenheten iMalmö. Man var tvungen att utöka antaletboendeplatser genom att hyra en anläggning iHässleholm.Under tiden man bor på transitenheten får man tremål mat . Systemet är då sådant att man skabara ha i fickpengar för att klara utgifternaför godis, cigaretter eller vad folk nu har förbehov av den arten. I den mån man behövervinterkläder får man pengar till vinterkläder ellervinterkläder genom frivilligorganisationernasförsorg. Tanken är att när man sedan flyttar vidareut i systemet till en ordinarie mottagningsenhet fårman det höga dagbidraget. Då har man resurser föratt klara detta. Det är skälet till varför det serut på det sättet.När vi finner att det är fråga om ett ärende sominte är en uppenbart ogrundad asylansökan som kanleda till omedelbar verkställighet flyttar manvidare till en mottagningsenhet. Där bor man närasylärendet handläggs. Är det ett uppenbart ogrundatärende försöker vi att fatta ett snabbt beslut. Viklarar , och man får lämnalandet.Sten Tolgfors (m): Min fråga går till Röda Korset.Jag vill veta hur ni ser på sambandet mellanbehandling av tortyr- och traumaskador och möjlighettill integration och hur ni ser på att vården iallmänhet klarar av att hjälpa personer som harupplevt tortyr, trauman, våldtäkter, försvinnandenav närstående och så vidare. Hur förmår myndigheteratt ha bra kontakt med dessa personer? Hur klaraskombinationen fysisk och psykisk vård som kanbehövas vid tortyrskador?Jag har besökt er verksamhet vidcentret för tortyrskador, och jag har imponeratsmycket. När man är där uppstår några speciellafrågor.Hur fungerar kunskapsspridningen från dessa centertill sjukvården och övriga myndigheter? Finns detett nationellt uppdrag för detta, eller borde detfinnas ett tydligare nationellt uppdrag för denkunskapsspridningen?Jag vet att verksamheten har haft enansträngd finansiering, trots att behovet ärskriande. Mycket har byggt på lokal eller regionalfinansiering. Finns det, eller borde det finnas, ennationell finansiering av den typen av verksamhet?Sedan var det dimensioneringen. Har man möjlighetatt hjälpa alla dem som behöver den typen avspeciell hjälp för att komma vidare i livet?Sedan är det den organiserade verksamheten.Riksrevisionsverket har gjort två utvärderingar avdels den organiserade verksamheten, dels detkommunala mottagandet av människor. De är mycketkritiska. Jag ska inte gå igenom hela rapporten. Denkan var och en läsa. Men den går ut på att det ärför lite individualisering och att det är för dåligsamordning mellan organiserad verksamhet och det somsedan sker i kommunerna. Till exempel pekar de påsvenskundervisningen. Man får börja om med sfi närman kommer ut i kommunen, och ingen bryr sig om attfölja upp vad man kan och har lärt sig innan.Planerna för undervisningen är inte hellerkoordinerade, vilket gör att många tröttnar. Det ärlite allvarligt med system som inte är koordinerademed varandra, vilket förlänger och försvårarintroduktion. Hur gör vi för att få ett enhetligtfungerande system tidigare?Brita Sydhoff, Svenska Röda Korset: Tack för dinagoda omdömen om centret i , som jagförmodar att du har besökt.Röda Korset driver fem center för torterade ochkrigsskadade i . Centren har oerhört långaväntetider. Behovet är stort. Vi kämpar enormt medatt få ekonomisk täckning. Alla center har avtal medlandstingen, men det har funnits landsting som intehar velat ersätta asylsökande. Vi behandlar bådeasylsökande och personer som har fåttuppehållstillstånd. Efter det att vi nu har fåttbidrag från Arbetsfonden och EU prioriterar vi barnoch ungdom.Vi satsar mer på att utveckla vår egen verksamhetgenom bidraget vi har fått. Vi kommer att ha ennationell konferens . Där ska viframför allt ta upp situationen i och vad vikan vidareutveckla, till exempel hur samarbetetmellan Röda Korset och landstingen kan utvecklas. Vihar en kunskapsspridning. Vi har arbetat tillsammansmed när det gäller utbildning avMigrationsverkets egen personal. Det kan säkertutvecklas ytterligare. Så mycket personalen hinnerpå dessa center försöker man undervisa i kommuneroch där efterfrågan finns. Vi skulle önska att vi kunde göramycket mer. Vi kan göra mycket mer. Det som hindraross är naturligtvis ekonomin.Du frågar om vi vill ha ett nationellt uppdrag. Viskulle kunna öppna fler center om vi hade merpengar. Det som är viktigt är att vi kompletterarlandstingens vård, och det vi kan erbjuda, som ettlandsting inte kan erbjuda, och som är värt någotmer, nämligen att vi genom frivilligrörelsen ocksåkan ta hand om människor efter det att vården ärfärdig. Även om du har fått vård för ett svårtkrigstrauma tar det inte slut när behandlingen äröver, utan du behöver någon typ av nätverk efteråt.Det är det som vi strävar efter att utveckla iSvenska Röda Korset. Jag hoppas att jag på dettasätt har svarat på dina frågor.Kent , : Först var det frågan ommänniskor med traumatiska upplevelser. Vi ser långti processen. I har vi gjort ettutvecklingsarbete tillsammans med Röda Korset,framför allt på grundval av de erfarenheter somfinns. Vi har upptäckt att trots att det har gjortsen lång rad insatser som i sig är adekvata ochindividualiserade tar det ändå stopp någonstans. Mangår inte vidare i utvecklingen. Då finns detanledning att misstänka att det finns en grupp sombär på upplevelser som kräver den extra insatsen.Problemet är naturligtvis finansieringen, framförallt landstingens bristande resurser när det gällerpsykiatrin. Vi har gjort utvecklingsarbetettillsammans med europeisk finansiering. Vi mäktarsom kommun inte med att själva bära den delen avansvaret, och det ligger inte heller inom vårtuppdrag.Hur löser vi det här? Jag har en bestämduppfattning att all form av individualisering byggerpå att vi klarar myndighetssamverkan, att vifaktiskt klarar av att allokera resurser så att deleder vidare för individen. Vi har ettutvecklingsarbete i kring arbets- ochutvecklingscenter, där arbetsförmedling,försäkringskassa och kommun sitter runt samma bordoch möter en person och gör en individuellhandlingsplan.