bet · GQ01SOU15 · 2003-05-15 00:00:00 — Uppräkningen är inteuttömmande, och utskottet ser det somsjälvklart att en bedömning även här måstegöras i varje enskilt fall för att konstatera omen viss person tillhör närståendekretsen.Uppräkningen får dock anses ge godvägledning vid bedömningen. Den nyastraffskärpningsgrunden är tillämplig intebara när brottet riktats direkt mot barnet utanomfattar också sådana fall där barnet bevittnat- sett eller hört - t.ex. att en förälder blirslagen av den andra föräldern.I motion So45 yrkande 3 föreslås attbegreppet närstående person skall ges envidare tolkning än regeringen föreslagit.Motionärernas tanke är att det finns fler förbarnet viktiga personer, t.ex. lärare, i barnetsnärhet och att ett övergrepp från någon avdem skulle kunna vara minst lika allvarligt förbarnet som om övergreppet skedde inomfamiljen.Här har utskottet en annan uppfattning.Utskottet vill göra gällande att relationeninom familjen, också i den utvidgadebemärkelse som begreppet används här, haren annan karaktär, inte minst beroende pårelationerna mellan familjens vuxna.Relationerna inom familjen kan därför iprincip inte likställas med relationerna tillandra i och för sig viktiga personer för barnet.Om närståendekretsen görs för vid kan detockså i praktiken bli omöjligt att användastraffskärpningsbestämmelsen på avsett sätt.Risk finns i stället att bestämmelsen kommeratt verka i straffskärpande riktning så snart ettbarn bevittnat ett brott oavsett förhållandena iövrigt. Detta är inte avsikten. Utskottet anseratt motion So45 i här behandlad del böravslås.Det framgår av motiveringen till denföreslagna bestämmelsen (prop. s. 69 f. och s.111 f.) att den i första hand tar sikte påsituationer där en till barnet närstående personförgriper sig på antingen en annan sådanperson eller på barnet självt. Enligt sinordalydelse har bestämmelsen emellertid enlängre räckvidd än så. Den täcker ocksåsituationer där antingen gärningsmannen elleroffret är en till barnet närstående personmedan den andra personen inte tillhör dennakrets under förutsättning att brottet är ägnatatt skada barnets trygghet och tillit till dennärstående personen. Dessa fall har intenärmare övervägts i propositionen. mening kan man dock inte bortsefrån att barnets trygghet och tillit till dennärstående i särskilda fall kan ta skada av attse den närstående t.ex. misshandla en tredjeperson eller av att se honom eller henne blimisshandlad av en tredje person.Det bör slutligen framhållas att den nyabestämmelsen inte begränsar sig tillstraffmätningen vid våldsbrott även om denkommer att ha sitt främstatillämpningsområde när det gäller sådanabrott och sexualbrott. Bestämmelsen kanockså, som regeringen påpekar, varatillämplig vid t.ex. olaga hot och vissa fall avskadegörelse. Däremot är det enligt utskottetsmening svårare att tänka sig att bestämmelsenskulle komma till användning vid renaförmögenhetsbrott även om det inte helt kanuteslutas att också sådana brott skulle kunnavara ägnade att skada barnets trygghet ochtillit till en närstående person. Om en vissgärning skall anses ha varit ägnad att skadabarnets trygghet och tillit på det sätt somkrävs för tillämpning av bestämmelsen är enfråga som, som regeringen anför, måstebedömas utifrån samtliga omständigheter.Enligt utskottets mening bör riksdagenberedas tillfälle att godkänna vad utskottetanfört om straffskärpningsbestämmelsensräckvidd.Vid en sammantagen bedömning och medde förtydligande uttalanden som utskottetgjort i det föregående tillstyrker utskottetregeringens förslag till nystraffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § 8brottsbalken.Slutligen behandlar utskottet i detta avsnittmotion So44 yrkandena 2 och 3 som går ut påatt den nya regleringen bör utvärderas.Utskottet har i princip ingen annanuppfattning. Utskottet kan också konstateraatt alla väsentliga förändringar på straffrättensområde brukar utvärderas efter några år.Utskottet har ingen anledning att tro att så inteskulle bli fallet i detta ärende, i synnerhet somregeringen, som framgått ovan, avser attfortsätta att arbeta med frågan om skydd förbarn mot våld i hemmet. Något uttalande frånriksdagen behövs inte. Motion So44 i häraktuella delar bör avslås.Barn som brottsofferMålsägandeI motionerna So42 yrkande 12 (m) och So43yrkande 3 (fp) efterfrågas en ordning sominnebär att ett barn som blir vittne till våldbetraktas som måls-ägande ibrottmålsprocessen. Barnet skulle med andraord vara part i brottmålet och t.ex. kunna föraskadeståndstalan.Frågan behandlas inte i propositionen.Däremot tar utskottet upp sammafrågeställning i sitt betänkande Våldsbrott ochbrottsoffer (bet. 2002/03:JuU11).Utskottet börjar där med att anmärka attbegreppet brottsoffer är okänt i denstraffprocessuella lagstiftningen. Den som harblivit utsatt för brott är målsägande. Det sagdahindrar inte att en person som inte ärmålsägande ändå kan drabbas avverkningarna av ett brott och alltså i dennabemärkelse vara ett offer för brott. gälla barn i familjer där det förekommervåld. Ett sådant barn kan också, som straxframgår, ha rätt till skadestånd påcivilrättsliga grunder.Målsägande är en person mot vilken brott ärbegånget eller som därav blivit förnärmadeller lidit skada (20 kap. 8 § fjärde stycketrättegångsbalken). En målsägande kan inträdai brottmålsrättegången som part när han ellerhon framställer ett yrkande om ansvar ellerskadestånd. I praxis har kretsen av personersom är att anse som målsägande och därmedkan inträda i processen som part hållitsrelativt snäv. I 20 kap. 13 § första stycketrättegångsbalken finns ett undantag för fallnär någon dödats genom brott. I de fallen fården avlidnes anhöriga, t.ex. den avlidnes barn,samma rätt att som målsägande ibrottmålsprocessen bl.a. föra talan medanledning av brottet. Av det nu anförda följeratt ett barn som bevittnat icke dödligt våldinom familjen, men som själv inte blivit utsattför någon brottslig handling, inte är att ansesom en målsägande som kan inträda ibrottmålsprocessen.Den nu redovisade regleringen avser endastbarnets processuella ställning ibrottmålsprocessen. Barnets rätt tillskadestånd på grund av åsamkad personskada,t.ex. i form av psykiskt lidande av övergåendeeller bestående art, regleras iskadeståndslagen (1972:207). För att barnetskall anses berättigat till sådant skadeståndkrävs i och för sig inte att barnet blivit utsattför ett brott, det avgörande förskadeståndsskyldigheten är om någon bedömsuppsåtligen eller av vårdslöshet ha vållatbarnets skada. En talan om sådant skadeståndhandläggs som ett tvistemål vid tingsrätten.Reglerna i om domstolenssammansättning och om sammanläggning avmål, s.k. kumulation, innebär ett hinder motatt ett brottmål rörande t.ex. misshandel motbarnets mor sammanläggs med ett tvistemålrörande barnets skadeståndstalan mot sammaman som är åtalad i brottmålet (jfr 1 kap. 3 a-3 b §§ samt 22 kap. 1 § )trots att grunden för åtalet och förskadeståndskravet, nämligen misshandeln avkvinnan, är densamma.Utskottet anmärker först att det i och för sigskulle kunna vara en fördel för barnet om dessskadeståndstalan i här aktuella situationerkunde prövas i brottmålsrättegången. Blandannat skulle processkostnaderna bli lägre omåklagaren förde barnets talan. Detta måstedock vägas mot det brott mot uppbyggnadenav det rättsliga systemet som det skulleinnebära om rätten att föra talan ibrottmålsprocessen utvidgades på det sättmotionärerna förespråkar. Utskottet är inteberett att nu ta ställning till en sådan ordning.Motionerna So42 och So43 i berörda delarbör avslås.Barn i brottmålsprocessenI motion So42 yrkande 17 (m) begärs enutredning om domstolarnas hantering av barni brottmålsprocessen. Motionärerna beklagaratt frågan inte belystes av Kommittén motbarnmisshandel. I motionen begärs också enutvärdering av ändring i lagen(1964:167) med särskilda bestämmelser omunga lagöverträdare (LUL).Frågan behandlas inte i propositionen.I , där straffprocessen ihuvudsak regleras, finns endast ett fåtal reglersom tar sikte på enbart barn. Det gäller tvåbestämmelser i 5 kap. Enligt 1 § tredje stycketfår således förhör med barn skeinom stängda dörrar och enligt 2 § kan rättensordförande förvägra en person under 18 årtillträde till en offentlig förhandling om detfinns skäl till det. Enligt 36 kap. 4 § skallrätten med hänsyn till omständigheterna prövaom ett barn får höras som vittne.När det gäller unga lagöverträdare måsteförst konstateras att endast den som fyllt 15 årvid brottets begående kan vara tilltalad i ettbrottmål (jfr 1 kap. 6 § ). När detgäller ungdomar mellan 15 och 18 eller i vissafall kompletteras rättegångsbalkensbestämmelser med bestämmelserna i . Enöversyn av lagstiftningen gjordes för några årsedan (prop. 1994/95:12, bet. 1994/95:JuU1).Därefter har en uppföljning gjorts av de nyabestämmelserna. Uppföljningen ledde tillvissa kompletteringar (prop. 2001/01:56, bet.2000/01:JuU18).Enligt 25 § LUL skall mål i tingsrätt ochhovrätt mot den som inte fyllt i principhandläggas av lagfarna domare som särskilthar utsetts av domstolen att handlägga sådanamål. Detsamma gäller nämndemän i sådanamål. I paragrafens ursprungliga lydelse skulle,enligt ärende, den lagfarne domarenmed avseende på intresse och fallenhet förarbete med unga lagöverträdare i stället varasärskild lämpad för uppgiften. Bestämmelsenvar och är avsedd att leda till specialiseringbland domarna. Ändringen ärendetillstyrktes av ett enigt utskott.Regleringen i LUL ställer krav på ett närasamarbete mellan polisen,åklagarna och domstolarna. Regleringen ärutformad för att åstadkomma en snabbhandläggning genom tidiga kontakter mellanberörda myndigheter som behovetav specialisering inom rättsväsendet i frågaom barns och ungdomars brottslighettillgodoses.Utskottet vill också nämna att det enligtLUL, jämfört med vad som gäller för vuxna,finns relativt långtgående möjligheter föråklagaren att meddela beslut omåtalsunderlåtelse. Ett syfte med denregleringen är att i möjligaste mån undvika attungdomar ställs inför rätta. I stället skallandra åtgärder vidtas, t.ex. enligt SoL ellerLVU.Utskottet kan för sin del inte se någonanledning att redan nu ta initiativ till en nyöversyn av LUL.När barn i andra fall uppträder ibrottmålsprocessen är det antingen sommålsägande, det vill säga som part, eller somvittne. Som målsägande har barnet rätt tillmålsägandebiträde och stödperson (se 20 kap.15 § och lagen [1988:609]om målsägandebiträde). Barnet kan också haett ombud eller rättshjälpsbiträde om det förskadeståndstalan i brottmålet och åklagareninte för barnets talan i den delen. I vissa fallkan en särskild företrädare utses för barnet.Detta blir aktuellt om barnets vårdnadshavarebegått brott mot barnet - utskottetåterkommer nedan till lagstiftningen omsärskild företrädare för barn.Om barnet skall höras som vittne ellermålsägande finns det som framgått möjlighetatt av hänsyn till barnet höra det inom stängdadörrar. Handläggningen av frågor omvittnesmål och målsägandeförhör med barn ärnormalt emellertid sådan att det inte bliraktuellt att höra barnet i domstolen. I ställethörs barnet under förundersökningen, förhöretspelas in på video och spelas upp i rätten.Enligt utskottets mening har förfarandet frånbarnets synpunkt både för- och nackdelar. Enfördel är att barnet slipper konfronteras medden tilltalade och att förhöret kan ske underlugna förhållanden som i största möjliga ut-sträckning har anpassats till barnets behov. Ennackdel är att förhörets bevisvärde kan blilägre, t.ex. därför att det inte finns möjlighetför rätten att ställa frågor till barnet. Detta ärtill nackdel för barnet, åtminstone om brottetbegåtts mot barnet, och det minskar sannoliktnågot åklagarens möjlighet till en fällandedom. Som regel får man dock anta attfördelarna uppväger nackdelarna. Detta ärockså bakgrunden till den fasta praxis somfinns på området.I vissa fall kan det emellertid inte undvikasatt ett barn måste komma till domstolen.Frågan är då vilken beredskap som finns idomstolarna för att tillgodose barnets behovinom de ramar som brottmålsprocessen sätter.Detta är en fråga som utskottet behandlat vidett stort antal tidigare tillfällen, senast ibudgetbetänkandet för (bet.2002/03:JuU1 s. 82).I budgetbetänkandet redovisar utskottet attDomstolsverket ålagts att återrapportera påvilket sätt bestämmelserna i och intentionerna bakom demhar beaktats i utbildningsverksamheten. rapportering för framgår attbarnkonventionen är ett stående inslag iDomstolsverkets seminarier om vårdnadsmålför domare vid allmän domstol. Syftet medseminarierna är att förmedla kunskap i frågorsom har anknytning till mål om vårdnad,boende och umgänge samt att ge tillfälle attfrån olika erfarenheter diskutera processuellafrågor och frågor om handläggning av sådanamål. Vidare framgår att konventionen ocksåär ett stående inslag i verkets seminarier omverkställighetsmål för domare i allmänförvaltningsdomstol. Det framgår också attden obligatoriska utbildningen för nyutnämn-da domare innehåller inslag om barnetsställning i rättsprocessen. Här liksom i denobligatoriska utbildningen för ordinariedomare i allmän förvaltningsdomstol ingår ettsärskilt avsnitt om . Frånoch med kommer barnkonventionenatt ingå även i den utbildning som erbjudsicke ordinarie domare i de bådadomstolsorganisationerna. Intervjumetodik -hur barn minns och berättar om våld ochövergrepp - har också tagits upp i verketskursverksamhet. Såvitt framgår avDomstolsverkets årsredovisning för 2002hade utbildningsinsatserna en liknandeinriktning förra året.Det har också sin betydelse vilkenerfarenhet av och kunskap om barnförhöråklagaren har. Här framgår av Riksåklagarensårsredovisning för (s. 43) att åtgärdervidtagits för att utveckla hanteringen avärenden som rör våldsbrott. I denna del anförsbl.a. att en särskild utbildningssatsning genom-förts för ett antal åklagare som ingår i lokalafamiljevåldsgrupper och för specialiståklagaresom handlägger sexualbrott mot barn ochbarnmisshandel. Satsningen ingår i denutbildning som startats föråklagarorganisationens specialiståklagare.Under år 2001 kompletterade dessutom Riks-åklagaren en promemoria med stöd förutredningar om sexualbrott mot barn så attden numera även omfattar våldsbrott motbarn. Förutom den utbildning somgenomfördes i Riksåklagarens regigenomförde åklagarmyndigheterna egnautbildningsinsatser. Enligt vad som anförs iårsredovisningen medförde vidtagnautbildningsinsatser och samverkan med andramyndigheter att kunskapen ochmedvetenheten om dessa brott ökat, vilket isin tur medfört att samtliga åklagarkammareprioriterar utredningar rörande våld motkvinnor och barn. Insatserna fortsatte under år2002. Av årsredovisningen (s. 39)framgår bl.a. att Riksåklagaren ispecialistutbildningen för handläggare avsexualbrott mot barn lagt in ett längre avsnittom , kunskaper om barnsutveckling, skadebilden vid barnmisshandeloch barns trovärdighet.Utskottet måste alltså konstatera att olikaregelsystem syftar till att hålla barn utanfördomstolarna. En rad olika åtgärder vidtas idetta syfte. I de fall detta ändå inte är möjligtgör berörda myndigheter stora insatser påutbildningssidan för att öka kunskapen ombarns behov och för att underlätta be-dömningen av de uppgifter barnet lämnar. Detfinns också möjlighet till särskildastödinsatser för barnet inom ramen förprocessen. Med den avvägning som görs irättssystemet som innebär att barnets behovav att slippa framträda i en brottmålsrättegångi största möjliga utsträckning prioriteras kanutskottet inte förorda en utredning omdomstolarnas hantering av barn i brottmålspro-cessen. Yrkandet härom i motion So42avstyrks.Samverkan mellan myndigheterI propositionen föreslås en ny regel i 5 kap 1 a§ SoL som tydliggör socialtjänstensskyldighet att samverka med olikasamhällsorgan, institutioner och andra somkommer i kontakt med barn som far illa ellerriskerar att fara illa. harhuvudansvaret för att samverkan kommer tillstånd.I motion So42 yrkande 7 (m) framhållsvikten av att särskilt polisen samverkar medandra samhällsorgan för att förstärka skyddetför barn i familjer där det förekommer våld.Betydelsen av särskilda familjevåldsenheterunderstryks.Enligt 3 § polislagen (1984:387) har polisenskyldighet att samarbeta med myndigheteroch organisationer vilkas verksamhet berörpolisverksamheten. Särskilt åligger detpolisen att fortlöpande samarbeta medmyndigheterna inom ochsnarast underrätta dessa om förhållanden sombör föranleda någon åtgärd av dem. Detåligger andra myndigheter att stödja polisen idess arbete. I detta ärende föreslår regeringenett tillägg i 3 § där det erinras ombestämmelsen i 14 kap. 1 § SoL omskyldighet att anmäla till socialnämnden attett barn kan behöva nämndens skydd.Enligt utskottets bedömning möjliggörlagregleringen samverkan på allasamhällsnivåer beträffande här aktuella barn.Någon ytterligare lagstiftningsåtgärd inomutskottets beredningsområde behövs inte.När detta väl är sagt tar utskottet upp fråganom särskilda familjevåldsenheter. Fråganbehandlas också i utskottets betänkandeVåldsbrott och brottsoffer (bet.2002/03:JuU11).Särskilda familjevåldsenheter har inrättatsinom vissa polismyndigheter för atteffektivisera och snabba upputredningsförfarandet vid våld mellan närstå-ende. Tanken är att polisens utredare skallarbeta på familjevåldsenheterna.Utredarna blir specialiserade på våld i närarelationer och därigenom blir det lättare attutveckla arbetsmetoderna somsamarbetet med åklagare, ochandra berörda förbättras.Utskottet kan för sin del instämma i att detkan finnas stora fördelar i ett sådantarbetssätt. Det handlar då inte endast om attutredningsarbetet bör bli effektivare genomatt bl.a. kunskapen om och förståelsen förbarn i svåra situationer ökar. Med denerfarenhet av familjer i kris som efter en tidkommer att ha samlats på en sådan enhet bördet också bli lättare att på ett adekvat sättförmedla kontakten med andra myndighetersom berörs. Hur arbetet organiseras på deenskilda polismyndigheterna är emellertidinte en fråga för . Utskottet av-styrker bifall till motion So42 i berörd del.DödsfallsutredningarI propositionen aviserar regeringen sin avsiktatt ge i uppdrag att utreda ochanalysera förutsättningarna för ett system fördödsfallsutredningar, när barn avlidit pågrund av mord, dråp eller misshandel, bl.a.med avseende på sekretesshinder ochorganisation. Regeringen anser att ett systemmed dödsfallsutredningar bör prövas.Förslaget kritiseras i motion So42 yrkande10 (m). Motionärerna anser dels att förslagetinte är tillräckligt långtgående, dels att enförsöksverksamhet meddödsorsaksutredningar genast borde inledas.När ett barn dör görs en rättsmedicinskundersökning. Syftet med undersökningen är,enligt regeringen, att vid oklara dödsfallupptäcka, bekräfta eller utesluta brott. Ombrott misstänks görs en rättsmedicinskobduktion. I sådana fall förekommer ettsamarbete mellan berörda rättsläkare, polisen,kriminaltekniker och ibland även med läkareoch åklagare. Genom detta samarbete mellanolika experter breddas underlaget, framhållerregeringen, och förutsättningarna för en riktigdiagnos ökar.Enligt regeringens bedömning skall endödsfallsutredning göras efter det attdödsorsaken fastställts. Syftet meddödsfallsutredningen är brett. Det handlar inteom att fastställa dödsorsaken utan om attutifrån ett helhetsperspektiv försöka förståvad som inträffade och varför. Huvudsyftet ärenligt regeringen att urskilja mönster, såväl ifamiljen som i samhället, som kan antas varaav betydelse för dödsfallet.Dödsfallsutredningen skall som regelgenomföras på lokal nivå i enlighet medcentralt utfärdade riktlinjer. Döds-fallsutredningarna sammanställs ochanalyseras sedan på central nivå. Genom denförbättrade kunskap om dödligt våld mot barnsom på detta sätt uppnås skall det bli bl.a.lättare att identifiera riskfamiljer, ochförebyggande insatser skall kunna förbättras.Det förslag om dödsorsaksutredningar somläggs fram i motion So42 innebär såvittutskottet kan bedöma attutredningsförfarandet formaliseras redaninnan dödsorsaken fastställts. I övrigt synesutredningen i stort ha samma inriktning ochsyfte som regeringen tänker sig.Utskottet har ingen anledning att i dettaärende föreslå en ordning som innebär att denrättsmedicinska undersökningen ifrågasätts.Inte heller ser utskottet någonorsak att på detta omfattande sätt utredasamtliga dödsfall bland barn, något som tordebli resultatet av motionsförslaget. Slutligenanser utskottet det självklart attsekretessfrågor måste klargöras, riktlinjerutfärdas och organisationen övervägas innanen försöksverksamhet kan starta. Utskottet seralltså fram emot att regeringen tar de beslutsom krävs för att få till stånd ett verksamhetmed dödsfallsutredningar. Motion So42 idenna del avstyrks.KriminalvårdsfrågorAnmälningsskyldighet vid permissionerI propositionen föreslås ett tillägg i 5 § lagen(1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL).I tillägget erinras om skyldigheten förkriminalvården och dess anställda att enligtvad som föreslås i detta ärende anmäla tillsocialnämnden att ett barn kan behövanämndens skydd. Regeringen avser att göramotsvarande förändring i förordningen(1998:642) om verkställighet av frivårdspå-följder.Avsikten med förslaget är flera. Det finns enönskan om att försäkra barn tillfrihetsberövade föräldrar om socialtjänstensstöd och skydd. Det kan också finnasanledning, t.ex. om den dömde begåttvåldsbrott mot barnet eller någonfamiljemedlem, att underrätta om att dendömde kommer att friges. Kriminalvårdenkan också av den intagne få veta att barnetvistas i olämpliga miljöer och att det kanfinnas skäl för socialnämnden att ingripa.I motion So42 yrkande 8 (m) anförs att detär lika viktig att underrättelse sker vidpermissioner som vid frigivning.Utskottet har ingen annan uppfattning.Utskottet konstaterar också att det inte finnsnågra undantag till anmälningsskyldigheten.Detta innebär att barnets skyddsbehov skallanmälas till socialnämnden t.ex. när envåldsbenägen intagen får permission ellerfriges. En jämförelse kan göras med denuppräkning som görs i 35 § KvaL. Där slåsfast att en målsägande skall tillfrågas om honvill ha underrättelse om den intagne i en radolika situationer som innebär attbegränsningarna i den intagnes frihet antingenupphört som vid permission, frigivning ochrymning, eller minskat som vid placering påen öppen anstalt. En förutsättning är att denintagne dömts för brott som riktats motmålsägandens liv, hälsa, frihet eller frid.Utskottet vill också anmärka attanmälningsskyldigheten till ärmer långtgående än den som finns i 35 §.Enligt förslaget till 5 § skall anmälan göras såsnart barnet kan behöva nämndens skydd.Utskottet kan alltså inte se att det finns någrabegränsningar i lagförslaget som skulle kunnamedföra att socialnämnden inte fick enanmälan om en intagens permission i de falldet behövs. Utskottet utgår också från attkriminalvården som har vana vid att hanteraliknande anmälningar kommer att upprätta välfungerande rutiner för att uppfylla an-mälningsskyldigheten. Utskottet tillstyrkerlagförslaget i denna del och avstyrkermotsvarande del av motion So42.Behandling under straffverkställighetenI motionerna So42 yrkande 18 (m) och So44yrkande 8 (kd) efterlyses åtgärder inomkriminalvården för att förhindra återfall imisshandelsbrott som riktats mot barn.Frågan behandlas inte i propositionen.Kriminalvårdens uppgift är att verkställafängelsestraff och icke frihetsberövandepåföljder. Statsmakternas uttalade ambition äratt verkställighetstiden skall tas till vara förolika rehabiliterande insatser. Dessa kan varaav skiftande slag. Det handlar om t.ex.arbetsdrift, utbildning ochprogramverksamhet. Inomprogramverksamheten, som i dettasammanhang står i fokus, görs olika direktbehandlande insatser som tar sikte på attförebygga nya brott av liknande slag som detden intagne dömts för. Sålunda hållerkriminalvården på att införa ett nationelltbehandlingsprogram som tar sikte påsexualbrottsdömda. I samarbete med engelskamyndigheter pågår arbete med att ta fram ettprogram om våld i nära relationer.Programmet skall vara forskningsbaserat ochutvärderingsbart och kunna bedrivas både ianstalt och inom frivården.