bet · GQ01FIU20 · 2003-05-27 00:00:00 — Det om någottalar för att de här riskerna skulle varamindre - både sett tillproduktivitetsstatistiken inationalräkenskaperna och sett till densenaste lönestatistiken.Samtidigt är det viktigt att komma ihågatt de lokala förhandlingarna inte ärhelt avslutade. Vi vet av erfarenhet tenderar att retroaktivt räkna upplönekostnaderna. Det har varit rättpåtagliga sådana upprevideringar undersenare år.Det finns en faktor som kan göra enlite mer pessimistisk om den härbedömningen, nämligen den rätt kraftigauppgång i el- och oljepriser som vi haftunder . Även om vårhuvudbedömning är - detta framgår av detpressmeddelande som vi producerade den 6februari - att den inte kommer att bitasig fast eller sätta sig i ökadeinflationsförväntningar i någon störreutsträckning, finns naturligtvis en riskför detta. Skulle så ske och det i sintur får effekter på lönebildningen blirsituationen mer besvärlig att hantera.Jag går över till den normativadelen. Lönekostnadsutvecklingen spelar,som jag tidigare var inne på, en viktigroll för därför att denpåverkar inflationen. är detegentligen inte så att behöverha någon speciell synpunkt på ominflationen blir lite högre eller litelägre; det är så att säga inte vår sak,utan vår sak är att, oberoende av hurlönekostnaderna utvecklas, se till attinflationen blir framöver. Men det äruppenbart att med en löneutveckling somär i linje med vad ekonomin "tål" blirdet lättare för oss att klara det här.Det blir mindre reala kostnader, ellerför att tala klarspråk: Tillväxten kanbli högre och arbetslösheten lägre,vilket ju är en fördel.På lång sikt kan lönerna inte växasnabbare än värdet av det som produceras- de varor och tjänster som tas fram.Produktivitetsutvecklingen är alltsåavgörande för hur höglönekostnadsutvecklingen kan tänkas vara.Ju starkare produktivitetstillväxten är,desto högre kan löneökningarna vara, medhänsyn tagen till arbetstidsförkortningaroch annat.Utgångspunkten för det här resonemangetär dock att ekonomin befinner sig ibalans - att löne- och vinstandelarna ärstabila osv. Nästa diagram handlar omdetta. Ni kan se att vinstandelarna kanmätas på lite olika sätt men bilden ärtydlig, de har krupit ned gradvis underett antal år. De reala lönekostnadernahar alltså stigit snabbare änproduktivitetstillväxten. Löneandelen hardärmed stigit. Detta är inte långsiktigthållbart, utan måste vi ha enanpassning av löne- och vinstandelar,ungefär till vad som råder i vår omvärld,för att vi ska kunna säkerställakapitalbildning och sysselsättningframöver.I diskussionen om löneutvecklingenförekommer det olika ansatser ochtumregler för att bedöma hur stortlönekostnadsutrymmet kan tänkas vara pålängre sikt eller hur en lönekostnadsnormskulle kunna tänkas se ut. Alla bygger påatt man har en trovärdig penningpolitikoch på att man kan räkna med attinflationen i genomsnitt blir i linje meddet mål som vi har satt upp. Men sedankan man göra lite olika bedömningar avjust produktivitetsutvecklingen.Trots problemen med de härberäkningarna, trots att de kan göras pålite olika sätt, tenderar de ganskagenomgående att landa på samma resultat,nämligen att en löneökningstaktnågonstans mellan och på längresikt skulle kunna vara rimlig. Men jagtror att det finns anledning att varaförsiktig med den typen av bedömningar.Ett problem är att de lätt tenderar attleva sitt eget liv och bli ett golv ilöneförhandlingarna. Om det blir på detsättet fungerar det inte, för det ärgenomsnittet som ska hamna på de härnivåerna.För en försiktig bedömning talar ocksådet faktum att inom en intealltför avlägsen framtid kan komma attvara med i . Och även om vi inte ärdet konkurrerar vi i hög grad med andraeuropeiska länder. Under de senaste årenhar lönekostnaderna i stigitsnabbare, med , änlönekostnaderna i euroområdet. Detta ärbara hållbart om man föreställer sig attproduktivitetsutvecklingen i det långaloppet kommer att vara högre iSverige än i euroområdet.Ytterligare en faktor som jag tyckermanar till försiktighet är att en inteoväsentlig förklaring till att vi harhaft en bra produktivitetsutveckling iSverige under den senare delen av är framväxten av telekomsektorn. Omman räknar bort telekomproduktionen frånnäringslivet ökade produktiviteten medbara , annarsmed . Jag behöver inte påpeka attframtiden för telekomsektorn framstår somrelativt osäker. Naturligtvis kan maninte utesluta att andra sektorer kan dykaupp som har en motsvarande brautveckling. Men att inteckna ettlöneutrymme baserat påproduktivitetsstegringar som vihistoriskt haft i den sektorn är ändåinte helt förnuftigt.Det finns också skäl att påminna om attdet nominella lönekostnadsutrymmet härkan, om vi skulle komma att gå med i ,påverkas också av ett annat skäl,nämligen att ECB möjligen - tolkningen ärinte alldeles självklar - har ettambitiösare inflationsmål än vadRiksbanken har. Skulle det vara så, krävsdet vid oförändrad produktivitetstillväxten lägre ökningstakt för de nominellalöneökningarna. Det här har naturligtvisingen betydelse för de reala lönernaeller vad man faktiskt till slut får närinflationen är borträknad. Men det kanpåverka kraven på den nominellalöneökningstakten.För att avrunda kan jag säga följande.Omläggningen av stabiliseringspolitikenhar bidragit till att den svenskalönebildningen har fungerat bättre i detvå senaste avtalsrörelserna än somtidigare var fallet. De nominellalönernas ökningstakt, som jag tidigarehär visat på, har närmat sig mera rimliganivåer. har, och det är kanskedet mest dramatiska, löntagarna kunnat fågoda reallöneökningar, vilket alls intevar fallet tidigare. Denna utveckling harunderstötts, har vi kunnat konstatera, aven god produktivitetsutveckling under denhär perioden.När vi blickar framåt är bilden i fleraavseenden mer oroande. Vinsterna är, somjag tidigare visat, meratillbakapressade, vilket inte ger sammautrymme som det vi tidigare hade. Det ärheller inte, som sagt, uppenbart attproduktivitetsutvecklingen kan bli likahög som den varit under senare delen av1990-talet.Mot den bakgrunden, men också medhänsyn till utvecklingen i omvärlden,finns det behov av att få ned dengenomsnittliga löneökningstakten till,eller till och med under, . Detförefaller vara den "rimliga" nivån attinrikta sig på.I dagsläget är det där naturligtvisingen enkel uppgift. Arbetsmarknadslägetnu är ju ett helt annat än det vartidigare , dåarbetslösheten var hög. Det är den intealls på samma sätt . Vi vet också attdet trots avmattningen råder brist påarbetskraft i en del sektorer. Till dettakommer tendenserna till kompensationskravsom, om de skulle sprida sig, kankomplicera lönebildningen ytterligare omkonjunkturen vänder uppåt.Sedan finns det också oroande tendensernär det gäller arbetskraftsutbudet. Dendemografiska utvecklingen ser ut att varasådan att vi får alltfler äldre under detnärmaste decenniet. Det innebär att detställs krav på mer arbetskraft i vissasektorer, inte minst i den offentligasektorn - inom äldrevården till exempel.Samtidigt innebär det att det blir färrepersoner i arbetskraften, att det blirfärre personer som står tillarbetsmarknadens förfogande. Till dettakommer bekymren med bland annatsjukfrånvaron.Avslutningsvis vill jag säga att jagtycker att det är viktigt att lyfta framuppgiften att få fler människor i arbetesom den verkligt avgörande utmaningen förden ekonomiska politiken i den härsituationen. Det skulle underlättalönebildningen. Naturligtvis skulle detockså skapa ett bättre utrymme förekonomisk tillväxt framöver. Kanske ärdet ett väl så viktigt tema för enhearing i finansutskottet somlönebildningen i sig. Här har vi nämligenatt göra med åtgärder som i väldigt höggrad ligger i händer. Tack såmycket!Ordföranden: för det, LarsHeikensten. får nu ordet.Varsågod!Ingemar : Tack så mycket och tackför att jag blev inbjuden hit.Lönebildningen är en av desamhällsekonomiskt absolut allraviktigaste frågorna och bestämmer i höggrad vilken tillväxt och vilkensysselsättningsutveckling vi kan nåframöver. Därför är det särskiltglädjande att jag inbjudits för att pratajust om lönebildningen.Lönebildningen har varit, och ärfortfarande, enligt min bedömning, ettproblem, en kritisk punkt, för svenskekonomi. Jag tänkte först prata omlöneutvecklingen i jämfört medomvärlden . Jagkommer också att prata om de nyavillkoren för lönebildningen, oavsett omvi går med i eller inte. Vidarekommer jag att visa på hur viktiglönebildningen är för den samladeproduktionen, välfärden ochsysselsättningen. Slutligen blir detnågra punkter om hur delsarbetsmarknadens parter, dels regeringenoch kan främja en mervälfungerande lönebildning.Nominell timlön i näringslivet 1982-2002Årligt procentuell förändring, 3-årsglidande medeltal, nationell valutaVi kan börja med att titta pålöneutvecklingen . Ni ser här ett diagram som visartimlöneutvecklingen i näringslivet dels iSverige, dels i euroområdet under desenaste 20 åren. Bilderna har nitillgängliga på papper som delats ut. Härframkommer att löneökningstakten haravtagit under senare delen av 1990-taletjämfört med . Det gäller såväli euroområdet som i . Denviktigaste observationen är attlöneökningstakten har legat högre iSverige än i euroområdet; det gäller denallra största delen av den här perioden.Under de senaste 15 åren har så varitfallet, utom , 1993 och1994. Svensk löneökningstakt låg dålägre, men det var i samband med att vihade en extremt hög arbetslöshet.Slutsatsen är alltså att förutom underperioder med extremt hög arbetslöshet svenska löneutvecklingen varitsnabbare än löneökningen i euroområdetunder de senaste 15 åren.Sveriges enhetsarbetskostnader inäringslivet relativt euroområdetIndex 1980=100Det här kan också illustreras genom atttitta på hur enhetsarbetskostnaden inäringslivet har utvecklats jämfört medeuroområdet. Då tas hänsyn även tillproduktivitetsutvecklingen. Den blåkurvan i diagrammet visar hur de relativalönekostnaderna utvecklats, bortsett frånväxelkursvariationer. Index är satt till100 . Diagrammet visar att år 1991låg index på ungefär 137. Det betyder attden nominella lönekostnaden perproducerad enhet sammantaget har ökat med37 % mer i än i euroområdet underden här perioden. Om det vore det endasom hände skulle svensk industri haoerhört stora problem. Stora delar avsvensk industri skulle vara utslagen omden relativa kostnaden hade ökat med 37 %sedan år 1980.Orsaken till att vi fortfarande har enhyggligt stark svensk industri är attväxelkursen harjusterats ned ett antal gånger. Formellthade vi fast växelkurs, men det visadesig ohållbart att ha en fast växelkursmed den lönekostnadsutveckling som vihade. Därför har det skett starkadeprecieringar av kronan, först genomdevalveringarna 1980 och 1981 och sedandå vi gick över till en flytandeväxelkurs 1992. Den streckade kurvan idiagrammet visar hur den relativalönekostnaden har utvecklats om vi äventar hänsyn till växelkursförändringar.Som ni ser har lönekostnaden i ställetsjunkit med jämförtmed nivå. Om man beaktarväxelkursjusteringar har alltsålönekostnaden i själva verket sjunkitrelativt sett. Därför har Sverigesindustri en hyggligkonkurrensposition. Vi har betydandeöverskott i bytesbalansen.Dock är en fast växelkurs som justerasdå och då ingen hållbar regim. Så kan enekonomi inte ha det , utan detleder till en hög inflation och en svagreallöneutveckling, som redovisats frånRiksbanken. I kom vi, liksom mangjorde i många andra länder, fram tillatt det inte var hållbart att ha eninflationsekonomi av det slaget. Därförsade vi : ska viha en flytande växelkurs, men med ettinflationsmål. Vi ska ha ett mål om 2 %inflation.Därmed är vägen medväxelkursjusteringar stängd. Framöverkommer vi inte att kunna anpassa enalltför hög lönekostnadsutveckling genomatt låta växelkursen sjunka. Har viungefär samma inflationsmål som omvärldenkommer vi att i genomsnitt ha enstabil växelkurs.Växelkursjusteringsvägen är alltså stängdifall vi stannar utanför EMU. Om vi gårmed i är det ännu tydligare att maninte kan ändra växelkursen, utan då harvi en gång för alla fast växelkurs.Det som fram kompenseradeför en alltför starklönekostnadsutveckling, nämligenväxelkursnedjusteringar, är således enväg som är stängd oavsett om vi går med iEMU eller inte. Omlönekostnadsutvecklingen även framövertenderar att bli högre i än iomvärlden kommer det, om vi inte är med iEMU, att mötas genom en åtstramandepenningpolitik som ökar arbetslösheten iden grad som krävs för att bromsalöneutvecklingen. Går vi med i kommervi att tappa marknadsandelar och denvägen tappa sysselsättning.Den första och viktigaste slutsatsen äralltså att vägen med systematiskaväxelkursjusteringar är stängd oavsett omvi går med i eller inte. I ställetkommer framöver en alltför höglönekostnadsutveckling att resultera iatt arbetslösheten blir högre ochsysselsättningen lägre än i annat fall.På har vi räknatpå en långsiktig ökning avarbetskraftskostnaderna ifall vi har en inflationsmålsregim respektive om vigår med i . Som sagt byggerdetta på antaganden omproduktivitetsutvecklingen i svenskekonomi.Vi bedömer att produktiviteten ökar påett sådant sätt att reallönerna på långsikt kan öka med . Det är denbästa bedömningen vi kan göra utifrånbefintlig statistik. Men jag håller medRiksbanken om att det är en storosäkerhet om detta. Det är ett betydandeosäkerhetsintervall runt de 2 procenten.Nominella arbetskostnader och reallönerpå lång siktÅrlig procentuell förändringGivet att reallönerna ökar - ochdet räknar vi med att de kommeratt göra oberoende av om vi är med iEMU eller inte - bestäms utrymmet förarbetskraftskostnadsökningar på lång siktav inflationsmålet. Vår bedömning är dåatt vi har ettinflationsmål om som har en stortrovärdighet, och då kommerarbetskraftskostnaderna att ökamed 2 + , det vill säga . GårSverige med i har vi bedömt ochtolkat ECB:s inflationsmål så att man påsikt kommer att uppnå 1 ½ % inflation. Ärdet sant blirarbetskraftskostnadsutvecklingen 3 ½ % igenomsnitt, om går med i EMU.Men som ni ser i det här diagrammet ärdet bara den nominellaarbetskraftskostnadsutvecklingen somskiljer. Den reala utvecklingen bedömervi kunna bli densamma. Det här gäller pålång sikt och inkluderar en på lång siktstabil vinstandel. Vår bedömning är attsåväl som ECB har en högtrovärdighet. De kommer i snitt att uppnåsina inflationsmål. Givet detta och givetvårt produktivitetsantagande kommer ocksålönekostnaden att öka med 3 ½respektive . Man kan säga att det ärgivet av den penningpolitiska regimen,och det är inte påverkbart av vare sigsvensk arbetsmarknads parter eller svenskregering och riksdag.Vad som anpassas, oavsett om Sverigegår med i eller inte, är i ställetarbetslösheten. För att spetsa till detkan man säga att arbetsmarknadens parternumera har inflytande över den hållbarasysselsättningen och arbetslösheten menpå sikt inte har någon möjlighet attpåverka genomsnittlig inflation ochgenomsnittliga lönekostnadsökningar, förde tenderar att bestämmas av deinflationsmål som har satts upp, oavsettom vi går med i eller inte.Nominell arbetskostnad inäringslivet 1996-2004Årlig procentuell förändringFrågan är då hur det ser ut om man tittarpå och vill blickaframåt. Är problemen lösta? Har vi nufått ned lönekostnadsökningen till en såpass låg nivå att problemet är löst? Dethär diagrammet visar vår prognos förarbetskraftskostnadsutvecklingen iSverige respektive i euroområdet framtill 2004. Som ni ser ligger vi även desenaste åren och enligt våra prognoser enbra bit över lönekostnadsutvecklingen ieuroområdet. Vi ligger över den 4-procentsgräns som jag sagt var kritiskför det fall att vi har kvar vårinflationsmålsregim.Vi ser i det här diagrammet också attlöneutvecklingen inom euroområdet liggerungefär på de 3 ½ % som jag sagt är enlångsiktigarbetskraftskostnadsökningstakt vidmedlemskap i . Den här bilden geralltså ett visst stöd för de 3 ½ % somjag tidigare nämnt. Men man kan också seatt de svenska lönekostnaderna så sentsom 1996, alltså efter det att viövergick till en inflationsmålsregim med2 % inflation, steg med så mycket som7 %. Det är långt utöver vad som ärhållbart vid inflation. Jag tyckeratt det illustrerar den risk som vi levermed. Även efterinflationsmålsregimens introduktion gickalltså lönebildningen så fel attarbetskraftskostnaderna ökade med 7 %.Enligt min bedömning är vi alltså påintet sätt immuna mot misslyckanden vadgäller lönebildningen utan det kan mycketväl gå fel, och det gick ordentligt felså pass sent som 1996. Därtill skedde deti en period när arbetslösheten var långtöver vad som är samhällsekonomisktnågorlunda rimligt och acceptabelt. Detvar alltså med alltförlåg sysselsättning och alltför högarbetslöshet som lönebildningen ändå gickfel. Jag tycker att det illustrerar denrisk som vi lever med vad gäller svensklönebildning.Normen 3 ½ % för den långsiktigalönekostnadsökningen för det fall att vigår med i ska inkludera allt. Alltska räknas, kan man säga. Det är densammanlagda arbetskraftskostnaden förnäringslivet som är det viktiga.Historiskt sett har lönebikostnadernaökat snabbare än lönerna. Räknar manframåt bör man åtminstone räkna av kanskeen halv procentenhet för framtidakostnadsökningar för pensionsförmåner ochannat utöver timlönen. Då blir det 3 %kvar till timlöneutveckling.Vidare måste man räkna med en visslöneglidning utöver avtal. Om den lågtskattas till en procentenhet får manräkna av . Kvar blir dåknappt i avtalsenliga löneökningar.För att man ska nå 3 ½ % löneökning måstede avtalsmässiga löneökningarna begränsastill högst . Detta visar vilkenutmaning vi står inför när det gäller attfå ned den svenskalönekostnadsutvecklingen. Icke destomindre är det just på dessa 3 ½ % someuroområdet ligger. Det är alltså intenågot i princip omöjligt, men det krävsen anpassning nedåt för svensk del.Nominell arbetskostnad inäringslivet 1996-2010Årlig procentuell förändringVi har även gjort kalkyler för denekonomiska utvecklingen för det fall attSverige går med i . Vi gjorde dem iden senaste lönebildningsrapport somfinns tillgänglig, bland annat på KI:shemsida. Vi har räknat ,och detta är den mest sannolikautvecklingen. Det är inte densamhällsekonomiskt bästa men den mestsannolika utvecklingen. Vi räknar med attlönekostnaderna i Sverigekommer att öka något snabbare än de 3 ½ %som är ett slags jämförelsepunkt för detfall att vi går med i . I den härkalkylen anpassar vi oss gradvis ned till3 ½ %, men liggervi däröver.Är då detta en acceptabel utveckling?Lönekostnadsökningen dämpas successivt,och man skulle kunna vara nöjd med detta.Men enligt vår bedömning är detta inte enacceptabel eller önskvärd utveckling. Denär den mest sannolika, men den är inteönskvärd. Samhällsekonomiskt är detoerhört viktigt att också kunna ha en högsysselsättning och en låg arbetslöshet.Regeringen och har satt upp ettmål om sysselsättningsgrad förpersoner . Vårbedömning är att man inte kommer att nådetta mål utan att sysselsättningsgradeni stället, givet den löneutveckling somjag beskrivit, successivt kommer attsjunka tillbaka till drygt 77 %.Reguljär sysselsättningsgrad ihuvudscenariotI procent av befolkningen i åldern 20-64årDet är delvis demografiska faktorer somgör att sysselsättningsgraden sjunker. 40-talisterna går in iförtidspensionsåldern, och där har manlägre förvärvsfrekvens än i övrigaåldersgrupper. Men det är en del i dethela. Därtill kommer en bedömning av hurlönebildningen fungerar. Den här kalkylenbaserar sig på att den så kalladejämviktsarbetslösheten uppgår tillungefär . För att lönerna inte skaskena i väg behövs det ungefär 4 %arbetslöshet, och då når vi intesysselsättningsmålet.Det här är alltså det som vi bedömersom den mest sannolika utvecklingen, menden är absolut inte samhällsekonomisktönskvärd utan det vore samhällsekonomisktoerhört mycket bättre om vi kunde uppnå80 % sysselsättning. Det skulle urväldigt många synvinklar ge storavinster. Den totala produktionen skullebli högre, och därmed skulle deoffentliga finanserna bli väldigt mycketstarkare.Detta är alltså ingen önskvärd utvecklingutan vår bedömning är att detsamhällsekonomiskt i stället vorelämpligt att arbetskraftskostnaderna denärmaste åren ökar med 3 ½ %, inte meddrygt . Om lönekostnadsutvecklingenkunde begränsas till 3 ½ % även från ochmed skapas det bättre utrymme för enstigande sysselsättning framöver. Vårbedömning är att oavsett om gårmed i eller inte är enlönekostnadsutveckling om 3 ½ %samhällsekonomiskt väl avvägd. Denprognos om som vi har är alltsåjämfört med detta för hög.I fjolårets lönebildningsrapport gjordevi en kalkyl som illustrerar desamhällsekonomiska vinsterna med enbättre lönebildning. Vi preciserade enbättre lönebildning som attarbetslösheten i genomsnitt skulle kunnahållas på 3 ½ i stället för . Det ären rätt så måttlig skillnad mellan de tvåfall som vi har räknat på, och den liggerinom det osäkerhetsintervall som råder.Vi räknade då med att , , skulle den bättre fungerandelönebildningen leda till högresysselsättning. Arbetslösheten skulle blilägre, och arbetsutbudet skulle blihögre. Därmed skulle BNP kunna varaungefär högre, och sist men inteminst skulle de offentliga finansernaförbättras så mycket genom lägrearbetslöshet att det skulle finnas 45miljarder kronor mer tillskattesänkningar och utgiftsreformer.Utväxlingen mellan sysselsättning ochförbättrade offentliga finanser ärsåledes väldigt stark. Om vi lyckas fåupp sysselsättningen blir utgifterna föra-kassa lägre, men det är egentligen denlilla komponenten. Det stora är attinkomstskatterna, arbetsgivaravgifternaoch momsen blir högre. Utväxlingen i ettland med höga skatter som äroerhört stor, så den här ganska lillaskillnaden i jämviktsarbetslöshetresulterar i mer iutrymme för ofinansieradeskattesänkningar och ofinansieradeutgiftsreformer.Det allra bästa sättet för regeringenoch att framöver kunna sänkaskatterna och genomföra utgiftsreformerutan att behöva finansiera det genomandra skattehöjningar ellerutgiftsminskningar är att se till att fåupp sysselsättningen. Dels gäller det attöka arbetsutbudet i största allmänhet,dels gäller det att främja en välfungerande lönebildning, så att vi kanhålla arbetslösheten på 3 ½ % i ställetför , som angavs i exemplet.Vi har också gjort en kalkyl över vadsom händer om lönebildningen går fel. Jagnämnde ju att det skedde 1996, och det ärinte uteslutet att det händer även iframtiden. Vi har publicerat en kalkyl iKonjunkturläget . Vi haren stor lönerörelse , så vi hargjort en kalkyl över vad som händer om2004 års lönerörelse utmärks avkompensationstänkande. Scenariot kan varaatt får igenom en del av de kravsom man har angivit och att andralöntagarorganisationer kräverkompensation för det genom en högrelöneutveckling än vad man skulleha fått i annat fall.Arbetslöshet och lönAvvikelse i procentenheterI det här fallet har vi räknat med attandra än kommunalanställda får 1procentenhet extra 2004jämfört med huvudscenariot. Det är alltsåett kompensationstänkande utöver vad vitror är mest sannolikt, motsvarande1 procentenhets extra löneökningar i heladen privata sektorn plus i staten. Dåökar de totala lönerna 0,7 procentenhetermer än vad de skulle ha gjort i annatfall. Det här diagrammet visar alltsåutvecklingen jämfört med vårthuvudscenario.Då ska höja räntan, för dåökar inflationstrycket, och den uppgiftsom har fått av äratt se till att inflationen återförs till2 %. ska alltså höja räntan idet läget. Då blir arbetslösheten högre.Vi räknar alltså med att arbetslöshetenblir ett par tiondelar högre på grund avRiksbankens åtstramning, och det bromsari sin tur löneökningen.Reguljärt sysselsatta 20-64 årI procent av befolkningenKostnaden för detta är alltså attarbetslösheten temporärt blir högre ochatt sysselsättningen blir lägre. Här serni en ganska betydande utväxling även försysselsättningen för den lilla extraprocentenheten i lönekompensation år2004.