bet · GQ01KUU2 · 2003-05-22 00:00:00 — Dettycker jag är en fråga både för Sverigesvägval och generellt för hela deteuropeiska samfundet: Hur skall valet attgå före och fördjupa på vissa områdenställas mot riskerna för en splittringinom unionen?Slutligen en fråga som inte varit uppehär så mycket . Det är relationenmellan Europeiska unionen och Europarådetoch frågan om den bästa formen för skyddav den enskildes rättigheter. Inom EUfinns en stadga om grundlägganderättigheter, och det verkar troligt attden blir rättsligt bindande i framtiden.Samtidigt skapas sannolikt en möjlighetför EU att ansluta sig tillEuropakonventionen om skydd för mänskligafri- och rättigheter. En fråga är också:Hur skall dessa gå i takt med varandra?Vad är egentligen mest betydelsefullt?Det finns många reflexioner som man kangöra, vilket på sätt och vis blir lite avpanelens uppgift. Men vi skall vinnläggaoss om att få in frågor. Det finns flerapå gång. De kan handla både om degenerella tendenserna och strävandena ochom den svenska politiken. Det finnsnaturligtvis delade meningar om hur denbör utformas. Det är min förhoppning attsamtalet kan fokusera ganska mycket pådiskussionen om vilken politik Sverigeskall föra självt och hur man skallsträva efter att prägla det europeiskasamfundet. Och, som sagt, allt är inteEU, det finns också ett viktigt Europarådmed sina åtaganden. Hur skall detta ochandra saker kombineras med varandra?Katarina : Tack för möjlighetenatt få vara med denna festdag. Det är enfestdag då vi diskuterar substans ochnågra mycket hårda frågor. Jag tänkerdärför hålla just ett kort festtal mednågra svarta frågetecken instoppade i denblandning som jag tycker att en sådan härdag förtjänar.Det finns anledning till fest och tillatt vi i gratulerar varandra tillatt vi nu står på tröskeln till attövervinna några av de sista resterna avden uppdelning av som uppstodefter . Det är intefärdigt med utvidgningen av deneuropeiska unionen , men vi är engod bit på väg.Alltfler länder i tillhör nu deeuropeiska institutionerna eller har ennära anknytning till dem, det vill sägamedlemskap i de olika institutionernatenderar alltmer att överlappa varandra.Man kan därför hysa hopp om att ett heltdemokratiskt, fredligt och integreratEuropa kan ligga inom räckhåll för nästageneration, och det förefaller som om detändå är det vi kan hoppas på. Men jagsäger förefaller, därför att så mycketarbete återstår, först och främst innanvi har släckt de sista konflikthärdarna iEuropa. Några pyr fortfarande, framförallt på . Och inte minst innandemokratin har vunnits i hela , ettarbete som ännu torde ta ett decenniumeller fler. Förefaller är ett viktigt ordi europeiska sammanhang därför att vimåste stå ödmjuka inför en osäkerhet somalltid är förknippad med framtiden, inteminst i ljuset av det katastrofala förraårhundradet i europeisk historia.Men det har ändå gått mycket bättre änvi hade kunnat hoppas. När Solidarnoúãför slogs ned i ,vem hade kunnat drömma om att Polenskulle inbjudas att leda en sektion avIrak under amerikansk ledning 20 årsenare? De baltiska folken, som bildade en mänsklig kedja ikampen för att vinna sin frihet, ellernär för ungefär sedankuppmakare besköt Vita huset i ,för att inte tala om de blodigaBalkankrigen som skördat kanskehundratusentals offer bara för ett halvtoch sedan. Så mycket våld,så nära i europeisk historia - därför denödmjukhet som alltidmåste finnas.Det paradoxala är att när vi nu haranledning att ändå känna oss i festligsinnesstämning och gratulera oss självatill de synbarliga framstegen iintegrationsprojekten, eller kanske justdärför, håller världen efter de tio årenav internationell fokusering på Europasomställning på att skifta blickfält, frånEuropa till det som ligger utanförEuropa, mot i första handmen också mot Asien.Europa är på det hela taget fredligt,säger amerikanarna i en nyckelmening iden amerikanska säkerhetsstrategin. "Europe is largely at peace." Och, sägerman i , aveuropeiskt stabiliseringsprojekt är detnu dags för . vänder vivår uppmärksamhet dit. Vill varaen partner? Frågan splittrar - dethar flera talare varit inne på - mellandet gamla och det nya , som denamerikanske försvarsministern formuleradedet, mellan dem som framför sig ser ettnytt demokratiskt projekt som bygger påvästliga värderingar och dem som fruktarett 2 av detta nygamla mötemellan och västerlandet, ävenom vi har en helt ny västlig aktör i denhär delen av världen just vid den härtypen av projekt, nämligen USA.I bakgrunden för de europeiskaställningstagandena från de central- ochösteuropeiska länderna i denna frågaspökar också de traumatiska upplevelsernaav konsekvenserna av europeiskstormaktspolitik just för länderna icentrala och östra . Även dettapåverkar ställningstagandena i dennafråga.Riskerar nu detta , som justhåller på att övervinna resterna av detkalla krigets delning, att splittras pånytt? Leder utvidgningen inte tillfördjupning utan till förflackning, denlätt akademiska fråga som ställdes närutvidgningsprocessen inleddes. Hållerdetta på att bli en politisk realitet?Jag tror att vi måste vänja oss vid attett större och utvidgat mednödvändighet också kommer att bli merheterogent, men att detta kommer att skeinom ramen för den större gemenskapen.Det är nog en paradox vi får leva med. Vikommer att få se mer av grupperingar,ställningstaganden i olika frågor därländer finner en gemensam ståndpunkt påett sätt som vi inte har varit vana vidförut, med varandra men också iförhållande till USA.Europas integration, och det är detpositiva sättet att se på det hela,skapar förutsättningarna för mångfaldeninom , men också för att nufaktiskt kan skifta militärpolitisktfokus bort från . Det enaförutsätter det andra. Europasintegration, det faktum att "Europe islargely at peace" gör det möjligt föramerikanarna att nu ta sig an andrafrågor utanför . Detta är denpositiva tolkningen av den nuvarandesituationen, och här kommer frågetecknen.Såg vi med 90-talets sena europeiskavisioner om ett gränslöst ocksåkulmen av de europeiskaintegrationssträvandena? Den fråganförtjänar alltid att ställas. Jag harpekat på och andra har talat om deproblem vi står inför, politiskamotsättningar och institutionsbyggande,men vi får aldrig glömma attsäkerhetspolitiken och försvarspolitikenär nära integrerade med handels- ochfinanspolitiken, den globala inte minst.Handlar om nya hinderoch barriärer i stället för omgränsöverskridande rörelser av i förstahand människor, om nya hinder ochbarriärer i spåren av terrorhot, nyasäkerhetshot som en konsekvens av en alltsvagare ekonomisk utveckling? Det äralltid så att har varit mersäkerhetspolitiskt frimodigt i tider avgoda konjunkturer, även om vi inte skallunderskatta den impuls som kriser ocksåalltid ger när det gäller attförsöka ta nya steg framåt motintegration. Så var det med Balkankrigenoch så kanske också kommer attfungera, som ett framsteg i ytterligarefördjupning av säkerhetspolitisktsamarbete eller kanske bara en fuite enavant in i institutionella irrgångar.Hur skall vi européer göra med världendär utanför, med de miljontals och återmiljontals människor varav många i sinyttersta desperation är beredda attriskera livet för att ta sig innanförvälfärdsmurarna? Det må vara så, för attalludera på det som sades i ett tidigareanförande, att kanske inte påsamma sätt som under det kalla krigetskulle ha berörts av en kris iTaiwansundet. Men man skulle lika gärnakunna argumentera att mindre ännågonsin kan isolera sig frånkonsekvenserna av den internationellautvecklingen. Globaliseringen har gjortoss till ett och samma samhälle, ochspridningsrisker av sjukdomar och krig iden nya värld vi lever i ärsvårförutsägbara och definitivtgränsöverskridande.Vi vet aldrig var i den europeiskahistorien vi befinner oss. Är vi på vägmot en ljusare framtid, vilket är lättför en välmående europé att känna? Ellerhar vi nått platån eller kulmen för enlycklig utveckling, en kulmen somnaturligtvis kan riskera att följas av ennedförsbacke? Det var några av de svartafrågetecken jag ändå ville ta upp enfestdag som denna. Jag gör det därför attvi alltid måste påminna oss, förutom attjag tycker att de reflekterar verkligafrågor, att fred och frihetaldrig slutgiltigt är vunnen. Fred ochfrihet i , integrationen, måsteständigt återerövras.Lena : Det är Europadagen.Många av oss sysslar framför allt medEuropeiska unionen, men är såmycket större än det. håller det,precis som sade, på att bli meroch mer samma sak. Vi vet att EU den 1maj kommer att bestå av 25medlemmar, om 27,28, 30 medlemmar, vad kan det bli? Det ärklart att det gamla EU aldrig mer kommeratt vara sig likt i den situationen.Det är också viktigt när man skapar ensådan europeisk union att man tänker påden krets av stater som finns runtomkring. En yttre ring har det iblandtalats om, vilket kanske inte är detbästa uttrycket. Men det gäller attstater i grannskapet som vi har olikatyper av relationer med, ofta mycket närarelationer med, också hanteras på ett brasätt av Europeiska unionen, så att maninte bygger in splittring i samband medEuropeiska unionens utvidgning utan ser till att man gör vad man kan föratt luckra upp de gränser som annarsskapas mot resten av och för dendelen mot världen. Det är det vi mergrundläggande skall göra på deteuropeiska planet.Det som sker just nu är verkligenhändelser av historisk dignitet.Utvidgningen kommer att leda till mångapraktiska problem, många problem medbeslutsfattandet och så vidare, men irelation till vad vi faktiskt uppnårmåste man ha för ögonen attdet vi uppnår av fredlig samverkan på vårkontinent är så enormt väsentligt.Men detta större och utvidgade EU harockså ett större och utvidgat ansvar ivärlden i dess helhet. Det här är enunion med höga ambitioner, med tydligavärden och värderingar. Det ger ettansvar också internationellt, hur viställer upp inom FN, i internationellasammanhang för fred, demokrati,fattigdomsbekämpning, frihandel och såvidare.Jag har blivit ombedd att säga någotmer specifikt om hur konventet arbetarmed de utrikespolitiska frågorna. Det ärkanske inte så konstigt efter den hearingvi hade attutrikespolitiken kommer i förgrunden. Detär så mycket man vill, och sedan är detfråga om vad man kan göra för att inom EUoch det utvidgade EU positivt främja dehöga ambitioner vi har.Jag tror allmänt att det i detutvidgade EU är viktigt att man har enstark kommission. Jag tror att allt detvi gör i konventet går ut på att se tillatt kommissionens styrka inteundermineras utan tvärtom att vi kan gekommissionen kraft både att initiera ochatt följa upp beslut som är absolutnödvändiga när vi går från 15 till 25-30medlemmar.På samma sätt som kommissionen är enväldigt viktig del - nu talar jag intebara om utrikespolitiken generellt - ärrådet det också. Det är ett annat benhär. Sedan har vi parlamentet som dettredje. Men det är klart att rådet ocksåskall kunna fungera på ett sådant sättatt det med sina inspel och sina beslutbetyder mycket i hela EU-processen.Om vi då tittar specifikt påutrikespolitiken härvidlag, och börjarmed Europeiska rådets ordförande, vet viatt denne ordförande är den somrepresenterar , och pådet viset medlemsländerna, i en hel delsammanhang. Vi svenskar kan lätt kommaihåg hur det var när vår statsministervar ordförande i . Det ärinte så att vi nu hittar på att den somskall vara ordförande i den som skall ha kontakterna, stå förmötena och så vidare när ordförande träffar den amerikanskepresidenten och den ryske presidenten,har överläggningar i , ellerKanada på den nivån. Så har det varit iEuropeiska unionen, och så måste detockså fortsätta att vara.Jag säger det här lite i polemik,därför att det finns en del som hävdaratt när vi har fokuserat på funktionenatt vara ordförande i rådet, och att varadet också under lite , innebärdet att man skall ta överutrikespolitiska uppgifter från någonannan. För mig, som ändå har stått fördet svenska förslaget - jag är inteensam, utan vi är flera som har skrivitunder det - har det aldrig handlat omannat än att de uppgifter som ordförande har skall denpersonen också ha fortsättningsvis, ävenom vi har lagt fram ett förslag om ordförande och att den personensitter under en lite . ärdet , men vi har lagt fram ettförslag om . Jag troratt det är alldeles nödvändigt att manhar en person som blir så pass känd attvederbörande kan spela en roll iförhållande till andra personer på dennivån. Vi gör EU en stor otjänst om viinte tillåter det. Det är min åsikt.Också av pragmatiska skäl tycker jagatt vi behöver en ordförande som sitterlängre i . Det handlar omkontinuitet och stabilitet. Jag tror inteatt vi kan klara ett roterandeordförandeskap på annat sätt än genomgruppordförandeskap, med tre fyra ländersamtidigt som delar på ministerråden - denio som finns eller så många som dekan bli . Om man har dennamodell med gruppordförandeskap är detväldigt svårt att inte någonstans hakontinuiteten, och den måste då . Jag tror att en valdordförande är väsentlig också av detskälet. Jag vill i detta sammanhangframför allt hålla fram det externaarbetet.I rådet, naturligtvis särskiltutrikesministerrådet, vill man att viskall komma överens mycket mer iutrikespolitiken därför att den är såviktig.Jag kom in i utrikesministerrådet 1994och företrädde där . Minerfarenhet hela varatt jag var ganska förvånad över hur lättvi svenskar hade att företräda våraåsikter, därför att vi hade alltidallierade. På något sätt trodde vi härhemma att vi var så speciella, att vårutrikespolitik var så speciell, att viskulle få väldigt stora svårigheter. Såsitter man vid bordet där och finner attdet inte är så.Jag kan bara påminna mig om ett endatillfälle då jag hade en, som de andratyckte, väldigt apart åsikt som jag höllpå . Jag fick sedan klart förmig att det nog ändå var bäst att gevika. Det var en mycket liten fråga,hemkallande av en ambassadör på ettställe, där jag inte ville kalla hemvederbörande och alla andra tyckte skulle göra det. Det var den endafråga där jag tyckte att "de i EU" fördeen felaktig politik. Annars var det "vi iEU" hela tiden.Jag tror att vi skall komma ihåg attSverige, som ett litet land och ett landmed en ganska tydlig och bestämdutrikespolitik, hamnar inte i att vårpolitik är väldigt annorlunda änhuvudfåran i EU. Det var en nyttigerfarenhet för mig.Jag kunde också se -jag har ju följt det också -hur man mer och mer kommer samman och kanha samma åsikter om utrikespolitiken. Vitalar då om att ha en speciellutrikesminister. Jag har bejakat denfunktionen, men inte som en funktion somskall ha sitt mandat såväl frånkommissionen som från rådet. Jag tror attdet blir schizofrent för vederbörande;jag tror inte att man kan tjäna tvåherrar på det sättet. Därför håller jagpå att utrikesministern skall få sittmandat från rådet och sedan vara med påkommissionens sammanträden, så att mankan koordinera sig mycket bättre ochhitta funktioner för det, utan att ha denschizofrena lösningen.Min huvudpoäng här - det är precis somChristopher sade - är att jag intetror att man kan institutionalisera ensamsyn i utrikespolitiken. Jag tror attden måste växa fram på ett organisktsätt, genom att man för de här ständigasamtalen med varandra. Att tro att detviktigaste är att ha en person som kantala för EU med tydlig röst, eller högröst, som det ibland sägs, är ganskaointressant om man inte har någotsamstämmigt eller viktigt att säga. Manfår något viktigt att säga bara om man ide olika huvudstäderna,utrikesministrarna och statsministrarna,har talat sig samman. Det finns ingagenvägar, och det tycker jag att manborde inse.Jag tror att vi successivt kommervarandra mycket närmare iutrikespolitiken. Därför är jag mycketorolig när jag ser att det finns dem somvill fara i väg med någon sorts förstärktsamarbete inom det utrikes- ellerförsvarspolitiska området. Det innebäratt man institutionaliserar ett sätt attinte göra en gemensam utrikespolitik. Jagtycker att det är synnerligenkontraproduktivt i de här sammanhangen.Jag tror alltså att vi även på det härsvåra området, och även efterIrakproblemen, har stora möjligheter attgå framåt på ett positivt sätt. Dethandlar ofta om att man ser till det somhar hänt som är positivt. Det kan spelamycket större roll vad gäller attförebygga konflikter, att hantera kriser,att vara aktiv ute i världen på olikasätt. Vi kan det, och vi har redan visatdet. Vi kan göra det bättre också. Låtoss bygga på det, i stället för att hittainstitutionella lösningar på saker sominte kan lösas på det sättet. Det är minåsikt i de här frågorna. Men jag har ändåen positiv syn på det.Talmannen: skall jag be några som harlämnat in frågor att kort - och jagkommer att bestämma vad som är kort -formulera sig. Jag skall lägga ihop någrafrågor som har ungefär samma inriktning.Jag ger först möjlighet för två personeratt ställa sina frågor. Det är KristinaLindahl och . KristinaLindahl är politisk sekreterare förModeraterna, och ärsocialdemokratisk riksdagsledamot.Kristina : Min fråga gäller om ettfortsatt utvidgat EU, alltså EU plus 25,kommer att innebära en motsättning fortsatt fördjupad integration avsamarbetet.Kenneth G (): på en framtida möjlighet med 27, 28och kanske 30 medlemsländer. Det jagfunderar på är hur panelen ser påframtiden vad gäller en fortsattutvidgning. Om vi nu bortser frånteknikaliteterna med beslutsfattandet ochså - det kan vi naturligtvis prata om hurlänge som helst: Är det geografiskt,marknadsmässigt, sett ur värdegemenskap,möjligt med fler länder än dessa 25, somvi nu ser framför oss att vi kommer attvara om mindre än ?Anthony : The question of thegeographical limits of Europe has alwaysbeen an open question. hassaid that any European country that canmeet the conditions can join, and it hasbeen open. But there has been no attemptto define geographically where the limitsare. Europe has grown larger and larger,and now we are talking about a newperiphery, with this latest enlargement,which includes for example ,, Belorussia, the Caucasus, theBalkans and so on.As we were saying earlier, the processof enlargement has been a tremendouslyimportant force for stability andprosperity in Europe. Europe's mostsuccessful foreign policy has been theprocess of its own enlargement. But wecan't continue with that policy forever,as the questioner said. If we continuedin that way, eventually andJapan would become members of theEuropean Union.But I don't think that it is helpfuleither to try now to definegeographically and say thus far and nofurther, that we will stop at such andsuch a country, and such and such anothercountry is permanently excluded. Thatwould be to build, as it were, a new ironcurtain, it would be to build a fencearound Union, which I thinkwould be unhelpful in terms of ourrelationships with those countries whichwere outside the "charm-circle".I think we are right not to try to defineit geographically, but to try to developrelationships with the countries on ourborder, which enables them toparticipate, as far as possible, in thefreedoms of the Treaty, in the singlemarket, in freedom of movement and infreedom of capital, without necessarilybeing full members. And that is what wehave tried to do, to define the sort ofrelationship which we could have withcountries on our periphery in a paperthat has been put forward by the EuropeanCommission recently on a wider Europe.Christopher : Let me disagree withanswering on this creatively, I hope.Having said that enlargement was foreignpolicy, I think the way it has beenconducted is a model of how not toconduct foreign policy actually. I thinkit has been never explicit - and I don'tblame the Commission for this. I say thatthe member states must take ultimateresponsibility. It has never beenconceived as a strategic action. It hasbeen a series of modelling through eventsover the last ten years.And although there is a very goodargument for saying, as did, thatit's dangerous to define limits and tomake people feel excluded, I feel certainthat if we had been able to takeintellectual and political control overthe process more, and to talk perhapsmore in the old terms ofconcentric circles, whereby some peoplehave the chance of genuine entry but somepeople would always be close andimportant to Union butrealistically could not join, we mighthave had a less up and down and riskyprocess, particularly in relation toTurkey, which is of course the greatunmentionable in this particulardiscussion, because it's so sensitive.I think the Europeans over 40 yearshave treated disgracefully by andlarge. That said, because they've beenmisled, and we have changed our minds ona number of occasions and given mixedmessages. We have engaged in the internalaffairs of , trying to encouragethe western modernizers, but withoutreally meaning to allow the whole countryin. I think that we could at leastrectify that now, by trying to - I thinkprobably the issue of is stillbeing fudged in a rather dangerous way.And I think we have to consider, not onlyas a question that is considered, andindicate the newneighbours. Who are these new neighboursthat we are going to get when Turkeyjoins? Is it going to be and Iranand other points west? But the generalimpact on Europe's image in the world is,if joins, that it won't be longbefore is thinking of itself as apossible member. The doubt press just as they doTurkey. If that is the case, I can'tpersonally see why we should excludeMorocco for example, which has actuallybeen given a clear njet over the years.It is really about time actually that wenow start to think these thingsthrough strategically. And I think that,as says, de facto this is beingdone. The message coming out of Brusselsis: Well, enough is enough now, actually,but we still won't talk about Turkey.Talmannen: lämnar jag ordet för tvåkommentarer på samma tema till och : Först tar jag fråganom integration, om den är möjlig med 25eller fler. Ja, det tror jag fortfarandeatt den är. Det finns naturligtvis enviss tveksamhet i det. Vad det kommer attkunna leda till är ju att det blirsvårare att förändra saker och ting. Detkan vara så att man kan ena sig om attjust göra nya saker, men att förändra -ta jordbrukspolitiken - kommer att blisvårare. Det är ju den som vill ha sakeroch ting kvar som de är just nu somalltid har det översta kortet. Detinnebär naturligtvis svårigheter.Men det finns också en insikt om dethär. Jag har varit med i konventet ochsagt att vi måste utöka området där viröstar med kvalificerad majoritet irådet. På ett antal områden, där detkanske inte var så självklart tidigaremen där vi ser den nya situationen med såmånga medlemmar, behöver man hamöjligheten att gå snabbare framåt utanatt den som vill minst är den sombestämmer.Jag tar den andra frågan bara kort. Närjag säger 25-30 är det ju i sig enrealitet. 25 har vi nästa år.Sedan har vi och somknackar på dörren väldigt bestämt och därvi har lämnat dörren något öppen. FörTurkiet är det mycket längre till detta,men de har ändå kandidatlandsstatus ochär med i konventet. Men jag säger bara:Schweiz, , och Norge.Då är vi en bra bit över 30. Vi får väländå hoppas, herr ambassadör där uppe,att kommer snart.Katarina : I båda de här frågorna,integration kontra utvidgning och Europasförhållande till sin egen periferi,skulle jag bara än en gång vilja betonahur viktigt det är att tänker vittoch brett och tar in hela världen, ochatt man i arbetet med institutioner, somju har varit planerat , tar invilka megaförändringar som håller på attske i den internationella politiken. Detmå gälla skifte av fokus, eller detmå gälla de mellanstatligainstitutionernas kris, för att bara nämnanågra små saker; man måste ta in hela denstora bilden för att också kunna relateratill de inre cirklarna av europeiskpolitik, geografiskt och substansmässigt.Annars riskerar man att ha bedömt sakerutifrån ett alltför snävt perspektiv.