bet · GQ01KUU3 · 2003-05-22 00:00:00 — Det får inte vara denallmänna generalklausulen som skulle ge Europeiskaunionen möjlighet att gå in i vilka brott som helstoch fatta beslut.I den arbetsgrupp som ägnade sig åt detta var viväldigt noga med det här. Vi tittade bland annat påFörenta staterna, där det är väldigt noggrantreglerat vad som är federalt brott och vad som ärdelstatligt brott. Samma sak måste det ju vara iEuropeiska unionen.Ordföranden: får tyvärr fatta sigkort.Ingvar (): Ja, tiden har gått, och jagska bli väldigt kortfattad. frågadevem som avgör. Ja, det är bara ,innan EU har blivit anslutet tillEuropakonventionen, som den här typen av problemuppstår. Men det är redan nu så att ifrågor som har anknytning till detta tittar väldigtnoga på hur Strasbourgdomstolen har bedömt liknandeting. Jag håller med om att det kan vara ettövergångsproblem, men det är inget stort problem. Iarbetsgruppen hade vi också besök av representanterför båda domstolarna, och de såg inte någonproblematik i detta.Komplementära rättigheter i stadgan som inte liggerinom faller inte under domvärjo. Men de nationella domstolarnafår kanske den viktigaste rollen i det härsammanhanget. Det är inte avgjort hur ,som vi fortfarande kallar den, ska agera iförhållande till de här frågorna utan detviktigaste finns i det rättsligt bindande som kanprövas även av de nationella domstolarna.Ordföranden: Jag tackar och för deras inlägg. Vi går snabbt vidare tillnästa punkt. Vi tar alltså inte någon paus. Jagöverlämnar ordförandeskapet till (): Jag lämnar ordettill docent , : Jag villförst tacka för att jag har blivit inbjuden. Jag harblivit ombedd att kommentera framtidskonventetsidéer och förslag i ett rättstillämpningsperspektiv.I programmet anges att jag ska kommentera förslagetskonsekvenser för rättstillämpningen i . Nogataget är det väl bara halva sanningen. Som kommeratt framgå av det som jag ska säga är det minuppfattning att konsekvenserna på lagstiftningsnivåär nog så viktiga som de som kommer att uppstå pårättstillämpningsnivå.Jag kommer först att kort peka ut de punkter somjag har valt att kommentera. Man kan väl säga attjag är väldigt selektiv. Jag kommer i huvudsak attfokusera på harmoniseringen av den materiellastraffrätten. Jag vill innan jag sätter i gång ocksåreservera mig så till vida att när man talar om vadkonsekvenserna kommer att bli på ett så här tidigtstadium, är det naturligtvis ganska mycket avspekulation. Dels kan jag ha missförstått vad manhar avsett, dels kan mycket hända än.En första punkt som jag kommer att anknyta till ärnaturligtvis vad som kallas nedmonteringen avtrepelarstrukturen. Enligt förslagen kommerstraffrätten inte längre att ligga i en i principmellanstatlig tredje pelare utan den kommer atthamna inom det som har betecknats somförsta pelaren. Vi tar så att säga ett steg frånmellanstatlighet till överstatlighet. Vi kommerdärigenom också att gå från mellanstatligt samarbetegenom rambeslut, beslut och konventioner tillbeslutsfattande på EU-nivå som gäller direktiv ochförordningar eller med den nya terminologin ramlagaroch lagar.De frågor som jag vill ställa är dels om det härinnebär att kommer att få lika storbetydelse i straffrättstillämpningen som denfaktiskt har fått på områden som har legati första pelaren, dels vad det innebär på ettinstitutionellt plan. Jag går dock bara in på vissapunkter.Om vi inleder med att se närmare på vadnedmonteringen av trepelarstrukturen innebär förstraffrättstillämpningen kan vi konstatera att detfinns vissa grundläggande skillnader mellan denförsta och den tredje pelaren. varganska mycket inne på dem. Den viktigaste skillnadeni ett rättstillämpningsperspektiv är sannolikt att iden första pelaren spelar principerna om direkteffekt, EG-rättens företräde i kombination medmöjligheterna för nationella domstolar att begäraförhandsavgöranden en väsentlig roll. Genom de härprinciperna kommer EG-rätten ned pårättstillämpningsnivå, det vill säga att svenskadomstolar tillämpar EG-rätten på olika sätt.På tredjepelarområdet är det väsentligtannorlunda. Där gäller att instrumenten inte kantillämpas direkt utan alltid måste omsättas. Detstadgas uttryckligen vad gäller rambeslut ifördraget, och det gäller också i konventioner. Inomtredje pelaren kan alltså rättstillämpare på etthelt annat sätt än inom första pelaren hålla sigtill den svenska genomförandelagstiftningen.Om man nu bryter ned trepelarstrukturen, som detär tänkt, skulle man kunna föreställa sig att detskulle innebära att straffrättstillämpningen kommeratt påverkas på ett sätt som påminner om det som harskett i första pelaren, men jag skulle viljaifrågasätta om det inte finns vissa faktorer somtalar emot en sådan slutsats, åtminstone vad gällerden materiella straffrätten, det vill sägadefinitionen av brott och så vidare.Av förslaget framgår att när det gällerharmoniseringen av den nationella straffrätten harman tänkt sig att byta ut rambesluten som tillämpasnu mot direktiv eller, med den nya terminologin,ramlagar. Vad skulle det egentligen innebära? Renttekniskt kan man säga att rambesluten redan i dagpåminner väldigt mycket om direktiven i förstapelaren. Båda instrumenten är bindande förmedlemsstaterna med avseende på de mål som skauppnås, men de lämnar form och tillvägagångssätt åtmedlemsstaterna. Det är alltså ett beslutsfattande itvå nivåer, så att säga. Man ger ettlagstiftningsuppdrag åt medlemsstaterna.Den enda riktigt centrala skillnaden är väl justatt direktiv i första pelaren under vissaförutsättningar kan ha direkteffekt medan rambeslutinte har sådan direkteffekt, det vill säga de måstealltid implementeras i medlemsstaterna för att kunnatillämpas.Det jag skulle vilja påpeka nu är att när detgäller den materiella straffrätten får den härskillnaden inte så väldigt stor betydelse, eftersomEG-domstolen, bland annat av rättssäkerhetsskäl, menockså på grund av EG-rättsliga hänsynstaganden, harslagit fast att direktiv, eller de framtidaramlagarna, inte kan åberopas av staten mot enenskild. På den materiella straffrättens områdekommer man alltså inte heller efter att man harövergått från rambeslut till direktiv eller ramlagaratt kunna grunda straffansvar direkt på ettdirektiv. Det faktum att man flyttar in straffrättenpå det överstatliga området får alltså inte detgenomslag i rättstillämpningen som EG-rätten kan hapå många andra områden.Det gäller åtminstone inte om direktivet innebäratt man på nationell nivå ska ingripa med straff,det vill säga att direktivet kräver en viss nivå avstraff, en viss nivå av kriminalisering. I den månett straffrättsligt direktiv eller en straffrättsligramlag innehåller bestämmelser som hindrarbestraffning, det vill säga innehålleransvarsfrihetsregler, förbud mot att bestraffa vissasaker, kommer övergången från tredje till förstapelaren att innebära en viss förändring. Sådanaansvarsfrihetsregler - om de nu alls förekommer -kommer till skillnad mot vad som gäller irambeslut att kunna ges direkt effekt och hindratillämpningen av nationella straffbestämmelser isvenska domstolar.I det sammanhanget bör man hålla i minnet dels attsådana här regler om ansvarsfrihet och så vidare lärbli väldigt sällsynta, eftersom hela arbetet ärinriktat på att skapa miniminivåer. Arbetet ärinriktat på att främja brottsbekämpningen i någonmening. Dels bör man hålla i minnet att sådanaregler som hindrar tillämpningen av den nationellastraffrätten förekommer inom den förstapelaren, alltså regler som rör fri rörlighet och såvidare kan hindra tillämpningen av dennationella straffrätten. Så det är inte fråga omnågon principiell nyhet i den delen.Sammantaget kan jag alltså när det gäller denmateriella straffrätten säga att jag är långt ifrånsäker på att övergången från rambeslut tilldirektiv, övergången från mellanstatlighet tillöverstatlighet, kommer att innebära någon merrevolutionerande förändring pårättstillämpningsnivå. Man kan uttrycka det så attde allra mest centrala och utmärkande elementen iEG-rätten inte får genomslag fullt ut på denmateriella straffrättens område.Det jag har sagt nu med stöd av de rapporter ochförslag som finns tillgängliga, och som låg på ettbord utanför salen, bygger på att en eventuellharmonisering av straffrätten kommer att ske genomdirektiv eller ramlagar och inte genom förordningareller lagar, som det ska kallas i fortsättningen.Teoretiskt är det fullt tänkbart att EU utöver dethär med direktiven skulle kunna ges kompetens attutfärda direkt tillämpliga förordningar medstraffbestämmelser i som sedan direkt ska tillämpasav nationella domstolar. Om det skulle bli så kanman tala om en verklig övernationell straffrätt, ochdå kan man tala om en lätt revolution av den svenskastraffrätten som vi känner den . Men såvitt jagkan bedöma är det inte vad man strävar mot,åtminstone inte . Men det är en viktigpoäng. Så länge man håller sig till direktiv ochramlagar blir förändringen på rättstillämpningsnivåinte så jättestor. Skulle man däremot börja köra medförordningar och lagar är det en mycket storförändring.Innan jag avslutar den här punkten vill jag betonaatt det jag har sagt gäller harmonisering av denmateriella straffrätten. På andra områden, tillexempel när det gäller internationellastraffprocessrätten, alltså utlämning, överlämnande,internationell rättslig hjälp och så vidare, ärsituationen delvis annorlunda. Dels ska man enligtförslagen, såvitt jag kan förstå, kunna användaförordningar. Dels kan de här reglerna i vissa fallges direkteffekt, alltså tillämpas direkt avdomstolarna, eftersom de inte alltid är betungandemot den enskilde. I de delarna är det fullt tänkbartatt det här får ganska stora konsekvenser också pårättstillämpningsnivån.Sedan tänkte jag bara kort säga ett par saker omförändringarna på lagstiftningsnivå. Först vill jaguppmärksamma att nedmonterandet avtrepelarstrukturen och överförandet avbeslutsbefogenheter - det här är helt självklartnaturligtvis - kommer att innebära att de nationellaparlamenten får betydligt mindre att säga till om ände har . Både rambeslut och konventioner måstepå delvis olika sätt godkännas av den svenskariksdagen för att bli bindande för ,åtminstone om rättsakten innebär något väsentligt.Den yttersta beslutanderätten ligger ändå, även omdet kanske inte alltid är så i praktiken, hosriksdagen. Om kompetens överförs till EU får interiksdagen den här rollen. Det blir fråga om attriksdagen, på sätt som sker inom förstapelaren, får försöka samverka med och påverkaregeringen på olika sätt. I viss mån får man en rollockså vad gäller hanterandet avsubsidiaritetsprincipen. Men helt klart är väl får en väsentligt mindre roll. Jag tycker i alla fall kan väcka frågan i vilkenutsträckning det är rimligt och bra attstrafflagstiftning i praktiken tillkommer utanriktig medverkan av parlamentariskt valdaförsamlingar.En liten punkt som också förtjänar uppmärksamhetär den föreslagna övergången från beslutanderätt medenhällighet till beslut med kvalificerad majoritet.Såvitt jag kan bedöma är det inte helt orättvist attsäga att en medlemsstat i ganskabegränsad utsträckning kan utnyttja den vetorätt somligger i kravet på enhällighet. I förhandlingar iBryssel måste man så att säga välja sina strider.Man kan inte bråka om allt som man skulle viljabråka om eller som man borde bråka om. Ser man detpå det sättet är det klart att de faktiskamöjligheterna att säga nej till olika initiativ,förslag och utkast minskar med en övergång frånenhällighet till kvalificerad majoritet. Det är välockså så att har man en vetorätt kan man påverkaganska starkt i förhandlingarna. var inne pådet. Är det kvalificerad majoritet krävs det enklick av medlemsstater för att kunna påverka iförhandlingarna på det viset.Det här ökar naturligtvis möjligheterna att fåsaker gjorda. Det är alldeles klart. När det gällerdet straffrättsliga området skulle jag bara viljapeka på den risk som bottnar i att samarbetet ärinriktat på miniminivåer. När det gällerkriminalpolitiken kan man lugnt säga att EU i sigoch många medlemsstater i har en merrepressivt inriktad kriminalpolitik än vi har iSverige och delvis i de övriga nordiska länderna.När man ska harmonisera och tillskapa minimiregler iEuropa är det rätt givet att man inte utgår från deländer som har så att säga den minst repressivaattityden, utan man vill flytta upp nivån. Det ledertill en väldigt ensidig kriminalpolitik. Jag skullenog vilja hävda att riskerna för att den svenska,och som jag uppfattar den ganska rationella ochhumana kriminalpolitiken, riskerar att gå förloradpå sikt i ett samarbete. Den risken förstärks om manövergår till kvalificerad majoritet. Det blir heltenkelt svårare att i förhandlingar putsa och fåförslagen mer aptitliga.Det finns mycket mer att säga och mycket mer attdiskutera, men jag nöjer mig här och tackar föruppmärksamheten.Ordföranden: så mycket, ! Jag är gladom du stannar på podiet. Vi har redan nu några somvill ställa frågor. Men vi kommer först att lämnaordet till , vår riksåklagare.Riksåklagare : Fru ordförande! Jaghar sett min uppgift här inte så mycket ellerkanske inte alls vara att recensera eller ge någrasynpunkter på den politiska processen att utvidga,förändra och utveckla Europeiska unionen utansnarare att ge en lägesrapport från den merpraktiskt operativa nivån. Som företrädare för enorganisation som arbetar i en helt nymiljö vill jag säga att det är en utomordentligtdramatisk, positiv och helt riktig utveckling somhar skett , framför allt påstraffprocessrättens område.Fram till mitten av 90-talet eller till och levde vi som åklagare kvar i den världsom mycket präglades av staternas suveränitet ochrätt att själva bestämma över straffprocessen ochbrottsbekämpningen inom respektive land. Mendärefter har dramatiska förändringar alltsåinträffat som jag vill säga generellt sett är mycketbra.Vi har hört här och ni känner väl till att de härförändringarna tar sikte både på ett nytt regelverkoch på nya institutioner, på nya samarbetsformer pådet praktiska planet. Allt detta har alltsådramatiskt förändrat förutsättningarna förbrottsbekämpning för åklagare och även för andraaktörer inom det här området. Det är en utveckling,kan jag säga, som har gått oerhört snabbt. Jag skainte recensera den utvecklingen utan bara ge någrasmå inblickar i hur det praktiska arbetet ser ut och kanske också göra några reflexioner över hurvi egentligen vill se arbetet utvecklas framöver.Det är min uppfattning, och jag tror att alla delarden, att det här inte på något sätt är slutet på enutvecklingsprocess. Det är definitivt början på enprocess som rimligen bör leda fram till ännu bättreförutsättningar för ett arbete medbrottsbekämpningen över och utanför gränserna, villjag säga.Utvecklingen har alltså gällt att förändra ochharmonisera regelverket. Jag ska inte uppehålla migså mycket vid det utan bara konstatera att vi i daghar nya förutsättningar att arbeta på ett effektivtoch rationellt sätt när det gäller internationellrättslig hjälp. Vi har fått nya möjligheter atthantera också utlämningsärenden, och vi har i Europafått en utveckling som rätt så mycket liknar dennordiska utvecklingen, som vi är vana att hanteraoch har levt med under många, många år.Vi har också fått institutioner som på olika sättska medverka till den här utvecklingen och som ärviktiga beståndsdelar i processen. Där har från början varit aktivtdärför att Eurojust tillkom precis när vi varordförandeland. Vi lade ned mycket energi frånåklagarväsendets sida, kan jag säga, på att ge denhär institutionen rätt inriktning och bra praktiskaförutsättningar att arbeta. Vi har också fått envice ordförande som är svensk åklagare, så vi tyckeratt vi har kommit väl in i det arbetet.Vi har i kombination med Eurojust också fått etteuropeiskt rättsligt nätverk som bygger på det somär viktigt, nämligen direkta kontakter med operativtverksamma åklagare. Man skaffar sig alltså bådekunskaper och erfarenheter, personlig kunskap ochkännedom om andra länders rättssystem, och får ocksåpersonliga kontakter med kolleger i andra länder.Det är en utomordentligt bra institution, vill jagpåstå.Vi har i kombination med detta, vilket också är enny utveckling, även lärt känna varandra påverksledningsnivå. Jag och mina kolleger i Europaträffas regelbundet för att diskutera olikautvecklingsfrågor. Det är inte bara vi som gör detutan de här institutionerna och vi själva anordnarmängder av kontaktpunkter och mötesplatser föråklagare som är operativt verksamma. Vi har mötendär vi diskuterar gemensamma rättsliga frågor, vihar språkutbildning och vi har rader av seminarieroch andra kontakter också. Allt detta medverkarockså till att de nya instrumenten fungerar på ettpraktiskt och operativt effektivt sätt. Jag vill medall respekt säga, och så måste det vara så klart,att de beslut som fattas och de regelverk som påolika sätt tas fram i naturligtvis ärförutsättningen för att få en bra operativverksamhet. Men erfarenheterna från alla områden,inte minst från det polisiära området, är att skadet här fungera på ett bra sätt i praktiken, ja, dåkrävs det närmast ett personligt förtroende för denkollega ute i som man samarbetar med i ettvisst ärende.Tiden är knapp men jag skulle vilja göra några småreflexioner om den fortsatta utvecklingsprocessen.Först och främst vill jag bara säga att man ska seupp lite grann med farten och hastigheten. Detnämndes här att utvecklingen har varit snabb och attdet är bra. Men jag ska också, som en litenobservation, säga att man inte bara ska fatta denhär typen av stora beslut utan de ska också omsättasi praktiken. Det krävs administrativa rutiner. Detkräver utbildning och det kräver att man skaparkontakter. Det här tar tid.Vi har fått olikakombinationer av regelverk och institutioner. Iblandkan i varje fall vi som arbetar praktiskt med dethär fundera lite grann på vilken väg vi ska använda.Ska vi använda oss av Eurojust, som är en kontaktytamellan åklagare, numera stationerad i , ellerska vi använda oss av det rättsliga nätverk somfinns för att byta information med varandra ochbedriva utredningar eller ska vi, vilket också ärtillåtet, ta direktkontakt mellan åklagare i Sverigeoch i andra europeiska länder. Frågan uppkommersedan också lite grann hur de här olika institutenoch instrumenten ska samverka med varandra. Det ärlätt hänt att man i den här hastigheten inte tänkerriktigt på hur gränsytorna mellan de olikainstrumenten ser ut, vilket man ska prioritera, närman ska använda olika typer av instrument och hur deska samverka med varandra. Vi kan se att det justpågår en ganska intensiv diskussion exempelvis omsamverkan mellan nätverken och Eurojust.En annan liten reflexion som jag tycker är värdatt nämna här är att hela den här utvecklingenbygger på att man har tillit till och förtroende förvarandras rättssystem. Det är väl enkelt uttryckt såatt de rättssystem som geografiskt sett är närmasthar man störst förtroende för, känner man kanskeockså mest och har haft mest kontakter med. Julängre bort de finns desto mer tveksam är det klartatt man börjar känna sig till hur det egentligen ärmed olika typer av beslut. Man förstår kanske interiktigt de materiella rättsliga bestämmelserna bakomett visst beslut. Man har ibland kanske inte riktigtförtroende för eller i varje fall inte kunskap omhur rättsordningen i sig ser ut.Den här känslan kan jag säga finns bland allapraktikerna när man träffas för att diskuterautvecklingen i . Ett bra exempel somdiskuteras just nu runt om i olika sammanhang är deneuropeiska arresteringsordern, som väldigt mycketbygger just på att man antar och godtar en gemensameuropeisk standard och att man känner säkerhet ochtrygghet inför beslut av rättsliga myndigheter imedlemsländerna. Jag kan inte peka på några felnågonstans, men jag säger att den känslan finns ivarje fall: Är det verkligen så att alla domstolar,alla åklagare och kanske också alla andra rättsligamyndigheter i hela Europeiska unionen har samma högastandard som vi har här i ? För det har viju. Det kanske är så, men jag kan förutse att detsäkerligen kan bli diskussioner och det kan blidebatter om just den typen av frågor också. Här trorjag att man får vara lite uppmärksam frånbeslutsfattarnas sida. Ska de här systemen fungerapå ett bra sätt krävs det att man har förtroendeför, att man känner tillit till och att man ocksåhar kunskap om varandras rättssystem.En annan liten observation som man i det härsammanhanget kan nämna är att de här institutionernapå något sätt har en inbyggd kraft att kunna bliganska starka i sig själva. Jag vill inte direktpåstå att de utvecklas mot en byråkrati, men man skavara väldigt uppmärksam på att det vi som praktikerbehöver inte så att säga är kompliceradekonstruktioner med en stor överbyggnad, utan vi villha möjligheter att driva operativa frågor, alltsåförundersökningar och utredningar, på ett enkelt ochobyråkratiskt sätt. Jag kan säga att det alltidfinns tendenser i den här typen av internationellainstitutioner och organisationer att utveckla sig påandra områden. Det kan jag säga att vi är mycketuppmärksamma på. Vår åklagare i Eurojust har detunder observation , och jag vill hävda attdär ser vi inga sådana faror . Men de finnsnågonstans där, det ligger på lut att man utvecklarsig från den rent operativa verksamheten över tillkanske helt andra frågor också.Sedan bara en synpunkt som, det ska jag säga, integäller , för vi har mycket bra kontakter medvårt fackdepartement och deltar i arbetsgrupp ochexpertgrupp också i . Men jag kan ju se litegrann när jag möter mina kolleger ute i attdet ibland finns ett ganska långt avstånd mellan desom ska tillämpa de nya systemen och de som en gångi tiden var med och utarbetade dem. En allmän önskansom kom fram bland annat vid ett möte som vi hade iVisby mellan europeiska riksåklagare var att mankanske i större utsträckning och på ett tidigtstadium borde lyssna på och ta med experter ochoperativa åklagare när det gäller att utveckla denya systemen och institutionerna också i Europa.Men generellt sett vill jag säga det att det är enutomordentligt bra utveckling. Jag tror inte att detfinns någon som önskar sig tillbaka till den världsom gällde tidigare, där man på ett mycket invecklatoch komplicerat sätt måste resonera med varandraöver gränserna via de diplomatiska kanalerna. Det ären riktig utveckling. Den går fort, men jag tror ioch för sig att det är bra.Ordföranden: för de observationerna,riksåklagaren. Var snäll och sitt fram vid podiet!Vi har lite tidsnöd, och jag vädjar till de femfrågeställare som anmält sig att vara mycketkortfattade så att vi också har möjlighet attgenomföra den sista programpunkten.Göran Lennmarker (m): Jag sitter också i konventetså jag vill göra följande kommentarer:Först och främst är hela konventets idé att deolika rättssystemen kommer att fortsätta att finnas.Det finns ingen ambition att skapa ett europeiskträttssystem. Common law, romersk rätt och vad det nuär vi har som bas kommer att fortsätta för evigt.Ja, i alla fall så länge detta konvents resultatfortgår. Det vill säga det handlar inte om detta.Amato, som har lett dessa möten, berättade om hurman i försökte kombinera två rättssystem.Det går åt pipan, som han säger. Vi ska ha våralånga rättstraditioner. Dem kommer vi att leva med.Det handlar mer om att tackla just de problem manibland har när man har skilda synsätt på straff. Därär normalt inne på att öka straffen. Detgäller trafficking, knarket - och Danmarkoch haschet, ni vet. Vi har miljöbrott där vi iblandhar en känsla av att det är för låga straffsatser.Så normalt är inne på att få uppstraffsatserna på vissa brott av den här typen somses som lindriga eller inga brott alls i vissaländer. Spontant finns det en harmonisering redan.På större delen av straffområdet finns det enspontan harmonisering därför att man betraktar brottrelativt lika.Låt mig också säga att det stora är att vi får inEuropaparlamentet i lagstiftningen.