bet · GR01SOU2 · 2003-11-13 00:00:00 — Vi harskrivit till med anledningav den reformen och hoppas att vi ska komma framtill ett avtal om bättre kompensation.Kommunerna gör ju sitt bästa. Sedan får man ta pengar frånskolans ordinarie budget. Det i sig kan skapa enkonfliktsituation. Budgeten är hårt ansträngd ocksåför skolan i övrigt, så det är inte bra när detuppstår sådana situationer.De insatser som det handlar om är oftalagstadgade. Behov av olika insatser kan uppståväldigt snabbt, och de ska tillgodoses omedelbart.Då handlar det om att man får ta pengarfrån andra verksamheter i kommunen. Kommunförbundetverkar därför för att vi ska få en översyn av hur enfinansiering från staten skulle kunna se ut för dehär olika typerna av insatser. Det handlar om enmodell som tar hänsyn till kostnadsutveckling ochvolymförändring - det är inte minst viktigt. Så ärdet ju inte . Man får pengar istora påsen, och sedan räknas det inte upp även ombehoven fördubblas. Det är inte bra.För att kommunerna ska kunna fullgöra sitt ansvartror vi att det är angeläget att vi får en översynganska snabbt. Detta kan vi se mot bakgrund av,vilket vi också har redovisat i vår senasteKommunernas ekonomiska läge, att det under de tresenaste åren är det handikappolitiska området somhar ökat kostnadsmässigt allra mest ute ikommunerna. Det handlar om avkommunernas kostnadsökning.Det kanske ska vara så, för det är mångaeftersatta områden, men det ska ju inte vara så attkommunen ska finansiera och åta sig nyauppgifter som staten har beslutat om utan att fåkompensation, som det är tänkt.Då överlämnar jag ordet till min kollega.Margareta , : Jag troratt jag avstår. Jag är i stället tillgänglig förfrågor längre fram.Ordföranden: för det! Då går ordet i ställettill . och , varsågoda!Karin , : Jag ska också prataom pengar men inte kommunernas pengar utanfamiljernas pengar.Det handlar om den ekonomiska situation somfamiljer med barn med funktionshinder lever i ochsom bestämmer väldigt mycket av hur vardagen kommeratt te sig, hur man har råd att bo, hur stort manhar råd att bo, hur man har råd att klä sig, vad manhar råd att göra på sin fritid och om man har rådatt resa på semester eller inte.Föräldrar till barn med funktionshinder har lägreinkomster än andra barnfamiljer. Det är vanligareatt mamman arbetar deltid. De har lägrearbetsinkomst och lägre sammanlagd inkomst även närman räknar ihop alla ersättningar och denmerkostnadsersättning som man får för att man harbarn med funktionshinder.Föräldrar som har barn med funktionshinder äroftare sjuka än andra, vilket också sänker derasinkomst, men deras socialbidragstagande är ungefärsom när det gäller andra barnfamiljer.Samtidigt har familjerna många fler utgifter änandra. Föräldrarna själva har högre utgifter därföratt de är sjuka oftare. De behöver gå tillkiropraktor. De behöver oftare gå till läkare ochtill sjukgymnast. De har en högre vårdkonsumtion,men vi ser ändå att de oftare avstår från vård änandra, trots att de anger att de behöver den.När det gäller barnen ser vi att man har mångaolika merkostnader på grund av att barnen harfunktionshinder.Vi har gjort en studie som heter Vad kostar detatt vara sjuk eller funktionshindrad? Där har vi medett typfall. Det gäller en elvaårig pojke med CP-skador. Vi har undersökt vad hans familj skulle fåbetala i olika kommuner och landsting. Vi ser attdet är stora regionala avgiftsskillnader. Landstingoch kommun väljer olika avgiftssystem. Det kundeskilja totalt för vård och omsorg.Ett viktigt område är kostnader förfritidsaktiviteter och hjälpmedel. I studien kan vikonstatera att kostnaderna för de flesta aktiviteteroch hjälpmedel inte syns i de häravgiftsskillnaderna. Det kan till exempel varaspecialcykel, flythjälpmedel, specialsadel förridning, elrullstol eller dator som familjerna heltenkelt inte får i vissa landsting. Då syns inteavgiftsskillnaderna, men det kan naturligtvis varahöga kostnader om man ska betala en specialcykel för25 för att barnet ska kunna cykla.Det här leder sammantaget till att familjer medbarn med funktionshinder har en ansträngd ekonomisksituation. Det är ungefär dubbelt så vanligt att mansäger att man har svårt att klara löpande utgifterför mat, hyra och vardagliga saker. Vi vet frånarbetslöshetsforskningen att ekonomisk stresspåverkar familjerna på många olika sätt. Man fårhögre ohälsa, vilket vi ser hos de här familjernaockså. Man får problem med relationer i familjen,och man kan inte unna sig att leva som andra.Det här leder till att vi kommer att göra enfördjupad studie för att belysa den ekonomiskasituationen för familjer som har barn medfunktionshinder. Detta kommer vi att redovisa inästa lägesrapport om funktionshinder som kommervåren 2004.Birgitta , : Jag arbetar påhälso- och sjukvårdsavdelningen hos Socialstyrelsen.Vi har alltså haft regeringens uppdrag att kartläggapå vilket sätt landstingens barn- ochungdomshabilitering är tillgänglig för barn ochungdomar med olika funktionshinder i olika åldrar.För att skapa underlag för det här arbetet har viriktat enkäter dels till landstingen, dels till barnoch ungdomar och deras familjer. Vi diskuteradeperspektiven barn/ungdom respektive familj. Vi ärmedvetna om de här svårigheterna och hade ambitionenatt försöka rikta enkäten till barnen ochungdomarna, men det blev till slut så att enkätenfick gå till familjerna. Det är alltså familjensperspektiv som vi i första hand har lyckats belysa.Vi har fått svar från ca 2 000 familjer.Resultaten är inte möjliga att generalisera, men deger en bild av hur det fungerar för många barn ochungdomar och deras familjer. Förutom enkäterna harvi också gjort en intervjustudie för tio olika barnoch ungdomar. Där intervjuar vi då också ungdomar.Det vi kan säga utifrån den här genomförda enkätenär att det finns många barn och ungdomar medfunktionshinder som får en bra habilitering ochrehabilitering. Många är nöjda med innehåll ochomfattning, bemötande och inflytande och möjligheteratt påverka de insatser som man får. Men vi kanockså konstatera att de brister som har påvisats itidigare studier fortfarande kvarstår. Tillgångentill habilitering och rehabilitering för barn ochungdomar är ojämnt fördelad både mellan olika delari landet och mellan olika grupper avfunktionshinder. Även inom ett och samma landstingförekommer variationer.Man kan också se, sammantaget över landet, attalla grupper av barn och ungdomar medfunktionshinder tas emot av landstingen förhabilitering, men det är inte givet att en grupp sompå ett ställe har god tillgång till habilitering ochrehabilitering också har det på ett annat ställe,utan det är som sagt variationer.Grupper som vanligen har tillgång till denhabilitering och rehabilitering som de behöver ärbarn och ungdomar med utvecklingsstörning, medrörelsehinder och med neurologiska skador ochsjukdomar. Ett annat sätt att formulera det här påkan vara att säga att de grupper som barn- ochungdomshabiliteringen tar emot har bättre medresurser än andra grupper.Grupper som har bristande tillgång tillhabilitering är framför allt barn och ungdomar medfunktionsnedsättning till följd av ADHD,autismliknande tillstånd och faktiskt också autism.Barn med flera funktionshinder, medicinskafunktionshinder, vissa kommunikationshinder, tillexempel synskador och talsvårigheter, får inteheller sina behov av habilitering och rehabiliteringtillräckligt väl tillgodosedda.Kartläggningen visar också att familjernasmöjligheter att påverka den habilitering ochrehabilitering som de får är begränsade. Det görsansträngningar för att lyssna på familjerna, men detär inte alltid som de respekteras. Det finnsfaktiskt fortfarande exempel på förskräckandeövergrepp.Landstingen gör heller inga kartläggningar avvilka barn och ungdomar som har behov avhabilitering och rehabilitering, hur de fördelar sigåldersmässigt, vilka grupper de hör till och vilkabehov de har. Då kan man ju undra vad landstingengrundar sin verksamhet på. Landstingen kan inteheller redovisa vilka resurser som riktas tillhabilitering och rehabilitering för barn ochungdomar, varken i pengar eller i personal.Vi kan också konstatera att det finns brister isamverkan, både internt, inom landstingen, ochexternt, mellan landstingens olika verksamheter ochtill exempel skolan. Ett intryck är att det oftahandlar om att man överlämnar till varandra istället för att samverka och försöka hålla i tillsman vet att det fungerar som det bör för barnet.Tidigare utredningar har också konstaterat att detsaknas insatser från flera yrkesgrupper, bland annatlogopeder men också psykologer, läkare, kuratoreroch sjukgymnaster. Det här kvarstår.Familjernas tillgång till information är oftabristfällig. Det finns alltså information frånlandstingen, både skriftlig och muntlig. Men det ärsvårt med information, för det handlar också om attförvissa sig om att den information som man lämnartas emot.Ordföranden: för det! Då går ordet till LarsLindberg, politiskt sakkunnig vidSocialdepartementet. Varsågod!Lars , : Jag ärpolitiskt sakkunnig åt som är statsrådoch samordningsminister för handikappfrågorna. Jagska tala lite om den skrivelse som regeringen ladefram som är bakgrunden bland annat till den härutfrågningen.Vi kan titta på och diskutera det som på någotsätt är utgångspunkten för den politik som skaföras. Utgångspunkten är och dennationella handlingsplanen för handikappolitiken. Enviktig del i detta arbete, som jag ska återkommatill när det gäller handlingsplanen, är att det härska genomsyra politiken.Jag kommer från , men det ärrespektive departement och respektive myndighet somansvarar för sina delar, och det här ska genomsyrasav barn- och ungdomsperspektivet,handikapperspektivet men ocksåjämställdhetsperspektivet - det handlar om etnicitettill exempel. I dagens var det ett exempel på hurman kan se olika brister. själv tog ien artikel upp hur resurserna fördelas. Vi ser tillexempel att pojkar tar mycket större andel avresurserna än flickor och att det finns tydligaskillnader. Det är så pass stora skillnader att mankan fråga sig om det inte beror just på en tydliguppdelning mellan pojkar och flickor, attutgångspunkten är att det finns skillnader mellankönen.Det är oerhört viktigt att ha med sig att allaperspektiven ska finnas med.Vi kan då titta på handlingsplanen. Den kom tillsom en viktig del i och med den diskussion som hadevarit. Det pekades på brister men också på att detinte fanns någon tydlig struktur. Handlingsplanensom antogs är startskottet för ett nytt sätt att sepå handikappolitiken, att man måste jobbasystematiskt och strukturerat inom allasamhällsområden. Om man ska vara ärlig har det varitlite si och så tidigare. Vi har kanske fokuserat påett område i taget och kanske inte sett helheten.Det är det som på något sätt är hela filosofin bakomhandlingsplanen, att man systematiskt ska försökalägga någon form av ramverk för hela samhället.Detta är ett försök att vara åtgärdsinriktad, attta fram olika etappmål för olika sektorer och ha enlöpande uppföljning. Samhällets intressen, både närdet gäller medierna och samhället i övrigt, varierarju mellan olika områden. Att till exempel göraskrivelser och löpande rapportera vad som händer ärett sätt att skapa en form av systematik. Det skapas en sådan här offentligutfrågning. Det skapas fokusering från samhällets,mediernas och organisationernas sida på vad somegentligen händer.Vi har 2010 som ett tydligt årtal som styr tillexempel myndigheternas arbete. De statligamyndigheterna fick ett väldigt stort ansvar ihandlingsplanen. Det har ju skrivits in att 14myndigheter har sektorsansvar. Tanken bakom de härsektorsmyndigheterna, när det gäller vilka de blev,är just att de skulle representera olika delar avsamhället. Det var till exempel givet att det skullevara som skulle vara sektorsmyndighet ochinte dåvarande , det som är . Orsaken är att det är som äransvarig sektorsmyndighet och inteSpecialpedagogiska institutet. Det var tydligt skulle sätta det här ansvaret på de myndighetersom faktiskt har ansvaret för kulturen, bostäderna,vägarna och så vidare.Den här planen är beslutad av . Riksdagenhar ställt sig bakom den, och det ger en ökad tyngd.Målen för handikappolitiken är tre:1. En samhällsgemenskap för mångfald som grund.2.3. Att samhället utformas så att människor medfunktionshinder i alla åldrar blir fulltdelaktiga i samhällslivet.4.5. Jämlikhet i levnadsvillkor för flickor och pojkarsamt kvinnor och män med funktionshinder.6.Det är just viktigt att poängtera att vi inte talarom funktionshindrade som grupp, utan vi talartydligt om den heterogenitet som finns. Vi talar omflickor och pojkar, kvinnor och män. Vi lyfter ocksåin övriga perspektiv i handlingsplanen, till exempeletnicitet.Ser vi på de prioriterade arbetsområdena är det treområden som särskilt lyfts fram: Handikapperspektivet ska genomsyra allasamhällssektorer - detta att förtydligaansvaret för de statliga myndigheterna som enviktig del. Ett tillgängligt samhälle. Ett förbättrat bemötande.Det är de här tre benen som man kan säga atthandlingsplanen bygger på när det gäller deprioriterade arbetsområdena, som återkommer på olikasätt. Det här ska då bygga på alla de perspektiv somjag tog upp.Det finns i handlingsplanen särskilda delar, ochunder tiden , dåhandlingsplanen antogs, har olika saker inträffat.Det finns flera olika saker, men jag tar inte uppallt utan bara vissa delar. Det viktiga medhandlingsplanen är ju själva arbetssättet och denförtydligade systematiken. Det är det som är detverkligt nya och spännande med arbetet för attförverkliga de mål som finns.Vi kan se till exempel det här med att samlainformation - någonting som har efterfrågats väldigtmycket: Var hittar man information? Det är svårt attfå tag i den information man söker.Handikappombudsmannen fick därför i uppdrag att tafram en särskild guide när det gäller att hittarättigheter.När det gäller habilitering och rehabiliteringfick i uppdrag att kartläggalandstingens barn- och ungdomshabiliteringar, hurtillgängliga de är för barn och ungdomar i olikaåldrar med funktionshinder. Det skulle också omfattaandra olika delar av verksamheten. Det här uppdragetska snart redovisas.På utbildningsområdet har vi en ny myndighet,, som har bildats föratt jobba med de här frågorna.Det har också avsatts förkompetensutveckling, när det gäller attkompetensutveckla personal som arbetar med eleversom har vissa funktionshinder.Det finns en ny lärarutbildning, där alla blivandelärare får specialpedagogik inom utbildningen ocherbjuds att välja inriktning eller specialiseringmed specialpedagogik. På det sättet kommer allalärare att ha grundläggande kunskaperinom specialpedagogik.Det finns också en utredning om att se överläromedelssituationen. När det gäller hjälpmedel,som är en oerhört viktig del för att man ska kunnafungera i skolan och för att den ska varatillgänglig, finns det en särskild utredning som seröver de här frågorna och som ska titta påhjälpmedelsförsörjningen, till exempel när detgäller ny teknik.När det gäller bemötandefrågorna har SISUS,utbildningsstöd, somhar nämnts, haft ett uppdrag att jobba med dem. Dehar tagit fram ett särskiltkompetensutvecklingsprogram som syftar tillkompetensutveckling hos personal. Där finns barn-och ungdomsperspektivet med. Man har tillsatt ensärskild undergrupp som har jobbat med att bevakabarns och ungas perspektiv.Ett viktigt instrument är också individuellaplaner och att samordna arbetet med de insatser somgörs för barn och ungdomar med funktionshinder. Detär också för att ge en tydlig överblick, både förindividen och inte minst för föräldrarna, och förmyndigheterna. Det tror jag har en stor betydelse.När det gäller tillgängligheten, som vi återkommertill, händer det en hel del. Plan- och bygglagenändrades ju så att det nu är krav på att man ilokaler dit allmänheten har tillträde - affärer,skolor, affärscentrum, restauranger och så vidare -ska avhjälpa olika hinder. Det kan vara mindrenivåskillnader, trappmarkeringar för synskadade medmera. Där finns nu förslag på föreskrifter somBoverket har tagit fram och som Miljödepartementethåller på att bereda. Man jobbar alltså för att detska bli ett beslut.Det gäller också kollektivtrafiken, som är enoerhört viktig del. Där har ganska alla demyndigheter som jobbar med trafikfrågorna lagt framett förslag, en strategi, på hur man ska jobba föratt kollektivtrafiken ska bli tillgänglig före 2010.Det är lika för alla, oavsett om man är ung ellergammal.Det här är några punkter som jag pekar på när detgäller vad som har skett och sker. Väldigt myckethänder just nu , när en hel delmyndigheter rapporterar. Sektorsmyndigheterna hargjort ett stort arbete med att inom sina sektorerplocka fram och rulla i gång ett arbete. För attstärka det här arbetet ska det också tillsättas enutredning för att bilda en ny myndighet inom dethandikappolitiska området, som bland annat skasamordna och stödja sektorsmyndigheterna när detgäller det handikappolitiska arbetet, att ta frammetoder att arbeta med, att utveckla arbete på olikasätt. Det handlar naturligtvis också omtillgängligheten, att skapa tydliga riktlinjer förvad det är som ska åstadkommas på olika områden närdet gäller tillgänglighet. Det är sådant som den nyamyndigheten kan tänkas jobba med.Ordföranden: Då är vi framme vid den inplaneradepausen. Efter pausen lämnar vi öppet för frågor ochdiskussion utifrån vad vi har hört här påförmiddagen.Ordföranden: Då återupptar vi förhandlingarna. Jaglämnar ordet fritt för frågor.Ulrik (): Det har varit en i mångaavseenden intressant redovisning ,men det är ändå mycket som saknades. Detövergripande nationella målet är att skavara tillgängligt 2010. Frågan som måste ställas ärom vi är på väg dit. Når vi målet 2010? Är vi på vägåt rätt håll, står vi still eller går vi rentavbakåt vad gäller vissa handikapp ochfunktionshinder? Det är frågor lämpliga att riktatill , eller fler.Kollektivtrafiken ska vara tillgänglig 2010.Allmänna lokaler ska vara tillgängliga då. Det finnsett etappmål att så kallade besöksviktigamyndigheter ska vara tillgängliga.Jag saknar en redovisning frånSocialdepartementet. säger att detsker en uppföljning . Ger den en indikation om att vi är på väg motmålet 2010?Samtidigt får vi höra att ochkommunerna inte har råd med den verksamhet debedriver . Vad indikerar detta sammantaget?Vart är vi på väg när det gäller målen 2010?Ordföranden: Jag glömde att påpeka att det är bra omfrågorna riktas till en av de medverkande.Lars Lööw: Den övergripande frågan är om vi är påväg åt rätt håll och om vi har kommit så långt somdet var tänkt.I samband med den offentliga utfrågningen somgenomfördes inför handlingsplanen sade jag att jaginte ville bedöma handlingsplanen förrän efterregeringens första skrivelse. Det var tänkt att denskulle presenteras 2002. När handlingsplanen antogskom inte det arbete som behövde göras i gångordentligt. Allt är förskjutet tidsmässigt. Detkänns självklart frustrerande att ha enhandlingsplan som inte sätts i gång.Nu har det börjat hända en del saker. Det finnsfortfarande många saker som skulle behöva hända. Dethär påverkar självklart förutsättningarna för att nåmålen 2010. Det har tagit ett tag att komma i gång.Vi får heller aldrig glömma bort att 2010 är ettdelmål. De åtgärder som har beslutats gäller enkeltåtgärdade hinder i miljön. Frågan är om vi inteskulle kunna komma längre.Det finns saker som talar för att vi på en delområden är på väg åt rätt håll, nämligen de enkeltåtgärdade hindren, de föreskrifter som hartagit fram.Det finns en del saker som förhindrar framsteg,till exempel att vi är så djupt rotade iatt se situationer för människor med funktionshinderi ett perspektiv där de blir objekt för vård ochomsorg. har frågan också gått tillKommunförbundet. Det som hittillshar framfört är ett exempel på detta.Kommunförbundet redovisar inte i det härsammanhanget på vilket sätt man kan bidra till attgöra samhället mer tillgängligt i kommunerna. Vi vetatt det till exempel finns kommuner som medvetetbryter mot . Hur ska vi arbetamed de frågorna? Om vi jobbar med de frågorna kan vifrån andra håll attackera det som Kommunförbundetlyfter fram som problem.Pengar och ekonomi är realiteter som vi måsteförhålla oss till, men bristande tillgänglighetskapar kostnader.En annan fråga gällde besöksviktiga myndigheter,som finns med i handlingsplanen. Regeringen harantagit en förordning om myndigheternas ansvar förgenomförande av handikappolitiken. Den har landat iatt alla statliga myndigheter omfattas avförordningen i samma omfattning. Vi - vi i form avHandikappombudsmannen och nationellaTillgänglighetscentret - har i våra riktlinjerutgått från alla myndigheter i stället för attfokusera på bara besöksviktiga myndigheter.Riktlinjerna vi presenterade för två veckor sedanska jag presentera inför hundrainformationschefer på statliga myndigheter. De skaövertygas om att dessa riktlinjer är derasviktigaste arbetsuppgift . Det härhandlar om alla myndigheter. Det är bra att visläppte denna konstiga uppdelning i besöksviktigamyndigheter och i stället utgick från allamyndigheter. Sedan får vi acceptera att myndigheterhar olika förutsättningar, och de får jobba medutgångspunkt i det. Det är inte riktigt samma sakatt vara Radio- och och ett stortnationellt museum.Lars : Låt oss ta diskussionen omtillgänglighet. Jag vill definitivt påstå att vi ärpå rätt väg. När handlingsplanen lades fram fannsdet flera saker att diskutera. handlade detom att erbjuda lösningar i form av hjälpmedel istället för tillgänglighet. Man märker på detintresse som finns, inte minst det nämndeom den stora medvetenheten, att det inte bara gåratt hänvisa frågan vidare. Det finns ett tydligtansvar, till exempel för statliga myndigheter. Mångakommuner har börjat ett arbete. Det betyder inte har nått alla resultaten. Otillgängliga platserfinns fortfarande kvar. Men man inser att någontingmåste göras för att förändra. Sedan måste det skenågonting i verkligheten, och det är resultatet somslutgiltigt räknas. Redovisningen visar att bollenhar börjat rulla på många områden. På vissa områdenrullar bollen väl långsamt, på andra områdenbetydligt snabbare. På det sättet kan vi definitivtsäga att vi är på rätt väg i färdriktningen. Detgäller att ta ett gemensamt ansvar att se till attdet blir tillgängligt. Det finns brister på olikahåll. Det är brister i den här lokalen, och detfinns brister i samhället. Under mina första dagarsom politiskt sakkunnig var jag här i , ochdet fanns ingen hörselslinga längst framme vidpodiet. finns det en hörselslinga längst fram vidpodiet. Det är väl ett mått av framsteg. Men det skabli fullt tillgängligt, och det är det vi måsteåstadkomma.Laina : Jag ska försöka besvara frågan. Jag kandock inte bedöma hur fort det går, men jag kan görabedömningen att det i alla fall inte går bakåt. Jaguttalar mig om skolbyggnader. Vi ska ha i åtanke attdet finns ca 6 000 skolbyggnader . Jag haringen färsk siffra på hur många som ärhandikappanpassade.Det fungerar oftast så att det finns enelev som har ett omfattande rörelsehinder bygger manom skolan då. Man gör det inte innan. Det handlar omså fruktansvärt mycket pengar.Det är klart att detta påverkar valfriheten föreleverna. De kan inte alla gånger styra sitt val avskola på samma sätt. Det är beklagligt.De enklare åtgärderna jobbar man med fortlöpande.Chaterine (): Jag skulle vilja ställa minfråga till . Jag kan tycka att detgår åt rätt håll, och det är flera som har sagt det.Hur upplever du att förändringarna sker isamhället så att din vardag blir lättare ellerjämförbar med barn och ungdomar som inte har ettfunktionshinder? Hur upplever du att du harmöjlighet att själv vara med och påverka som ungdom,inte bara genom dina föräldrar eller en assistent?Erik : Jag har mest erfarenhet av Motalaeftersom jag bor där. Där kan jag inte säga att dethar hänt speciellt mycket. Det är fortfarande sammatrappsteg till affärerna och samma trottoarkanter.Att anpassa en skola först när en elev medrörelsehinder kommer dit kan jag förstå rentekonomiskt, men det är kanske bättre att försökaanpassa.